4  
 EG-rättslig 
  regering 
  
 4.1 
  
 Inledning 
  
 Romfördragets mål om en inre marknad omfattar finansiella tjänster. Utgångspunkten på det finansiella området är att största möjliga konkurrens och valfrihet skall råda samtidigt som ett starkt konsumentskydd och en effektiv tillsyn upprätthålls. En integrerad finansiell marknad anses vara av stor betydelse för den ekonomiska utvecklingen i Europa både för den ekonomiska tillväxten och för skapandet av nya arbetstillfällen inom unionen. År 1999 presente- rade kommissionen en handlingsplan för finansiella tjänster – Financial Services Action Plan (FSAP). Planen innehåller en rad åtgärder för att en gemensam inre marknad för finansiella tjänster skall uppnås, såsom bl.a. olika slags direktiv. Enligt planen skall den integrerade marknaden för finansiella tjänster vara genomförd år 2005. 
 Vid tidpunkten för tillkomsten av FSAP var tjänstepensions- området inte reglerat. Det fanns således ingen inre marknad för tjänstepensionsinstitutens tjänster. I handlingsplanen uttalades att även tjänstepensionsinstituten borde omfattas av gemenskaps- reglering och att anledningen till det var att dessa så viktiga finansi- ella institut spelar en nyckelroll när det gäller att säkerställa de finansiella marknadernas integration, effektivitet och likviditet. Mot bakgrund av den demografiska utvecklingen i Europa och det förhållandet att de nationella allmänna pensionssystemen till följd härav bedömdes komma att utsättas för allt större påfrestningar i framtiden, betonades att tjänstepensionerna skulle komma att få en central roll i framtiden som komplement till de lagstadgade pensio- nerna. 
 Även om det tidigare inte har funnits någon gemensam reglering av tjänstepensionsinstitut inom EU, är försäkringsinstituten viktiga aktörer på den europeiska tjänstepensionsmarknaden och dessa har varit föremål för gemensam lagstiftning under en längre tid. I 
 129 
  
 EG-rättslig 
  regering 
  
 SOU 2004:101 
  
 avsnitt 4.2 lämnas en redogörelse för de principer som ligger till grund för den gemensamma försäkringsmarknaden samt en kort beskrivning av de tidigare  
 EG-direktiven 
  på försäkringsområdet. Därefter, i avsnitt 4.3, redogörs för syftet med tjänstepensions- direktivet. Avslutningsvis ges i avsnitt 4.4 en bild av det reform- arbete som pågår inom EU för närvarande och de rådande utveck- lingstendenserna. 
  
 4.2 
  
 EG-direktiv 
  
  på försäkringsområdet 
 Fyra principer ligger till grund för den gemensamma försäkrings- marknaden inom EU och den nu gällande försäkringsregleringen; principen om en enda auktorisation, principen om hemlandstillsyn, principen om minimiharmonisering och principen om ett ömse- sidigt erkännande. En framtida utveckling mot en högre grad av harmonisering kan inte uteslutas. 
 Principen om en enda auktorisation innebär att en försäkrings- givare som fått auktorisation i ett av EU:s medlemsländer har rätt att med stöd av den driva försäkringsrörelse som överensstämmer med auktorisationen i alla de länder som hör till EU. Verksamheten kan bedrivas antingen genom att försäkringsgivaren etablerar sig i det andra landet eller genom att denne tillhandahåller försäkrings- tjänsterna från ett annat  
 EU-land. 
  Etablering kan ske genom inrät- tande av filialer, agenturer eller dotterbolag. 
 Grundsatsen om hemlandstillsyn innebär att huvudansvaret för tillsynen av försäkringsgivaren åvilar de behöriga myndigheterna i försäkringsgivarens hemland oberoende av var inom EU som verk- samheten bedrivs. Tillsynsansvaret påverkas alltså inte av i vilken form verksamheten bedrivs, utan hemlandsmyndigheten har det primära tillsynsansvaret oavsett om försäkringsgivaren bedriver verksamheten i ett annat medlemsland genom etablering i det landet eller genom att där erbjuda försäkringar från sitt hemland eller från en etablering i ett annat medlemsland. 
 Principerna om minimiharmonisering och om ett ömsesidigt erkännande innebär att de nationella reglerna har samordnats så att principerna om hemlandstillsyn och en enda auktorisation skall kunna tillämpas.  
 EG-direktiven 
  anger vissa miniminivåer för harmonisering av grundläggande regler för försäkringsverk- samheten. Medlemsländerna har i övrigt genom ömsesidigt erkän- nande godtagit det regelsystem som gäller för bedrivande av för- 
 130 
  
 SOU 2004:101 
  
 EG-rättslig 
  regering 
  
 säkringsverksamhet i respektive hemland. Härutöver har antagits gemensamma regler om rutiner för administrativt samarbete mellan medlemsländernas tillsynsmyndigheter, vilka rutiner är en förut- sättning för en effektiv hemlandstillsyn. 
 EG:s försäkringsdirektiv delas, i enlighet med sin karaktär, in i skadeförsäkrings- och livförsäkringsdirektiv samt i övriga direktiv om försäkringsverksamhet. Skade- och livförsäkringsdirektiven delas i sin tur in i tre olika generationer. Första och andra gene- rationens direktiv genomfördes i svensk rätt genom lagändringar som trädde i kraft den 1 januari 1994, se prop. 1992/93:257. Genomförandet av den tredje generationens direktiv skedde den 1 juli 1995, se prop. 1994/95:184. De olika generationernas direktiv har därefter kompletterats och ändrats. På livförsäkringsområdet föreligger numera ett konsoliderat livförsäkringsdirektiv – Europa- parlamentets och rådets direktiv 2002/83/EG av den 5 november 2002 om livförsäkring. För en närmare redogörelse av de tre gene- rationernas direktiv och deras innehåll hänvisas till ovan nämnda propositioner. Till kategorin övriga direktiv om försäkrings- verksamhet hör Rådets direktiv 91/674/EEG av den 19 december 1991 om årsbokslut och sammanställd redovisning för försäk- ringsföretag (försäkringsredovisningsdirektivet), Europaparla- mentets och rådets direktiv 2001/17/EG av den 19 mars 2001 om rekonstruktion och likvidation av försäkringsföretag (försäk- ringsinsolvensdirektivet) och Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/12/EG av den 5 mars 2002 om ändring av rådets direktiv 79/267/EEG när det gäller solvensmarginalkraven för liv- försäkringsföretag (solvenslivdirektivet). 
  
 4.3 
  
 Tjänstepensionsdirektivet 
  
 Tjänstepensionsdirektivet utgör det första steget mot en inre marknad för tjänstepensionsverksamhet. I direktivet slås fast att den s.k. aktsamhetsprincipen (the prudent person rule) skall vara den grundläggande principen för tjänstepensionsinstitutens kapi- talplaceringar. Syftet med aktsamhetsreglerna är att garantera en hög grad av trygghet för de framtida pensionärerna samt att möj- liggöra en effektiv förvaltning av tjänstepensionsplanerna. En överflyttning av sparandet till tjänstepensionsområdet bedöms bidra till såväl ekonomiska som sociala framsteg, vilket även för- hållandet att tjänstepensionsinstituten ges möjlighet att verka 
 131 
  
 EG-rättslig 
  regering 
  
 SOU 2004:101 
  
 gränsöverskridande bedöms göra. Tjänstepensionsdirektivet kan således säga vila på tre grundstenar; effektivitet, frigörande av kapital samt skydd och trygghet. 
 Direktivet innehåller inga gemensamma beskattningsregler för tjänstepensionerna inom EU. De nationella reglerna om beskatt- ning av tjänstepensioner skiljer sig mellan medlemsstaterna. Olika beskattningsmodeller förekommer varvid det varierar huruvida pensionspremierna, avkastningen på tjänstepensionskapitalet eller de utbetalda pensionsförmånerna beskattas. I ett meddelande har kommissionen uppmanat medlemsstaterna att avskaffa alla regler som gynnar inhemska pensionslösningar, se Meddelande från Kommissionen till Rådet, Europaparlamentet och Ekonomiska och Sociala Kommittén; Avskaffande av skattehinder för tillhanda- hållande av tjänstepensioner över gränserna, KOM (2001) 214. Direktivet förväntas med hänsyn härtill kunna fungera som kataly- sator för arbetet med att harmonisera skattelagstiftningen inom EU. 
 En närmare redogörelse för direktivets enskilda artiklar ges i kapitel 6 i samband med utredningens förslag om hur direktivet bör implementeras i svensk rätt. Aktsamhetsprincipen behandlas mera ingående i nästföljande kapitel. 
  
 4.4 
  
 Utvecklingstendenser och pågående reformarbete inom EU 
  
 Synen på reglering och tillsyn av finansiella institut har förändrats över tid. Finansiella institut har traditionellt omfattats av detalje- rade kvantitativa rörelseregler och tillsynen har huvudsakligen gått ut på att kontrollera regelefterlevnaden. En insikt har dock vuxit fram om att kvantitativa regler inte alltid är effektiva och att de till och med kan motverka syftet med regleringen genom att instituten inriktar sig på att uppfylla begränsningsreglerna i stället för att hantera de risker som finns i verksamheten. Utvecklingen går där- för mot mer kvalitativa regler som ställer större krav på instituten att mäta och kontrollera riskerna i verksamheten och mot en tillsyn som inriktas på att kontrollera att instituten har den kompetens och de system som krävs för att uppnå god riskkontroll. Sverige har legat väl framme i denna utveckling, särskilt på bankområdet där en ny mer kvalitativt inriktad reglering trädde i kraft i juli 2004. På försäkringsområdet har Placeringsutredningen nyligen redovisat 
 132 
  
 SOU 2004:101 
  
 EG-rättslig 
  regering 
  
 förslag på ett nytt solvenssystem för försäkringsbolag som syftar till att ge bolagen ökade incitament att hantera sina risker, se För- slag till ett moderniserat solvenssystem för försäkringsbolag (SOU 2003:84). Även internationellt pågår ett omfattande reformeringsarbete. Som exempel kan nämnas att den s.k. Basel- kommittén nyligen har kommit med förslag på nya mer riskrelate- rade kapitaltäckningsregler. Dessa är i första hand tänkta att gälla för internationellt verksamma banker, men det är troligt att för- slaget även kommer att påverka regleringen av andra institut. Inom EU pågår arbete med att reformera försäkringsregleringen. Det s.k. solvens  
 II-projektet 
  syftar till att utforma en mer riskrelaterad rörelsereglering för försäkringsbolag. En parallell utveckling sker på redovisningsområdet (IAS, IFRS). 
 Tjänstepensionsdirektivet kan till viss del sägas föregå föränd- ringsarbetet på försäkringsområdet. Genom att förorda en kvalita- tiv ansats byggd på aktsamhetsprincipen där fokus ligger på beslutsprocessen i det enskilda tjänstepensionsinstitutet bryter direktivet med det kvantitativa synsätt som existerande  
 EG-rättslig 
  reglering av försäkringsbolagens verksamhet ger uttryck för. 
 133 
 5 Aktsamhetsprincipen 
 Reglering och tillsyn av pensionsinstitut skall dels säkerställa att institutets tillgångar är tillräckliga för att fullgöra pensionsåta- gandena, dels möjliggöra och främja en förvaltning av tillgångarna som, givet en acceptabel risknivå, ger den högsta möjliga avkast- ningen. Två principiellt olika regleringsutgångspunkter för att nå dessa mål kan urskiljas;  
 kvantitativ  
 reglering som ställer upp uttryckliga gränser för t.ex. hur stor del av tillgångarna som får vara placerade i vissa tillåtna tillgångsslag, med en tillsyn inriktad på att kontrollera regelefterlevnaden  
 (box-ticking), 
  och  
 kvalitativ  
 reglering som i stället för kvantifierade begränsningar ger  
 principer  
 för hur verksamheten skall bedrivas. 
 Tjänstepensionsdirektivet bygger på  
 the prudent person  
 rule (eller  
 the prudent person principle 
 ) vilket är ett exempel på en kvalitativ regleringsansats. The prudent person principle har i den svenska versionen av direktivet översatts till  
 aktsamhetsprincipen 
 . I andra sammanhang har denna princip översatts till  
 principen om en om- dömesgill person  
 eller, något missvisande,  
 försiktighetsprincipen 
 . 
 Den kvalitativa ansats som aktsamhetsprincipen ger uttryck för innebär att övergripande krav ställs, såsom att tillgångarna skall vara tillräckligt diversifierade och spegla skuldsidans sammansätt- ning, utan att generella gränser sätts upp för vad som är tillåtet. Aktsamhetsprincipen tar sikte på att säkerställa att de processer som föranlett pensionsinstitutets beslut upprätthåller en tillräcklig kvalitet. 
 Även om de båda regleringsinriktningarna är principiellt helt olika så bygger regleringen av pensions- och försäkringsinstitut i många länder på en kombination av både kvantitativa och kvalita- tiva element. Det innebär att tillsynen kan vara processinriktad i enlighet med vissa kvalitativa regler, samtidigt som efterlevnaden av de kvantitativa reglerna också följs upp. Vilken tyngd de olika 
 135 
  
 Aktsamhetsprincipen 
  
 SOU 2004:101 
  
 inriktningarna får i tillsynsverksamheten skiljer sig dock mellan olika länder. 
 Aktsamhetsprincipen ligger till grund för rörelseregleringen av pensionsinstitut i framför allt de anglosaxiska länderna, men även i Nederländerna, Japan och i viss mån i Italien. Regleringen varierar från land till land och har, särskilt vad gäller de anglosaxiska länderna, kommit att utformas av rättspraxis. Fokuseringen i det följande ligger på vad som gäller i de anglosaxiska länderna, varifrån aktsamhetsprincipen ursprungligen har hämtats. 
 OECD:s  
 definition  
 av aktsamhetsprincipen lyder: En person som har anförtrotts förvaltningen av en pensionsfond måste upp- fylla sina skyldigheter med den omsorg, skicklighet, aktsamhet och flit som en person i en liknande ställning skulle använda vid driften av ett företag av liknande karaktär och målsättning, se Financial Market Trends, No. 83, November 2002. 
 I Storbritannien uttrycks detta som att förvaltaren får placera fondens medel som att det vore hans egna medel, men att han där- vid är underkastad en plikt att agera i förmånstagarnas intresse och, i förekommande fall, först efter att ha konsulterat kvalificerade rådgivare. 
 Även om aktsamhetsprincipen tydligast kommer till uttryck när det gäller investeringsregler, omfattar principen ett pensions- instituts alla skyldigheter då ett placeringsbeslut inte kan betraktas isolerat. Ett enskilt investeringsbeslut måste enligt aktsamhets- principen grunda sig på vilka effekter som beslutet förväntas få för rörelsen i sin helhet, snarare än enbart grundas på en bedömning av den enskilda placeringen i sig. Aktsamhetsprincipen är därför nära sammanbunden med principerna om diversifiering, matchning mellan tillgångar och skulder och tillfredställande betalningsbered- skap som finns i gällande försäkringsrörelsereglering. Principen påverkar också beräkningen av de försäkringstekniska avsättning- arna samt institutets riskhantering och premieberäkning. 
 Aktsamhetsprincipen är, till skillnad från reglering och tillsyn som främst bygger på kvantitativa bestämmelser, inriktad på  
 beslutsprocessen  
 hos det individuella tjänstepensionsinstitutet. Till- synen enligt aktsamhetsprincipen är förebyggande och tar t.ex. sikte på hur och enligt vilka kriterier investeringsbeslut fattas sna- rare än på att kontrollera vad investeringen ger för resultat för placeringsportföljens utseende. Inget investeringsbeslut betraktas som oaktsamt i sig: en aggressiv, riskfylld investering kan vara aktsam om beslutet bygger på en väl utformad strategi där de rele- 
 136 
  
 SOU 2004:101 
  
 Aktsamhetsprincipen 
  
 vanta riskerna är analyserade. Alltför försiktiga, riskminimerande placeringar kan däremot stå i strid med aktsamhetsprincipen –  
 aktsamhet  
 behöver i detta sammanhang alltså inte alls vara förknip- pad med  
 försiktighet 
 . Ansatsen är med andra ord  
 processinriktad  
 snarare än resultatinriktad. 
 Investeringarna skall utföras med  
 omsorg  
 och  
 skicklighet  
 av en person med god kunskap om den specifika verksamheten. Där sär- skild  
 expertis  
 bedöms nödvändig skall uppdraget delegeras till personer som besitter den rätta kompetensen varvid pensions- institutet har att övervaka och följa upp effekterna av besluten. 
 Förvaltaren har en  
 lojalitetsplikt  
 gentemot förmånstagarna och skall agera i deras intressen. Lojalitetsplikten syftar till att säker- ställa att risken för intressekonflikter minimeras och kan innebära att tillgångarna skall vara  
 juridiskt åtskilda  
 från det uppdragsgivande företaget som gjort pensionsutfästelsen. Det kvalitativa kravet att pensionsinstitutet skall agera i förmånstagarnas intresse har i många länder (t.ex. Storbritannien och Nederländerna) utmynnat i uttryckliga gränser för hur stor andel av tillgångarna som får vara placerade i det uppdragsgivande företaget, vilket är ett exempel på hur aktsamhetsprincipen kombineras med kvantitativa regler. 
 För att undvika överdriven riskkoncentration skall tillgångarna enligt aktsamhetsprincipen vara  
 tillräckligt diversifierade  
 mellan samt inom olika tillgångsslag. Detta innebär inte att ett försäk- ringsbolag alltid skall följa en riskminimerande strategi utan syftet är att undvika risktagande som inte står i rimlig relation till den förväntade avkastningen. De omfattande kvantitativa regler som finns i vissa länder kan ses som ett konkretiserat uttryck för det i aktsamhetsprincipen generellt formulerade kravet om tillfredsstäl- lande diversifiering. 
 Aktsamhetsprincipen föreskriver vidare att tillgångarna skall placeras med beaktande av åtagandenas typ och varaktighet, enligt den s.k.  
 matchningsprincipen 
 . Sammansättningen av tillgångar kommer därmed att variera mellan olika pensionsinstitut beroende på vilka slags åtaganden det enskilda institutet har. En förlängning av matchningsprincipen innebär att tillgångar som används för skuldtäckning skall ha tillräcklig likviditet, vilket t.ex. medför att tillgångar med låg likviditet inte bör användas för att täcka mycket kortfristiga åtaganden. 
 Aktsamhetsprincipen i de anglosaxiska länderna kommer till uttryck i en ramlagstiftning; i stället för detaljerade restriktioner som gäller för alla instituts placeringsportföljer, gäller vanligtvis att 
 137 
  
 Aktsamhetsprincipen 
  
 SOU 2004:101 
  
 investeringarna sker utifrån, av institutet utformade, fastlagda  
 placeringsriktlinjer 
 . Riktlinjerna blir därmed skräddarsydda utifrån de särskilda behoven i varje enskilt fall ifråga om matchning, diver- sifiering och betalningsberedskap. 
 Lagstiftning som vilar på kvalitativa principer är per definition mer  
 flexibel  
 än en reglering byggd på detaljerade kvantitativa före- skrifter, då tolkningen av de kvalitativa reglerna görs utifrån varje enskilt instituts situation. Då reglering och tillsyn enligt aktsam- hetsprincipen utgår ifrån beslutsprocessen snarare än resultatet av pensionsinstitutens investeringsagerande, ger principen vidare en reglering som enklare kan anpassas till den snabba utvecklingen av dels försäkringsprodukter och pensionslösningar, dels tekniker och instrument för riskhantering på det finansiella området. 
 En fördel med system som i huvudsak bygger på kvantitativa regler är att  
 tillsynen  
 underlättas och att förutsägbarheten ökar. Tillsynsmyndigheten kan t.ex. vad gäller investeringsregler bedöma alla institut på samma grunder genom att se hur stor andel av portföljen som utgörs av olika tillgångsslag och om dessa är tillåtna. Reglering enligt aktsamhetsprincipen ställer högre krav på till- synsmyndigheten. Eftersom allmänna processinriktade principer ligger till grund för regleringen blir tillsynen i praktiken individuell och varje enskilt instituts situation och förutsättningar måste tas i beaktande, vilket gör att det blir svårare för tillsynsmyndigheten att avgöra när lagen överträds. Kravet på pensionsinstituten att utforma och lämna in placeringsriktlinjer blir en central del i till- synsverksamheten. En annan konsekvens är att det generellt ställs högre krav på den information som pensionsinstitutet lämnar till tillsynsmyndigheten och allmänheten än då regleringen är kvanti- tativt inriktad. 
 Utvecklingen i Europa går mot en mer riskrelaterad kvalitativ reglering och förebyggande processinriktad tillsyn av alla finansiella företag. Dessa tendenser är tydliga i EU:s pågående reformering av försäkringsrörelsereglerna i det s.k. solvens  
 II-projektet 
  och i Placeringsutredningens betänkanden, SOU 2003:14 och 2003:84, se vidare avsnitt 4.4. I solvens  
 II-arbetet 
  betonas uttryckligen vikten av att den framtida regleringen och tillsynen av försäkringsföretag övergår mot en kvalitativ reglering i enlighet med aktsamhets- principen, se t.ex. Markt/2502/04. 
 138 
 6 Överväganden och förslag 
  
 6.1 
  
 Inledning 
  
 I detta kapitel redovisar utredningen sina förslag på hur Europa- parlamentets och rådets direktiv 2003/41/EG av den 3 juni 2003 om verksamhet i och tillsyn över tjänstepensionsinstitut (tjänste- pensionsdirektivet) bör genomföras i svensk lagstiftning. Tjänste- pensionsdirektivet är ett led i arbetet inom EU med att harmoni- sera regleringen på det finansiella området för att skapa en inre marknad för finansiella tjänster. Detta arbete har pågått under en längre tid. Under år 1999 lade kommissionen fram en handlings- plan för finansiella tjänster – Financial Services Action Plan (FSAP). Enligt planen skall en integrerad marknad för finansiella tjänster vara genomförd år 2005. Syftet är att öka den ekonomiska tillväxten och skapa nya arbetstillfällen inom gemenskapen. Planen är i stort sett utförd vad avser arbetet på  
 EU-nivå. 
  
 På tjänstepensionsområdet har det tidigare inte funnits någon gemensam reglering inom EU. I FSAP framhålls att högsta priori- tet bör ges åt behovet av att upprätta ett direktiv om särskild tillsyn över institut som tillhandahåller tjänstepensioner, eftersom dessa är viktiga finansiella institut som spelar en nyckelroll när det gäller att säkerställa de finansiella marknadernas integration, effektivitet och likviditet. Dessutom kommer tjänstepensioner att behöva utvecklas som komplement till de allmänna pensionssystemen vilka utsätts för allt större påfrestningar. Tjänstepensionsdirektivet avses utgöra ett första steg mot en inre marknad för tjänstepensionsinstitut och direktivet syftar ytterst till att möjliggöra en effektiv förvaltning av tjänstepensionskapital genom frigörande av kapital samtidigt som pensionstagarnas trygghet garanteras, se avsnitt 4.3. Direktivet är avsett att reglera sådana institut som inte redan omfattas av gemen- skapslagstiftning, men för att undvika konkurrenssnedvridningar har medlemsstaterna möjlighet att under vissa förutsättningar tillämpa delar av direktivet på tjänstepensionsverksamheten hos 
 139 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 försäkringsföretag som omfattas av Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/83/EG av den 5 november 2002 om livförsäkring (det konsoliderade livförsäkringsdirektivet). 
 I arbetet med att implementera ett  
 EG-direktiv 
  har den enskilda medlemsstaten i regel inte någon större handlingsfrihet, utan det åligger varje medlemsstat att sätta i kraft de lagar och andra författ- ningar som är nödvändiga för att följa direktivet. Tjänstepensions- direktivet ger emellertid det enskilda medlemslandet valmöjlighet på några punkter, såsom t.ex. att välja om det vill tillämpa tjänste- pensionsdirektivet på livförsäkringsbolagens tjänstepensionsverk- samhet. Styrande för valen bör enligt utredningen vara de allmänna utgångspunkter som har legat till grund för senare års lagstiftnings- arbete på det finansiella området. 
 I Sverige finns en uttalad ambition hos statsmakterna att övergå till en funktionellt inriktad lagstiftning på det finansiella området, se skr. 2002/03:141 s. 2. I en föränderlig värld är en funktionellt inriktad reglering till skillnad mot en institutionellt inriktad reglering mer flexibel och skapar bättre förutsättningar för god konkurrens. Med en reglering som är mindre inriktad på att sär- reglera olika grupper av finansiella institut och som mer ser till den funktion som utövas blir det lättare för olika slag av finansiella aktörer att producera och sälja likvärdiga tjänster vilket främjar konkurrensen. Harmoniseringen av regleringen av traditionell liv- försäkring och fondförsäkring kan ses som ett led i arbetet med att göra lagstiftningen mer funktionellt inriktad. 
 Försäkringsverksamhet är föremål för mer omfattande reglering och tillsyn än företagsverksamhet i allmänhet. Syftet med den sär- skilda regleringen har inte alltid framstått så klart. De motiv som angivits för särskild reglering och tillsyn har varierat över tid. Detta är inte unikt för försäkringsverksamhet utan gäller finansiell verk- samhet i allmänhet. Utgångspunkten för senare års lagstiftnings- arbete på det finansiella området har varit att finansiell verksamhet inte skall särregleras annat än om det finns tydliga motiv härför och att hänsyn måste tas till effektiviteten vid utformningen av regel- systemet. 
 I samband med försäkringsrörelsereformen år 1999 gjorde regeringen bedömningen att särskilda rörelseregler och särskild till- syn för försäkringsbolag skall syfta till att skydda direktförsäk- ringstagarna och andra ersättningsberättigade på grund av försäk- ringsavtal. En näringsrättslig särreglering ansågs befogad med hän- syn till de allvarliga konsekvenser som kan uppkomma för dessa 
 140 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 som kollektiv om försäkringsbolag inte kan fullgöra sina åtaganden och de särskilda förhållanden som hör samman med försäkringar, se prop. 1998/99:87 s. 137 ff. Några andra motiv för särskild reglering såsom t.ex. systemstabilitet ansågs inte föreligga. 
 Även tjänstepensionsdirektivet syftar till att skydda ersättnings- berättigade. Som framgår av kapitel 3 utgör tjänstepension en viktig del av det svenska pensionssystemet. För många individer är tjänstepensionen en väsentlig del av pensionsförmånerna och i vissa fall kan tjänstepensionen till och med komma att uppgå till högre belopp än socialförsäkringsförmånerna. Det kan därför vara mycket viktigt för den enskilde individen att arbetsgivarens pensionslöften är tryggade på något sätt så att löftena kan uppfyllas även om arbetsgivaren skulle få finansiella problem. Tjänstepensions- direktivet reglerar verksamheten i institut som tryggar pensioner. 
 Motivet för reglering är således detsamma på försäkringsområdet som på tjänstepensionsområdet och dessutom är vissa produkter likartade. Således borde också regleringen vara likartad. Det bör också vara det långsiktiga målet. Detta mål är dock inte möjligt att uppnå inom ramen för detta delbetänkande, eftersom tjänste- pensionsdirektivet på flera punkter föregår reformeringsarbetet på försäkringsområdet. Inte minst har utredningen ett omfattande uppdrag i vilket ingår bl.a. att skapa en modern och tydlig associa- tionsrättslig reglering av försäkringsverksamhet, lämna förslag på en framtida reglering av understödsföreningars verksamhet och analysera behovet av en särreglering av små försäkringsföretag. I det föreliggande arbetet har utredningen därför valt att som regel inte föreslå lagändringar som inte är nödvändiga för att imple- mentera direktivet, även för det fall det synes finnas ett behov av sådana lagändringar. Utredningen kommer därför ha anledning att återkomma till vissa frågor i det framtida arbetet. 
 141 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 6.2 
  
 Direktivets tillämpningsområde 
  
 Utredningens förslag:  
 Understödsföreningar som bedriver tjänstepensionsverksamhet, s.k. tjänstepensionskassor, och pensionsstiftelser skall omfattas av direktivet. 
 Direktivets bestämmelser 
 Direktivet är enligt artikel 1 och 2 tillämpligt på verksamhet i tjänstepensionsinstitut. 
 Begreppet tjänstepensionsinstitut definieras i artikel 6 som ett institut som, oavsett dess rättsliga form, förvaltar fonderade medel och som är etablerat oberoende av uppdragsgivande företag eller branschorganisation utifrån syftet att tillhandahålla pensionsför- måner i samband med yrkesutövning på grundval av en överens- kommelse eller ett avtal som slutits enskilt eller kollektivt mellan arbetsgivare och arbetstagare eller deras respektive företrädare, eller med egenföretagare i enlighet med lagstiftningen i hem- och värd- medlemsstaten och som bedriver verksamhet som direkt föranleds av dessa. 
 I artikel 2.2  
 a–e 
  undantas vissa institut från direktivets tillämp- ningsområde. Institut som förvaltar sociala trygghetssystem enligt vissa angivna förordningar omfattas inte av direktivet (a). Försäk- ringsbolag, kreditinstitut, fondföretag och värdepappersföretag, vilka omfattas av annan gemenskapsrättslig reglering, faller också utanför direktivets tillämpningsområde (b). Medlemsstaterna har dock i enlighet med artikel 4 getts möjlighet att under vissa förut- sättningar på frivillig basis tillämpa vissa av direktivets bestämmel- ser på tjänstepensionsverksamheten i försäkringsföretag som om- fattas av det konsoliderade livförsäkringsdirektivet. Vidare tillämpas inte direktivet på institut, vars verksamhet bygger på för- delningsprincipen (c). Institut, där det uppdragsgivande företagets anställda inte har någon laglig rätt till förmåner och där det upp- dragsgivande företaget när som helst kan lösa in tillgångarna och inte är tvingade att fullgöra sina skyldigheter att utbetala pensionsförmåner omfattas inte heller av direktivet (d). Direktivet är vidare inte tillämpligt på företag som gör bokföringsmässiga avsättningar för att kunna betala ut pensionsförmåner till sina anställda (e). 
 142 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Tjänstepensionsinstitut som har blandad verksamhet och som förvaltar både obligatoriska pensionsplaner inom sociala trygghets- system och  
 icke-obligatoriska 
  tjänstepensioner skall omfattas av direktivet enligt artikel 3, såvitt avser den del av verksamheten som avser tillhandahållande av de  
 icke-obligatoriska 
  tjänstepensionerna. Krav på separation uppställs i sådana fall, varvid skulder och till- gångar skall hållas fullständigt åtskilda och någon möjlighet till överföring mellan de olika systemen inte får finnas. 
 Svenska förhållanden 
 Strukturen på den svenska tjänstepensionsmarknaden är i hög grad beroende av bestämmelserna om avdragsrätt för tryggande av pensionsutfästelse. För att avdragsrätt skall erhållas måste pensionsutfästelsen vara tryggad på ett av tre av den svenske lag- stiftaren accepterade sätt. Arbetsgivaren kan välja att teckna en pensionsförsäkring till förmån för den anställde. Tjänstepensions- försäkringar tillhandahålls av försäkringsbolag och vissa under- stödsföreningar. Pensionsutfästelsen kan vidare tryggas genom att avsättningar för pensionsskulden görs i arbetsgivarens balansräk- ning i förening med kreditförsäkring eller annan garanti. Slutligen kan tryggande ske genom att medel överförs till en pensions- stiftelse. 
 Utredningens bedömning 
 Livförsäkringsbolagen hör till de redan gemenskapsreglerade instituten som undantas enligt artikel 2.2 b. Frågan om huruvida Sverige bör tillämpa möjligheten enligt artikel 4 att låta livförsäk- ringsbolagen omfattas av delar av direktivet behandlas nedan i av- snitt 6.4. 
 En understödsförening är enligt 1 § lagen (1972:262) om under- stödsföreningar (UFL) en sådan förening för inbördes bistånd som har till ändamål att, utan affärsmässigt drivande av försäkrings- rörelse, meddela annan personförsäkring än arbetslöshetsförsäkring och som huvudsakligen är avsedd för anställda i visst eller vissa företag, personer tillhörande viss yrkesgrupp eller medlemmar i sammanslutning med sådan intressegemenskap att en samverkan även för personförsäkring är naturlig. Avser verksamheten huvud- 
 143 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 sakligen pensionsförsäkring på grund av anställning är föreningen en understödsförening även om medlemsavgifterna erläggs av arbetsgivaren. 
 Endast understödsföreningar som meddelar tjänstepensionsför- säkring, s.k. tjänstepensionskassor, uppfyller direktivets krav på tjänstepensionsinstitut. Dessa kassor, närmast att likna vid ekono- miska föreningar som bedriver försäkringsverksamhet, är externt inrättade juridiska personer med uppgift att förvalta de premier som en arbetsgivare enligt avtal härom erlägger i syfte att trygga och tillhandahålla tjänstepension. Liksom andra försäkringsföretag gör en tjänstepensionskassa ett åtagande om att betala ut tjänste- pension, för vilket avsättningar måste göras och skuldtäckning ske. Detta är dock inget krav för att ett institut skall anses som ett tjänstepensionsinstitut i direktivets mening. Tjänstepensionskas- sorna omfattas inte av det konsoliderade livförsäkringsdirektivet eller av något av de andra direktiv som anges i artikel 2.2 b, se SOU 1998:82 s. 95 f, och tjänstepensionsdirektivet blir därmed direkt tillämpligt på deras verksamhet. 
 Såsom anförts ovan är företag som tryggar sina pensions- åtaganden genom bokföringsmässiga avsättningar undantagna från direktivets tillämpningsområde enligt artikel 2.2 e. Denna tryg- gandeform skall således inte omfattas av direktivets regler för svensk del. 
 En arbetsgivare kan även välja att avsätta pensionsmedel till en pensionsstiftelse, som är en från arbetsgivaren separat juridisk person, för att därigenom trygga sina pensionsutfästelser till de anställda eller deras efterlevande. Det är dock i dessa fall, till skill- nad från vad som gäller vid tjänstepensionsförsäkring, alltid arbets- givaren som svarar för själva utfästelsen om pension. En pensions- stiftelse är nämligen enligt 12 § lagen (1967:531) om tryggande av pensionsutfästelse m.m. (tryggandelagen) förhindrad att utfästa pension och sådana utfästelser är ogiltiga. Stiftelsens balansräkning innehåller inte någon skuldpost som svarar mot pensionsutfästel- sen eftersom skulden inte belastar stiftelsen utan arbetsgivaren. I linje med detta är det arbetsgivaren som också ansvarar för värde- ringen av pensionsåtagandena liksom för utbetalningen av pensionsförmånerna. Arbetsgivaren kan därefter få gottgörelse ur överskott på stiftelsens kapital, beräknat på visst sätt, se 14 och 15 §§ tryggandelagen. 
 Förmögenheten i stiftelsen kan jämställas med en säkerhet eller en pant för arbetsgivarens pensionsutfästelse. Stiftelsens uppgift är 
 144 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 att förvalta det kapital som arbetsgivaren avsätter till stiftelsen och säkerställa att arbetsgivarens pensionsutfästelser därmed kan upp- fyllas. Såsom det har anförts i avsnitt 2.3 har pensionsstiftelsen till uppgift att skydda arbetstagarnas pensionskapital om arbetsgivaren kommer på obestånd. 
 Genom att stiftelsealternativet inte innehåller några försäk- ringsinslag skiljer sig verksamheten i en stiftelse väsentligt från den i en tjänstepensionskassa. Eftersom medel genom avsättning till stiftelse fonderas i en separat juridisk person och syftet med avsättningarna är att tillhandahålla tjänstepension är dock även pensionsstiftelserna enligt direktivets ordalydelse att beteckna som ett tjänstepensionsinstitut. Direktivet slår fast regler för verksam- heten i och tillsynen över juridiska personer som inrättats obero- ende av, dvs. separat från, arbetsgivaren och vilka har till uppgift att förvalta medel som är öronmärkta för tjänstepension. Vem som står för själva pensionsutfästelsen och gör pensionsutbetalningarna 
 – arbetsgivaren eller institutet – har därvidlag ingen betydelse. Även pensionsstiftelserna omfattas därmed av direktivet. Som kommer att framgå i det följande föranleder dock stiftelsernas karaktär av pant utan egna åtaganden särskilda bedömningar beträffande bl.a. direktivets regler om tekniska avsättningar, skuldtäckning och kapitalkrav jämfört med vad som är fallet för tjänstepensionskassornas del. 
 Direktivet ger medlemsstaterna en möjlighet att underlåta att tillämpa direktivet på institut som har färre än 100 medlemmar. I vilken mån denna möjlighet skall utnyttjas diskuteras i nästa avsnitt. 
 Avslutningsvis kan sägas att den typ av institut som beskrivs i artikel 3 inte förekommer i Sverige varför bestämmelserna i den artikeln inte blir relevanta. Detsamma gäller undantagen i artikel 2.2 c och d. Det svenska socialförsäkringssystemet, där fonderade medel återfinns inom premiepensions- och  
 AP-fond- 
  systemen, undantas genom artikel 2.2 a. 
 145 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 6.3 
  
 Undantag för små tjänstepensionsinstitut 
  
 Utredningens förslag:  
 Pensionsstiftelser som tryggar utfästelse om pension till färre än 100 personer skall inte vara skyldiga att tillämpa direktivets bestämmelser. Sådana stiftelser skall dock kunna välja att lyda under samma regelverk och stå under samma tillsyn som övriga pensionsstiftelser efter anmälan till tillsynsmyndigheten. 
 Direktivets bestämmelser 
 För några av de institut som enligt huvudregeln omfattas av direktivet uppställs möjlighet till undantag. Enligt artikel 5 första stycket kan en medlemsstat välja att helt eller delvis underlåta att tillämpa direktivet på tjänstepensionsinstitut som förvaltar tjänste- pensionsplaner som har färre än sammanlagt 100 medlemmar. I punkten 15 i preambeln framhålls att ett sådant undantag kan vara motiverat för att underlätta tillsynen. Dessa angivna mindre institut skall dock alltid ha rätt att tillämpa direktivet på frivillig grund. För verksamhet över gränserna krävs att institutet uppfyller alla bestämmelser i direktivet. 
 I artikel 5 andra stycket stadgas att medlemsstaterna har rätt att välja att inte tillämpa vissa i direktivet angivna artiklar på institut som tillhandahåller tjänstepensioner enligt lag och vilka garanteras av en offentlig myndighet. 
 Svenska förhållanden 
 En understödsförening skall enligt 5 § UFL bestå av minst 100 eller, i vissa fall, 500 medlemmar. Finansinspektionen, som ansvarar för tillsynen av understödsföreningarna, kan dock medge undantag från de bestämmelserna om det finns särskilda skäl. Härutöver har Finansinspektionen med stöd av en generell dispensregel möjlighet att i vissa fall medge undantag från bestämmelserna i UFL. För närvarande finns det emellertid inga tjänstepensionskassor som består av färre än 100 medlemmar. Den minsta tjänstepensionskas- sans medlemsantal uppgår till ca 250. 
 Situationen är närmast den motsatta för stiftelser. En stiftelse har inga medlemmar, men det som är relevant i sammanhanget är 
 146 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 hur många personer som får sin pension tryggad via stiftelsen. Vid utgången av år 2002 fanns det nästan 2 500 pensionsstiftelser i Sverige. Av dessa stiftelser var det färre än 100 stycken som tryg- gade utfästelse om pension till minst 100 personer. Majoriteten av de svenska pensionsstiftelserna utgörs alltså av stiftelser med ett inte särskilt stort antal ersättningsberättigade personer. I många fall har dessa stiftelser till syfte att trygga tjänstepensionsutfästelser i små, familjeägda företag. 
 Utredningens bedömning 
 Som framgår av avsnitt 2.3 är stiftelsernas verksamhet reglerad i tryggandelagen och varje stiftelse står under tillsyn av länsstyrelsen i det län där arbetsgivaren har sitt hemvist. Som kommer att framgå av det följande medför bestämmelserna i tjänstepensionsdirektivet ökade krav på stiftelserna och på tillsynen av dessa. Om samtliga stiftelser skulle vara skyldiga att följa direktivets bestämmelser skulle det följaktligen föranleda krav på betydligt ökade tillsyns- resurser. Kostnaden för detta liksom kostnaden för stiftelserna för att uppfylla direktivets krav måste ställas mot syftet med tjänste- pensionsdirektivet. Som framgår av avsnitt 4.3 syftar direktivet till att möjliggöra en effektiv kapitalförvaltning och att skydda för- månstagarna. 
 När det gäller det först nämnda motivet bör framhållas att det finns pensionsstiftelser som tryggar utfästelse om pension till endast ett fåtal personer men som ändå har relativt stora tillgångar. Stiftelserna som omfattar minst 100 personer svarar emellertid för mer än 96 procent av det totala stiftelsekapitalet, varför det fort- farande är fråga om ett relativt begränsat kapital i de mindre stiftel- serna. Att de största pensionsstiftelserna besitter en så stor del av kapitalet beror framför allt på att flera arbetsgivare i samma koncern använder sig av en gemensam pensionsstiftelse. Härtill kommer att gällande reglering knappast kan anses lägga några bety- dande hinder för en effektiv förvaltning av kapitalet. Det finns således inte behov av att på detta område frigöra kapital. I fråga om konsumentskyddet medför reglerna i tryggandelagen om skydd av pensionskapitalet och det förhållandet att pensionsstiftelserna redan i dag står under tillsyn att de vilkas pensioner de små stiftel- serna syftar till att garantera ändå är tillförsäkrade ett betydande skydd. 
 147 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 Sammanfattningsvis är utredningens bedömning att pensions- stiftelser som omfattar färre än 100 personer inte skall behöva tillämpa direktivets bestämmelser, eftersom de befintliga, begränsade tillsynsresurserna inte medger att en effektiv och ändamålsenlig tillsyn kan ske av sådana institut och kostnaderna för att tillföra nya resurser för att uppnå en sådan tillsyn inte är moti- verade. Emellertid skall angivna små pensionsstiftelser vara oför- hindrade att på frivillig basis tillämpa direktivet. En stiftelse som omfattar färre än 100 personer och som vill tillämpa direktivets bestämmelser måste anmäla detta till tillsynsmyndigheten. 
 När det gäller tjänstepensionskassor synes det omotiverat att genom undantag specialbehandla en grupp av institut som för när- varande inte existerar, särskilt som utredningen under det fortsatta arbetet kommer att göra en mera ingripande översyn av regleringen av understödsföreningarnas verksamhet samt överväga om små för- säkringsföretag skall regleras särskilt. De omständigheterna talar starkt för att tjänstepensionskassor som består av färre än 100 medlemmar nu inte bör undantas från direktivets bestämmelser. 
 Andra stycket av artikel 5 är inte tillämpligt för svenskt vid- kommande, eftersom avsedda institut saknas på den svenska tjänstepensionsmarknaden. 
 148 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 6.4 
  
 Möjlighet till tillämpning av direktivet på livför- säkringsbolagens tjänstepensionsverksamhet 
  
 Utredningens förslag:  
 Sverige skall välja att tillämpa bestäm- melserna i artiklarna  
 9–16 
  och  
 18–20 
  i tjänstepensionsdirektivet på livförsäkringsbolagens tjänstepensionsverksamhet. 
 Alla tillgångar och skulder som hänför sig till tjänste- pensionsverksamhet skall hållas fullständigt åtskilda från ett livförsäkringsbolags övriga verksamheter. 
 Med tillgångar och skulder som hänför sig till tjänste- pensionsverksamhet skall avses försäkringstekniska avsättningar för tjänstepensionsförsäkringar och motsvarande skuldtäck- ningstillgångar. 
 Med tjänstepensionsförsäkringar skall avses livförsäkringar där utbetalning av försäkringsbelopp (engångsbelopp eller periodiska utbetalningar) är beroende av en persons eller flera personers uppnående eller förväntade uppnående av viss ålder och som har samband med yrkesutövning samt försäkringar som meddelas som tillägg till sådana försäkringar. 
 Finansinspektionen skall övervaka att de tillgångar och skulder som hänför sig till ett livförsäkringsbolags tjänste- pensionsverksamhet förvaltas och hanteras skilt från bolagets övriga verksamhet utan någon möjlighet till överföring. 
 Direktivets bestämmelser 
 Som framgår av avsnitt 6.2 faller livförsäkringsbolag, som omfattas av annan gemenskapsrättlig lagstiftning, utanför direktivets tillämpningsområde, men artikel 4 ger medlemsstaterna möjlighet att välja att tillämpa vissa delar av direktivet på tjänstepensions- verksamheten i ett livförsäkringsbolag. Valfriheten omfattar artiklarna  
 9–16 
  och  
 18–20. 
  Dessa artiklar, som bl.a. behandlar frå- gor om tekniska avsättningar, skuldtäckning av tekniska avsätt- ningar och investeringsregler, ersätter i så fall artiklarna  
 20–26, 
  31 och 36 i det konsoliderade livförsäkringsdirektivet som behandlar motsvarande frågor vad beträffar livförsäkringsföretagens tjänste- pensionsverksamhet. 
 För det fallet att medlemsstaten väljer att låta livförsäkrings- bolagens tjänstepensionsverksamhet omfattas av direktivets bestämmelser uppställs krav på att alla tillgångar och skulder som 
 149 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 hänför sig till tjänstepensionsverksamheten skall hållas fullständigt åtskilda från bolagets övriga verksamheter. De tillgångar och skulder som hänför sig till tjänstepensionsverksamheten skall dess- utom förvaltas och hanteras skilt från den övriga verksamheten utan någon möjlighet till överföring. Däremot uppställer direktivet inget uttryckligt krav om att tjänstepensionsverksamheten skall drivas i en egen separat juridisk person. 
 Om en medlemsstat väljer att tillämpa direktivet på livförsäk- ringsbolagens tjänstepensionsverksamhet uppställer direktivet som krav att den myndighet som ansvarar för tillsynen av livförsäk- ringsbolagen som en del i fullgörandet av sin tillsynsverksamhet kontrollerar att tjänstepensionsverksamheten hålls strikt åtskild från den övriga livförsäkringsverksamheten. 
 Det ges ingen definition av  
 tjänstepensionsverksamhet  
 i tjänste- pensionsdirektivet. Av artiklarna 6 a och 7 framgår emellertid att det skall vara fråga om pensionsförmåner som skall ha samband med yrkesutövning på grundval av en överenskommelse eller ett avtal som slutits enskilt eller kollektivt mellan arbetsgivare och arbetstagare eller deras respektive företrädare, eller med egenföre- tagare. Enligt artikel 6 d skall det vara fråga om förmåner som betalas ut med anledning av uppnådd pensionsålder eller förväntat uppnående av pensionsålder eller, om de kompletterar dessa för- måner och tillhandahålls sekundärt, i form av utbetalningar vid dödsfall, invaliditet eller upphörande av anställning eller i form av bidrag eller tjänster som tillhandahålls vid sjukdom, medellöshet eller dödsfall. För att den ekonomiska tryggheten under pensions- tiden skall stärkas utgörs dessa förmåner i regel av livslånga utbetalningar. Förmånerna kan dock också vara utbetalningar under viss tid eller ett engångsbelopp. Enligt artikel 9.2 får med- lemsstaten föreskriva att täckning av risker kopplade till lång levnad och invaliditet, efterlevandeskydd samt en garanti för åter- betalning av inbetalda belopp erbjuds medlemmarna som kompletterande förmåner, om arbetsgivarna och arbetstagarna kommer överens om detta. 
 Svenska förhållanden 
 Som framgår av avsnitt 3.3 så utgör tjänstepensionsförsäkring en betydande del av de svenska livförsäkringsbolagens verksamhet totalt sett. Exempelvis var tjänstepensionsförsäkring den enskilt 
 150 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 största försäkringsgrenen för de traditionella livförsäkringsbolagen som grupp år 2002, vilket är relativt unikt i ett europeiskt perspektiv. Det är emellertid långt ifrån alla livförsäkringsbolag som har en så stor tjänstepensionsverksamhet, utan marknaden domineras av några få stora livförsäkringsbolag som i princip ute- slutande meddelar tjänstepensionsförsäkring. De tre största bolagen Alecta pensionsförsäkring, ömsesidigt (Alecta), Arbets- marknadsförsäkringar, pensionsförsäkringsaktiebolag (AMF Pension) och SPP Livförsäkring AB (SPP Liv ) stod år 2002 för nästan 86 procent av marknaden mätt i premieintäkter för tjänste- pensionsförsäkring, medan andra livförsäkringsbolags tjänste- pensionsverksamhet inte är lika omfattande. 
 Gällande rätt 
 Det finns inte något krav på fullständig separation av olika verk- samheter eller försäkringsprodukter i gällande svensk lagstiftning, med undantag för direkt livförsäkringsrörelse och skadeför- säkringsrörelse som bedrivs i samma försäkringsbolag, se 1 kap. 3 § fjärde stycket försäkringsrörelselagen (1982:713), FRL. 
 Den s.k. skälighetsprincipen, som har utmönstrats men fort- farande gäller för vissa gamla avtal, ställer vissa krav på separation. Principen innebär att krav på skälighet uppställs i tre olika delar; krav på skälighet i premier och kostnader (premie- och kostnads- skälighet), krav på skäliga villkor utöver premier (villkorsskälighet) och krav på skälighet i skaderegleringen (skaderegleringsskälighet). Kravet på premie- och kostnadsskälighet inrymmer i sin tur olika delar och innefattar bolagets kostnadseffektivitet, förhållandet mellan försäkringstagarna och bolaget och slutligen förhållandet mellan de olika försäkringstagargrupperna. När det gäller relatio- nen mellan försäkringstagarna innebär kravet på skälighet att för- säkringstagarna skall behandlas rättvist i förhållande till deras pre- station, varvid bolagets riskindelning skall ske med stöd av skäliga grunder och en därmed sammanhängande differentiering av premi- erna. Vidare skall driftskostnaderna fördelas skäligt mellan försäk- ringstagarna och återbäringen skall stå i proportion till den enskilde försäkringstagarens bidrag till bolagets samlade överskott, den s.k. kontributionsprincipen. Skälighetsprincipen innebär också att varje verksamhetsgren skall bedömas för sig och att fördelningen mellan olika grupper och generationer skall vara rättvis. För skadeförsäk- 
 151 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 ringens del har den sidan av skälighetsprincipen ansetts innebära att överskott i en försäkringsgren inte systematiskt får användas för att subventionera en annan icke bärkraftig gren. Varje försäkringsgren skall alltså vara självbärande och eventuella medel i vinstfonder får inte användas för att i dumpningssyfte pressa ned premierna inom en viss försäkringsgren, se SOU 1995:87 s. 114 f. 
 Skälighetsprincipen utmönstrades i samband med försäkrings- rörelsereformen i slutet av  
 1990-talet 
  och gäller inte för nyare avtal. Reformen syftade till att ge större frihet åt försäkringstagarna och försäkringsbolagen att själva komma överens om försäkrings- avtalens villkor och därigenom underlätta produktutveckling och stimulera konkurrens. Kravet på premie- och kostnadsskälighet bedömdes kunna tillgodoses genom regler som befrämjar konkur- rensen och som ställer krav på att relevant och tydlig information om försäkringens kostnader och förmåner lämnas, se prop. 1998/99:87 s. 166 ff. 
 Även om reformen bygger på att rätt till återbäring skall regleras avtalsvis i större utsträckning, ansågs det ändå finnas behov av en huvudregel som reglerade fördelningen av återbäring mellan försäk- ringstagare. Med anledning av att försäkringstagare i allmänhet har förväntningar på överskott i förhållande till inbetalda premier och att kontributionsprincipen redan gällde för överskottshanteringen, ansåg regeringen att denna princip skulle ligga till grund för denna huvudregel (a. prop. s. 203). Bestämmelserna, som återfinns i 12 kap. 6 § FRL, tar sikte på försäkringsbolagen och ålägger dessa att i försäkringsvillkoren eller bolagsordningen precisera vad som närmare skall gälla för fördelningen av återbäring. 
 Däremot finns inte längre något krav om att varje försäkrings- gren skall bedömas för sig. Föreskrifter med motsvarande innehåll har inte heller meddelats av Finansinspektionen. Det sagda innebär att försäkringsbolagen enligt gällande reglering inte är ålagda att hålla tillgångar och skulder från olika verksamhetsgrenar åtskilda, med undantag för skadeförsäkringsverksamhet. Som anförts ovan måste direkt livförsäkringsrörelse och skadeförsäkringsrörelse som bedrivs i samma försäkringsbolag hållas åtskilda. Denna bestäm- melse härrör från det konsoliderade livförsäkringsdirektivet. 
 152 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Separationskrav i det konsoliderade livförsäkringsdirektivet 
 Enligt artikel 19 i det konsoliderade livförsäkringsdirektivet är för- utsättningen för att ett försäkringsföretag skall få meddela både livförsäkring och annan försäkring än livförsäkring att det för varje verksamhetsform upprättas en särskild förvaltning. Den särskilda förvaltningen skall organiseras på ett sådant sätt att försäkrings- tagarnas intressen inte åsidosätts och att livförsäkringstagarnas rätt till avkastning inte påverkas eller avkastningen inte riskerar att bli mindre än vad den annars skulle ha blivit. Förvaltningen skall vidare organiseras så att de finansiella minimikraven, särskilt såvitt avser solvensmarginal, som hänför sig till någon av de två verksam- heterna, inte belastar den andra verksamheten. Försäkringsföre- taget kan dock utnyttja de öppet redovisade posterna i solvens- marginalen som vid tillfället är tillgängliga för den ena eller den andra verksamheten, under förutsättning att de finansiella minimi- kraven är uppfyllda och tillsynsmyndigheten har underrättats. 
 Den särskilda förvaltningen kräver att bolaget för räkenskaper på ett sätt som utvisar hur resultaten för var och en av de två verk- samheterna uppnåtts. Alla intäkter och alla kostnader skall därvid särredovisas med hänsyn till deras ursprung. Poster som hänför sig till båda verksamheterna skall föras enligt sådana fördelnings- principer som godkänts av tillsynsmyndigheten. Vidare krävs att försäkringsföretagen utarbetar en särredovisning med specifikation av de poster som ingår i var och en av solvensmarginalerna enligt artikel 27 i det konsoliderade livförsäkringsdirektivet, som behandlar frågan om disponibel solvensmarginal, och artikel 16.1 i direktiv 73/239/EEG (första skadeförsäkringsdirektivet). 
 Om en av solvensmarginalerna är otillräcklig skall tillsyns- myndigheten med avseende på den verksamhetsform det gäller vidta de åtgärder som föreskrivs i respektive direktiv, oavsett resultatet av den andra verksamheten. Bland dessa åtgärder får ingå medgivande av överföring från den ena verksamhetsformen till den andra, trots att huvudregeln annars är att de finansiella minikraven som hänför sig till en verksamhet inte får belasta den andra verk- samheten. 
 153 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 Utredningens bedömning 
 Konkurrensneutralitet 
 I punkten 12 i preambeln till tjänstepensionsdirektivet understryks att det är viktigt att beakta att direktivet inte ger upphov till någon snedvridning av konkurrensen och att detta kan undvikas om direktivet tillämpas på livförsäkringsföretagens tjänstepensions- verksamhet. I utredningsdirektiven anför regeringen att utgångs- punkten på grund av konkurrensneutralitetsskäl bör vara att val- möjligheten att låta livförsäkringsbolagens tjänstepensionsverk- samhet omfattas av tjänstepensionsdirektivet skall utnyttjas. 
 Den första frågan att utreda är om tillämpning av tjänste- pensionsdirektivet på livförsäkringsbolagens tjänstepensionsverk- samhet är av betydelse för deras konkurrenskraft. Som kommer att framgå av det följande är många av bestämmelserna i tjänste- pensionsdirektivet redan tillgodosedda i FRL och skulle därför varken innebära en skärpning eller lättnad av regelverket för livför- säkringsbolagen. Skillnaderna rör främst bestämmelserna för för- säkringstekniska avsättningar och placeringsreglerna. I tjänste- pensionsdirektivet ligger aktsamhetsprincipen till grund för både avsättningar och placeringar. När det gäller de försäkringstekniska avsättningarna skulle tillämpning av tjänstepensionsdirektivet där- för innebära förändringar för såväl kraven på betryggande antagande vid beräkning av avsättningarna i FRL som Finans- inspektionens sätt att bestämma den s.k. högsta räntan, se avsnitt 6.10. När det gäller placeringar av skuldtäckningstillgångar skulle tjänstepensionsdirektivets bestämmelser ge livförsäkrings- bolagen större frihet än vad som föreskrivs i FRL. Som beskrivs i avsnitt 6.12 är bestämmelserna i tjänstepensionsdirektivet mer kvalitativt inriktade än de i FRL. Syftet är att ge försäkringsbolagen större möjlighet att på eget ansvar hantera sina risker. 
 Det bör påpekas att eventuella skillnader i reglering mellan liv- försäkringsverksamhet och tjänstepensionsverksamhet torde bli mindre på sikt då det pågår arbete såväl nationellt som på  
 EU-nivå 
  med att förändra rörelseregleringen för försäkringsbolag. Natio- nellt har Placeringsutredningen nyligen lämnat förslag på ett nytt solvenssystem för försäkringsbolagen som syftar till att ge försäk- ringsbolagen ökade incitament att identifiera, mäta och hantera sina risker, se SOU 2003:84, och inom EU pågår det s.k. solvens II- projektet som syftar till en motsvarande reformering av EU:s 
 154 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 regler. Detta reformarbete torde medföra en övergång till mer kvalitativa regler även på livförsäkringsområdet. Det kan dock dröja flera år innan detta arbete är genomfört. 
 Som framgår av ovanstående beskrivning kommer det att vara av betydelse för livförsäkringsbolagen huruvida de omfattas av tjänstepensionsdirektivet eller ej, åtminstone i det kortare perspektivet. Nästa fråga är då om det förekommer någon konkur- rens mellan livförsäkringsbolag och sådana institut som direkt omfattas av direktivet. 
 Som beskrivits i avsnitt 3.3 så finns i dag en, om än av kollektiv- avtal något begränsad, konkurrens om tjänstepensionsförsäkring mellan livförsäkringsbolag och tjänstepensionskassor på den svenska tjänstepensionsmarknaden. Den konkurrensutsatta mark- naden är dessutom, som konsekvens av utvecklingen på kollektiv- avtalsområdet, starkt växande. Som framgår av avsnitt 6.2 skall tjänstepensionsdirektivets bestämmelser tillämpas på tjänste- pensionskassornas verksamhet. 
 Oavsett den nu rådande marknadssituationen är det viktigt att beakta hur den framtida marknaden för tjänstepension kan komma att utvecklas. En av tjänstepensionsdirektivets uttryckliga ambitio- ner är att skapa en inre marknad för tjänstepensioner, vilket bety- der att den svenska tjänstepensionsmarknaden kommer att öppnas upp för konkurrens från utländska institut och att svenska tjänste- pensionsinstitut kommer att få ökade möjligheter att konkurrera på den europeiska marknaden. Det finns således mer än ett konkur- rensförhållande att ta hänsyn till i detta sammanhang. Den nya regleringen bör söka undvika omotiverad snedvridning i konkur- rensen mellan livförsäkringsbolag och tjänstepensionskassor på den svenska tjänstepensionsmarknaden och mellan svenska livförsäk- ringsbolag och internationella tjänstepensionsinstitut såväl på den svenska marknaden som på internationella marknader. Hänsyn bör också tas till att livförsäkringsbolag i andra medlemsstater kan komma att få möjlighet att tillämpa bestämmelserna i tjänste- pensionsdirektivet och därmed kunna konkurrera som tjänste- pensionsinstitut. 
 Om de svenska livförsäkringsbolagen inte skulle tillämpa bestämmelserna i tjänstepensionsdirektivet på sin tjänstepensions- verksamhet, skulle de eventuellt inte bara missgynnas av att ha andra regler än svenska tjänstepensionskassor och utländska tjänstepensionsinstitut utan det är också möjligt att deras förmåga att konkurrera på internationella tjänstepensionsmarknader skulle 
 155 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 kunna påverkas negativt, då det inte går att utesluta att vissa länder kommer att tillåta endast sådana institut som omfattas av direktivet att tillhandhålla tjänstepensioner. 
 Sammantaget kan det konstateras att de svenska livförsäkrings- bolagen kan hamna i en ofördelaktig ställning gentemot såväl svenska tjänstepensionskassor som utländska institut om deras tjänstepensionsverksamhet inte omfattas av tjänstepensions- direktivets placeringsregler. Det kan därför, av konkurrensneutra- litetsskäl, synas angeläget att låta livförsäkringsbolagen omfattas av tjänstepensionsdirektivet i den utsträckning direktivet tillåter. 
 Funktionell lagstiftning 
 Även med tanke på att målet är en funktionellt inriktad lagstiftning på det finansiella området kan det synas lämpligt att låta livförsäk- ringsbolagens tjänstepensionsverksamhet omfattas av direktivet genom att den då regleras på samma sätt som tjänstepensionskas- sornas verksamhet. En funktionellt inriktad reglering kräver emel- lertid inte alltid att alla institut som tillhandahåller en viss produkt eller tjänst skall regleras lika. Skyddsbehovet kan nämligen variera med hur verksamheten är organiserad. Bankerna är bra exempel på detta - andra företag som tillhandahåller likartade tjänster som bankerna behöver inte vara lika hårt reglerade därför att skydds- behovet är mindre, se SOU 1998:160 för en diskussion om skydds- värde och skyddsbehov. Fråga är således om bestämmelserna i tjänstepensionsdirektivet uppfyller syftet med den svenska lag- regleringen av livförsäkringsbolagens verksamhet. 
 Som anförts tidigare så syftar FRL till att skydda direktförsäk- ringstagarna och andra ersättningsberättigade på grund av försäk- ringsavtal. Som nämnts ovan innebär en tillämpning av tjänste- pensionsdirektivet förändrade regler för avsättningar och placeringar för tjänstepensionsförsäkringar. Även om tjänste- pensionsdirektivets bestämmelser innebär att avsättningar inte längre skall göras med betryggande antaganden och att tillgångarna kan placeras med större frihet behöver inte tillämpning av direkti- vet medföra ett sämre konsumentskydd. Tvärtom torde konsu- mentskyddet kunna stärkas, genom att direktivets regler ger för- säkringsbolagen ökade incitament att mäta och hantera sina risker samtidigt som kostnaderna för skyddet torde kunna minska. 
 156 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 En annan fråga är om det är motiverat att ha olika regler för liv- försäkringsbolagens tjänstepensionsverksamhet och privat- pensionsverksamhet. Från ett funktionellt perspektiv kan det synas mindre lämpligt med olika regler för privata pensionsförsäkringar och avgiftsbestämda tjänstepensionsförsäkringar. Avgiftsbestämd tjänstepensionsförsäkring är i princip samma produkt som en pri- vat pensionsförsäkring. Skillnaden är att arbetsgivaren betalar för- säkringens premier. Arbetsgivaren har inga förpliktelser utöver betalningen av premierna. Tryggandet tillgodoses i stället på samma sätt som för privat pensionsförsäkring genom den reglering och tillsyn som syftar till att säkerhetsställa att de företag som till- handahåller pensionsförsäkring kan uppfylla sina förpliktelser. 
 En skillnad mellan tjänstepensionsförsäkringar och privata pensionsförsäkringar är visserligen att arbetsgivare ofta är betydligt starkare som kunder än enskilda individer; de har möjlighet att skaffa sig information om försäkringsföretagens verksamhet och de har bättre förhandlingsposition genom att de köper många försäk- ringar. Dessutom kan det förutsättas att arbetsgivarna vill köpa så bra pensionsprodukter som möjligt till sina anställda, eftersom pensionsavtalet är en av flera faktorer som påverkar ett företags möjlighet att rekrytera arbetskraft, så att arbetsgivarnas bättre för- måga att förhandla även kommer de anställda till del. Härav följer att behovet av konsumentskydd inte är lika stort för tjänste- pensionsförsäkringar som för privata pensionsförsäkringar. Skill- nader i regleringsbehov rör dock främst de avtalsmässiga villkoren. Det föreligger fortfarande ett behov av att se till att försäkrings- bolaget kan fullfölja sina förpliktelser när försäkringsavtalet väl är ingånget. 
 Motsvarande behov av konsumentskydd är inte lika stort för förmånsbestämda pensioner. Som framgår av avsnitt 2.6 kan arbetsgivaren sägas stå den finansiella risken för dessa pensioner. Den enskildes pension beror inte på hur väl försäkringsbolaget för- valtar pensionsmedlen. Om avkastningen blir lägre än förväntat måste arbetsgivarna betala högre avgifter till försäkringsbolaget. I detta fall syftar således regleringen av försäkringsbolaget närmast till att skydda arbetsgivarna och som sagts ovan är dessa i mindre behov av konsumentskydd än enskilda individer. Regleringen är emellertid också av betydelse för försäkringstagarna för det fall arbetsgivaren får finansiella problem. 
 Sammanfattningsvis är det således svårt att se att det är motiverat med olika regler för försäkringsbolagens tjänstepensions- 
 157 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 verksamhet och privatpensionsverksamhet. Om det skall vara någon skillnad bör gränsen snarare gå mellan avgiftsbestämda och förmånsbestämda pensionsförsäkringar, vilka är olika till sin natur. Som påpekats kommer troligtvis placeringsreglerna för livförsäk- ringsverksamhet riktad till privatkunder på sikt att närma sig bestämmelserna i tjänstepensionsdirektivet. Utredningen gör där- för bedömningen att det är lämpligt att nu inrikta sig på att få en likartad reglering för institut som bedriver lika verksamhet och att regleringen av likartade produkter kan skilja sig under en förhopp- ningsvis begränsad period. 
 Separationskrav 
 Om medlemsstaterna väljer att låta livförsäkringsbolagens tjänste- pensionsverksamhet omfattas av direktivet skall i sådana fall alla tillgångar och skulder som hänför sig till denna verksamhet hållas fullständigt åtskilda från, förvaltas och hanteras skilt från försäk- ringsbolagens övriga verksamheter, utan någon möjlighet till över- föring. 
 Vid tillämpning av detta separationskrav måste fyra tolkningar göras. För det första vad som skall avses med  
 livförsäkringsbolagens tjänstepensionsverksamhet 
 . För det andra vad som skall avses med  
 de tillgångar och skulder som hänför sig till  
 denna verksamhet. För det tredje vad  
 hållas fullständigt åtskilda från, förvaltas och hanteras skilt från försäkringsbolagens övriga verksamheter utan någon möjlighet till överföring  
 innebär och för det fjärde hur  
 i sådana fall  
 skall tolkas. 
  
 När det gäller  
 livförsäkringsbolagens tjänstepensionsverksamhet  
 så utgörs den av försäkringsverksamhet. Fråga är således vilka krav som skall ställas på en försäkring för att den skall klassificeras som tjänstepensionsförsäkring. Utredningen anser att den skatterätts- liga definitionen av tjänstepensionsförsäkring är för snäv. Som framgår av avsnitt 2.5 är det t.ex. nödvändigt att arbetsgivaren har åtagit sig att betala försäkringens samtliga premier för att försäk- ringen skall klassificeras som tjänstepensionsförsäkring och arbets- givaren skall medges avdragsrätt för sina premiekostnader. Dess- utom måste det vara frågan om en pensionsförsäkring. En tjänste- pensionsförsäkring kan således inte enligt inkomstskattelagens definition vara en kapitalförsäkring. Eftersom motsvarande begränsningar inte behöver finnas i andra länder skulle en sådan definition av tjänstepensionsförsäkring utan att det finns särskilda 
  
 158 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 skäl härför kunna begränsa de svenska försäkringsbolagens konkur- rensmöjligheter. 
 Utredningen anser att definitionen i stället bör utgå från direkti- vet. Med stöd av de ovan redovisade artiklarna 6 a, 6 d, 7 och 9.2 föreslår utredningen att tjänstepensionsförsäkring skall avse livför- säkringar där utbetalning av försäkringsbelopp är beroende av en persons, eller flera personers, uppnående eller förväntade upp- nående av en viss ålder och som har samband med yrkesutövning. Det har ingen betydelse om utbetalningen av försäkringsbeloppet sker som ett engångsbelopp eller som periodiska utbetalningar. Även försäkringar som ges som tillägg till dessa försäkringar skall klassificeras som tjänstepensionsförsäkring, se vidare författnings- kommentarer. 
  
 När det gäller  
 vilka tillgångar och skulder som hänför sig till liv- försäkringsbolagens tjänstepensionsverksamhet  
 och därmed måste separeras från övriga tillgångar och skulder anser utredningen att det finns två möjliga tolkningar. Antingen avses med skulder endast försäkringstekniska avsättningar för tjänstepensions- försäkringar och med tillgångar motsvarande skuldtäckningstill- gångar, eller så avses även andra skuldposter såsom det egna kapi- talet och de fria tillgångar som dessa placeras i. 
  
 För den första tolkningen talar att artikel 4 i tjänstepensions- direktivet till skillnad från artikel 19 i det konsoliderade livförsäk- ringsdirektivet inte innehåller någon bestämmelse om separat kapitalbas eller solvensmarginal. En sådan tolkning kan också för- klara varför det inte har ansetts nödvändigt att som i det konsolide- rade livförsäkringsdirektivet ange en explicit möjlighet till över- föring mellan verksamhetsgrenarna. Vidare skall det egna kapitalet normalt fungera som en buffert för hela rörelserisken och kan inte betecknas som skuld i vanlig bemärkelse. De försäkringstekniska avsättningarna skall däremot svara mot försäkringsbolagets åtaganden enligt försäkringsavtalen. 
 För den andra tolkningen talar att det i tjänstepensions- direktivet, dels finns bestämmelser som rör skuldtäckningstill- gångarna, dels finns bestämmelser som avser hela tillgångsmassan, dvs. tjänstepensionsverksamheten antas omfatta fler tillgångar än skuldtäckningstillgångarna. I bolag som bedrivs enligt ömsesidiga principer kan de fria tillgångarna utgöra en stor del av tillgångs- massan. Dessa tillgångar motsvaras huvudsakligen av en konsolide- ringsfond på skuldsidan. Även om den enskilde försäkringstagaren inte har någon rätt till dessa medel enligt försäkringsavtalet så 
 159 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 innebär bolagskonstruktionen att fonden i den mån den inte för- brukas som riskkapital i princip skall utdelas till försäkringstagarna. Delar av fonden är också i regel preliminärt fördelad på försäk- ringstagarna. 
 Den andra tolkningen ställer större krav på försäkringsbolagen och kan framför allt vara problematisk för de svenska försäkrings- bolag som drivs enligt ömsesidiga principer, eftersom det kan vara svårt att fördela konsolideringsfonden i dessa bolag. 
 Att fördela de försäkringstekniska avsättningarna på de två verk- samheterna torde inte utgöra någon större svårighet. I 7 kap. 1 § FRL finns de grundläggande bestämmelserna om de försäkrings- tekniska avsättningar som ett försäkringsbolag måste göra i sin redovisning med beaktande av de åtaganden som bolaget har gentemot försäkringstagarna. Huvudregeln är att ett försäkrings- bolags försäkringstekniska avsättningar, som beräknas med aktua- riella metoder, skall motsvara belopp som erfordras för att bolaget vid varje tidpunkt skall kunna uppfylla alla åtaganden som skäligen kan förväntas uppkomma med anledning av ingångna försäkrings- avtal. Beloppet redovisas som en klumpsumma i räkenskaperna och någon fördelning på respektive försäkringstagare eller försäkrings- avtal förekommer inte i redovisningen. Det betyder dock inte att försäkringsbolaget inte har underlag för att göra en särredovisning om så krävs. Olika metoder kan användas vid beräkning av de för- säkringstekniska avsättningarna, se SOU 2003:84, s. 85. Den gällande huvudregeln, baserad på  
 EG-rätten, 
  är dock att livför- säkringsavsättningar skall beräknas för varje försäkringsavtal för sig. Även om en kollektiv metod används är särredovisning möjlig för det fall att den tillämpas på varje produkt för sig. 
 För det fallet de försäkringstekniska avsättningarna är särredo- visade är det också möjligt att särredovisa tillgångar som är avsatta för att skuldtäcka avsättningarna. Två register behöver upprättas, ett för vardera verksamheten. Respektive försäkringstagargrupp skall ha förmånsrätt till tillgångarna i respektive register. Detta gäller även avsättningar för villkorad återbäring och åtaganden inom fondförsäkring för vilka försäkringstagaren bär risken. 
 Det är ett större problem för försäkringsbolagen att särredovisa de fria tillgångarna. Detta problem skiljer sig mellan vinstutdelande bolag och bolag som drivs enligt ömsesidiga principer och mellan traditionell livförsäkring och fondförsäkring. Separationsproblemet är betydligt mindre i bolag i vilka försäkringstagarna inte står för något riskkapital, än i bolag som drivs enligt ömsesidiga principer. I 
 160 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 det första fallet svarar de fria tillgångarna mot ett genuint eget kapital som aktieägarna borde kunna få bestämma uppdelningen av under restriktionen att alla kapitalkrav i respektive verksamhet uppfylls. Möjligtvis borde uppdelningen godkännas av Finans- inspektionen. I de senare fallen finns ofta en stor konsoliderings- fond som utgör den dominerande delen av riskkapitalet samtidigt som denna i slutändan skall tillfalla försäkringstagarna. Det är såle- des inte endast ur buffertsynpunkt som det är av intresse för för- säkringstagarna hur konsolideringsfonden delas upp på de två verk- samhetsgrenarna. Fonden har byggts upp över tid och det går normalt inte att i efterhand härleda hur mycket eget kapital en viss verksamhet har gett upphov till. 
 Enligt gällande praxis fördelas konsolideringsfonden preliminärt på försäkringstagarna. Denna fördelning utgår emellertid inte ifrån det aktuella värdet på tillgångarna, utan bygger på en prognos av utvecklingen framöver. Detta innebär att de belopp som prelimi- närt fördelas på försäkringstagarna inte har någon direkt mot- svarighet i någon av posterna på balansräkningen, varför det inte är möjligt att använda denna fördelning som grund för en separation av tillgångarna. 
 Att fördela konsolideringskapital är inte något nytt problem i sak. Motsvarande svårigheter uppstår om ett bolag skall överlåta delar av försäkringsrörelsen eller inlemma nya bestånd av försäk- ringar med existerande bestånd. Båda företeelserna har förekom- mit. Exempelvis har det förekommit att Fox har löst in relativt stora bestånd av försäkringar. En slutsats av dessa överlåtelser är att det inte går att ange generella krav på hur separering av konsolide- ringsfonden skall gå till, utan detta måste bestämmas från fall till fall. 
 Stöd för denna slutsats finns i ovan nämnda prop. 1998/99:87. För att ett livförsäkringsbolag som driver verksamhet utan villkor om vinstutdelning i bolagsordningen skall få ombildas till vinstut- delande försäkringsaktiebolag måste uppskrivningsfonden, konso- lideringsfonden, fond för orealiserade vinster och andra övervärden i bolaget - med avdrag för aktiekapitalet och överkursfonden - gottskrivas försäkringstagarna och andra ersättningsberättigade på grund av försäkringarna som återbäring eller på annat sätt, se 12 kap. 16 § FRL. Förutom att konsolideringsfonden måste delas upp på de enskilda försäkringstagarna vid ombildning, medan det skulle räcka att fördela den på två kollektiv av försäkringstagare vid separation av tjänstepensionsverksamheten, är dessa två situationer 
 161 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 likartade. I samband med att möjligheten till ombildning till vinstutdelande försäkringsaktiebolag infördes gjorde regeringen bedömningen att det inte skulle närmare regleras hur värdena skall gottskrivas försäkringstagarna, eftersom betydande olikheter kan föreligga mellan olika försäkringsbolag, a. prop. s. 366 ff. 
 Tolkningen av vilka tillgångar och skulder som skall separeras har betydelse för effekten av kravet  
 utan någon möjlighet till över- föring.  
 Om det endast är skuldtäckningstillgångar och försäkrings- tekniska avsättningar som skall separeras kommer överförings- kravet vara uppfyllt i och med att respektive försäkringstagar- kollektiv har förmånsrätt till respektive skuldtäckningstillgångar. Försäkringsbolaget skall, med eller utan separering, ha tillräckligt med tillgångar som uppfyller vissa krav för att täcka de försäk- ringstekniska avsättningarna och dessa kan inte överföras mellan verksamheterna. Däremot kan de fria tillgångarna överföras mellan verksamheterna. 
 Om däremot alla tillgångar och alla skulder, inklusive sådana som fungerar som riskkapital, skall separeras, kan kravet på att det inte får finnas någon möjlighet till överföring få stora effekter beroende på hur detta krav tolkas. 
 En sträng tolkning som innebär att inget kapital över huvud taget får överföras mellan verksamheterna kräver en ordning där de två försäkringstagarkollektiven har en särskild förmånsrätt till alla de tillgångar som härrör från respektive verksamhet och inte bara skuldtäckningstillgångarna. I annat fall kommer överföringar att kunna ske vid en obeståndssituation. Att införa en sådan förmåns- rättsordning är dock praktiskt taget inte möjligt. Det får anses till- räckligt att livförsäkringsbolagens verksamhet är föremål för om- fattande reglering och tillsyn som syftar till att förhindra att ett försäkringsbolag kommer på obestånd. 
 En så sträng tolkning skulle också stå i strid med den bolags- rättsliga principen att en ägare har rätt att besluta om användningen av fritt eget kapital. Det borde därför åtminstone vara tillåtet att överföra sådant kapital som är utdelningsbart mellan verksam- heterna. Om det således finns ett kapital i den ena verksamheten som vore utdelningsbart om verksamheten stod på egna ben, borde detta kunna överföras till den andra verksamhetsgrenen om bolags- stämman beslutar därom. Motsvarande överföring skulle även vara möjlig, dock troligtvis mer kostsam, om verksamheterna bedrevs i separata juridiska personer. 
 162 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 I försäkringsaktiebolag med vinstutdelningsförbud finns emel- lertid inte något fritt eget kapital som aktieägarna kan besluta om och i rent ömsesidiga bolag finns inget aktiekapital alls utan endast ett mindre garantikapital som inte berättigar till utdelning. I dessa bolag skulle således tolkningen att alla tillgångar skall separeras leda till att det inte skulle finnas några möjligheter till överföring, utan bolaget måste bedriva verksamheterna som om de låg i separata juridiska personer. Det skulle vara säkrare om verksamheterna faktiskt låg i separata bolag, eftersom hela försäkringsföretaget annars skulle kunna tvingas till likvidation till följd av att en verk- samhet inte uppfyller solvenskravet, även om det finns ett kapital- överskott i övriga verksamheter. Enda sättet för företaget att lösa en sådan situation skulle då bli att överlåta den del av rörelsen som inte uppfyller kapitalkraven till en utomstående aktör. Det är också nödvändigt att överlåtelsen är fullständig och inte ger upphov till någon resterande del som inte i sig uppfyller kapitalkraven. Även i vinstutdelande bolag kan problem uppstå om inte det egna kapi- talet kan skrivas ned i varje verksamhet för sig. 
 Av det anförda framgår att för bolag som drivs enligt ömsesidiga principer blir effekten av ett långtgående separationskrav i princip densamma som om bolagen måste lägga tjänstepensionsverk- samheten i en egen juridisk person. Hur problematiskt detta är beror i sin tur på hur rekvisitet  
 i sådana fall  
 skall tolkas. 
 Företrädare från den svenska försäkringsbranschen har framfört att artikel 4 och dess valfrihet borde kunna tolkas så att valfriheten inte enbart skall omfatta medlemsstaternas rätt att låta livförsäk- ringsbolagens tjänstepensionsverksamhet omfattas av direktivet utan att frihet även i ett nästa skede skulle tillkomma bolagen att på egen hand välja om de vill låta sig omfattas av direktivet eller inte. Med en sådan tolkning skulle ett långtgående separationskrav vara mindre problematiskt, eftersom bolagen i så fall har ett val genom att förlägga tjänstepensionsverksamheten i ett eget bolag, eller att fortsätta att bedriva verksamheten som en del av livförsäkrings- verksamheten. Olika bolag skulle kunna välja olika strategi, bl.a. beroende på hur stor tjänstepensionsverksamhet de har. 
 Enligt utredningens mening ger emellertid direktivet och dess ordalydelse inte utrymme för en sådan tolkning utan valfriheten kan endast anses tillkomma de enskilda medlemsstaterna. Livför- säkringsbolagen kommer därmed att bli bundna av direktivet och dess bestämmelser såvida medlemsstaten väljer att låta bolagens tjänstepensionsverksamhet omfattas. Ett val att tillämpa tjänste- 
 163 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 pensionsdirektivet på livförsäkringsbolagens tjänstepensions- verksamhet skulle således innebära att dessa måste separera sin tjänstepensionsverksamhet från övrig verksamhet som de bedriver. En tolkning av separationskravet som innebär att även fria till- gångar skall hållas åtskilda skulle därmed i praktiken innebära att vissa bolag skulle tvingas lägga sin tjänstepensionsverksamhet i separata juridiska personer. 
 Sammanfattande bedömning 
 Tolkningen av direktivets bestämmelse bör göras utifrån dess syfte. Motivet till separationskrav framgår inte direkt av tjänstepensions- direktivet men måste ses mot bakgrund av att bestämmelserna i tjänstepensionsdirektivet skiljer sig från bestämmelserna i det konsoliderade livförsäkringsdirektivet. Som framgår av det ovan sagda gör utredningen emellertid bedömningen att det inte är några större skillnader i regleringsbehov mellan de verksamheter som träffas av de olika direktiven och separationen är därmed inte så viktig för svensk del. 
 Det kan också synas orimligt att bolag där det inte finns något fritt eget kapital skall kunna tvingas till likvidation för att det inte kan uppfylla solvenskraven i den ena verksamheten om det sam- tidigt finns ett kapitalöverskott i den andra verksamheten. Avsak- naden av krav på separata juridiska personer borde tvärtom rimli- gen tolkas som att det skall kunna finnas vissa samordningsvinster av att driva verksamheterna i ett och samma bolag. Direktivet stäl- ler inte heller upp ett explicit krav på separata kapitalbaser. 
 Inte ens en separering av försäkringsbestånd är emellertid utan kostnad. Förutom de extra administrativa kostnader som uppstår, minskar en separering försäkringsbolagens möjligheter att till- handahålla riskpooling, särskilt om det är små bestånd som skall separeras ut. 
 Eftersom bolagen inte kan välja om de vill omfattas av direktivet eller inte, måste lagstiftaren väga fördelarna av att tillämpa tjänste- pensionsdirektivets bestämmelser på försäkringsbolagens tjänste- pensionsverksamhet mot kostnaderna till följd av separering. Utredningen bedömer att det är angeläget att tillämpa tjänste- pensionsdirektivet på livförsäkringsbolagens tjänstepensionsverk- samhet, framför allt därför att livförsäkringsbolagen annars kan hamna i en ofördelaktig konkurrenssituation internationellt. Det är 
 164 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 därför önskvärt att tillämpa direktivet under förutsättning att separationskostnaderna inte blir för höga. Kostnaderna av ett långtgående separationskrav kan vara betydande för vissa bolag och därmed fungera som ett inträdeshinder på tjänstepensionsmark- naden, dvs. vissa bolag väljer att avveckla sin tjänstepensionsverk- samhet och andra som saknar tjänstepensionsverksamhet i dag väljer att inte starta någon. Med tanke på att behovet av separation inte framstår som speciellt stort för svensk del och att utredningen skall behandla frågor om överskott i bolagen i sitt framtida arbete förespråkar utredningen ett mindre långtgående separationskrav för att begränsa separationskostnaderna. Utredningen föreslår att det endast är de försäkringstekniska avsättningarna för tjänste- pensionsförsäkringar och motsvarande skuldtäckningstillgångar som skall hållas fullständigt åtskilda från försäkringsbolagets övriga verksamheter. Detta förslag innebär att direktivets bestämmelser om placeringsregler endast kommer att gälla dessa skuldtäcknings- tillgångar och det är de som skall förvaltas och hanteras skilt från bolagets övriga tillgångar. Utredningen anser av flera skäl att det inte är ett problem av betydelse att övriga tillgångar inte omfattas. Övriga tillgångar omfattas av livförsäkringsdirektivet och tjänste- pensionsdirektivet är främst avsett att träffa institut som inte omfattas livförsäkringsdirektivet. Som anförts förväntar sig försäk- ringstagaren i livförsäkringsbolag som inte får dela ut vinst i regel en andel av konsolideringsfonden. Av 12 kap. 9 § FRL framgår det emellertid tydligt att konsolideringsfonden är en del av bolagets riskkapital. Som sådant kan det inte sägas hänföras till en viss verk- samhetsgren. Det är först när medlen är tilldelade till försäkrings- tagaren, vilket i regel sker först i samband med utbetalning, som de kan sägas hänföra sig till den aktuella verksamhetsgrenen. 
 Kravet på separation av försäkringstekniska avsättningar för tjänstepensionsförsäkringar och motsvarande skuldtäcknings- tillgångar skall gälla samtliga försäkringsbolag, även sådana som är stängda för nyteckning. 
 Kravet på att skuldtäckningstillgångarna skall förvaltas och hanteras skilt från den övriga verksamheten skall inte tolkas som att det är nödvändigt att dessa tillgångar sköts av en separat för- valtare, utan det är tillräckligt att förvaltaren håller isär de olika till- gångsmassorna. Avgifter för förvaltning och annan hantering skall fördelas på olika försäkringar på samma sätt som gäller i dag enligt kontributionsprincipen eller skälighetsprincipen beroende på vad som gäller för försäkringen. För att uppfylla direktivet måste krav 
 165 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 ställas på att Finansinspektionen skall övervaka att de tillgångar och skulder som hänför sig till tjänstepensionsverksamheten förvaltas och hanteras skilt från den övriga verksamheten. 
 Den föreslagna separationsordningen innebär en viss konkur- rensfördel för livförsäkringsbolagen framför tjänstepensions- kassorna, eftersom de senare träffas fullt ut av direktivet och där- med kommer att få vissa placeringsregler för de fria tillgångarna, se avsnitt 6.12. Dessa placeringsregler torde dock i praktiken inte vara särskilt begränsande för tjänstepensionskassorna och därmed inte påverka deras konkurrenskraft i någon större utsträckning. 
 Mot bakgrund av att medlemsstaterna ges rätt att välja huruvida livförsäkringsbolagens tjänstepensionsverksamhet skall omfattas av direktivet eller inte finns inget hinder mot att genom övergångs- bestämmelser skjuta fram den tidpunkt för när livförsäkrings- bolagen skall omfattas av bestämmelserna. En separering av försäk- ringstekniska avsättningar och skuldtäckningstillgångar bör inte vara alltför betungande för försäkringsbolag, men det kan ändå vara lämpligt att skjuta på ikraftträdandet med tanke på att regleringen av försäkringsbolagens verksamhet är föremål för översyn i andra sammanhang. 
  
 6.5 
  
 Krav på att verksamheten avser enbart tjänste- pensioner 
  
 Utredningens förslag:  
 Tjänstepensionskassornas verksamhet skall begränsas till att enbart omfatta tjänstepensions- försäkringar jämte sådan verksamhet som föranleds av verksam- heten avseende tjänstepensionsförsäkringar. 
 Direktivets bestämmelser 
 Enligt artikel 7 måste ett tjänstepensionsinstitut begränsa sin verk- samhet till tjänstepensioner jämte sådan verksamhet som föranleds av tjänstepensionsverksamheten. Denna bestämmelse är inte tillämplig på livförsäkringsbolagen. 
 166 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Gällande rätt 
 Som framgår av avsnitt 6.2 har en tjänstepensionskassa till syfte att för inbördes bistånd meddela tjänstepensionsförsäkring för en bestämd, sluten krets av t.ex. anställda i ett visst företag eller personer som tillhör en viss yrkesgrupp. 
 Enligt 7 § UFL får en understödsförening inte utan medgivande av Finansinspektionen driva verksamhet som är främmande för ändamålet med föreningens försäkringsverksamhet. Omfattningen av den främmande verksamheten skall stå i rimligt förhållande till försäkringsverksamheten. En understödsförening får vidare inte heller utan medgivande av Finansinspektionen ändra sin försäk- ringsverksamhet så att den får en väsentligt ny inriktning eller kommer att omfatta ny verksamhetsgren. 
 En pensionsstiftelse har enligt legaldefinitionen i 9 § tryggande- lagen som uteslutande ändamål att trygga utfästelser om pension till arbetstagare eller arbetstagares efterlevande. Stiftelsen får inte tjäna något biändamål, t.ex. driva näringsverksamhet, se prop. 1967:83 s. 120 och prop. 1989/90:110 s. 706. 
 Utredningens bedömning 
 Finansinspektionens möjlighet att medge att en tjänstepensions- kassa bedriver verksamhet som är främmande för ändamålet med föreningens försäkringsverksamhet är inte förenlig med tjänste- pensionsdirektivet. Detsamma gäller dispensmöjligheten beträf- fande ny inriktning av försäkringsverksamheten. Direktivets krav om att ett tjänstepensionsinstitut, utöver tjänstepensionsverk- samheten, endast får bedriva sådan verksamhet som föranleds av tjänstepensionsverksamheten kan dessutom anses vara något strängare än det nu gällande förbudet mot främmande verksamhet. Det bör därför införas ett krav om att en tjänstepensionskassas verksamhet begränsas till att enbart omfatta tjänstepensionsförsäk- ringar jämte sådan verksamhet som föranleds av verksamheten avseende tjänstepensionsförsäkringar. Begreppet tjänstepensions- försäkring bör i UFL ha samma innebörd som i FRL. Om det begreppet, se avsnitt 6.4 och kommentaren till 1 kap. 3 § FRL. Det nya kravet torde inte medföra någon större förändring av verksam- hetsmöjligheterna för tjänstepensionskassorna. 
 167 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 Av legaldefinitionen i 9 § tryggandelagen följer att en pensions- stiftelse är förhindrad att driva rörelse vid sidan av tjänstepensions- verksamheten. Ytterligare bestämmelser som syftar till att begränsa verksamheten är därför inte nödvändiga för pensionsstiftelsernas vidkommande. 
  
 6.6 
  
 Juridisk åtskillnad mellan uppdragsgivare och tjänstepensionsinstitut 
  
 Direktivets bestämmelser 
 Artikel 8 uppställer krav på att det uppdragsgivande företaget och tjänstepensionsinstitutet är juridiskt åtskilda. Med uppdrags- givande företag förstås det företag eller annat organ som handlar i egenskap av arbetsgivare eller egenföretagare och som gör inbetal- ningar till ett tjänstepensionsinstitut. Syftet med separationskravet i artikel 8 är att skydda institutets tillgångar för medlemmarnas och förmånstagarnas räkning om det uppdragsgivande företaget hamnar på obestånd. Denna artikel gäller ej för livförsäkringsbolag. 
 Utredningens bedömning 
 Bl.a. av 9 § UFL framgår att en understödsförening är en juridisk person. De bestämmelser i UFL som beskrivits i avsnitt 6.2 ger vid handen att en sådan förening inte omfattar ett uppdragsgivande företag. 
 Också en pensionsstiftelse är en juridisk person. Av 9 § tryggandelagen följer att pensionsstiftelsen är helt skild från arbetsgivaren. 
 Direktivets krav om att det uppdragsgivande företaget och tjänstepensionsinstitutet skall vara juridiskt åtskilda är därmed uppfyllt och några behov av lagändringar föreligger inte. 
 168 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 6.7 
  
 Villkor för att få bedriva verksamhet 
  
 Utredningens förslag:  
 En pensionsstiftelse som skall trygga utfästelse om pension till minst 100 personer skall anmälas för tillsyn genast efter det att styrelsen tagit emot sitt uppdrag. En anmälan skall också göras när tryggandet av utfästelse om pension nått upp till minst 100 personer. 
 En styrelseledamot och en verkställande direktör eller dennes ställföreträdare skall ha de insikter och den erfarenhet som krävs för att delta i ledningen av en tjänstepensionskassa och även i övrigt vara lämplig för uppgiften. Motsvarande skall gälla för en styrelseledamot i en pensionsstiftelse som tryggar utfästelse om pension till minst 100 personer. 
 En person som är underkastad näringsförbud skall inte få vara ledamot eller suppleant i en tjänstepensionskassa eller en pensionsstiftelse. 
 Direktivets bestämmelser 
 För att ett tjänstepensionsinstitut skall få driva verksamhet krävs enligt artikel 9.1 i direktivet följande; 
  
 a. 
  
 institutet skall vara registrerat av tillsynsmyndigheten i ett nationellt register eller vara auktoriserat, 
  
 b. 
  
 institutets faktiska verksamhet skall drivas av personer med god vandel som antingen själva har erforderlig yrkesmässig kompetens och erfarenhet på området eller anlitar rådgivare som besitter sådan kompetens och erfarenhet, 
  
 c. 
  
 institutet skall ha korrekt upprättade regler för hantering av varje pensionsplan och ha gett medlemmarna tillräcklig in- formation om dessa regler, 
  
 d. 
  
 institutet skall ha tekniska avsättningar som beräknats och bestyrkts av en aktuarie eller annan expert på området i enlig- het med lag och erkända aktuariella metoder, 
  
 e. 
  
 om det är det uppdragsgivande företaget som garanterar pensionsförmånerna skall företaget vara skyldigt att regel- bundet finansiera åtagandet, samt 
  
 169 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 f. 
  
 medlemmarna skall hållas tillräckligt informerade om pensions- planens villkor, särskilt vad gäller rättigheter och skyldigheter enligt planen samt riskerna som är förbundna med pensions- planen och vad riskerna innebär. 
  
 En medlemsstat får enligt artikel 9.2 ålägga ett institut att till- handahålla kompletterande förmåner som invaliditetsskydd, efter- levandeskydd och återbetalningsskydd. 
 För att säkerställa att medlemmarnas och förmånstagarnas intressen skyddas på ett fullgott sätt får medlemsstaterna enligt artikel 9.3 ställa upp ytterligare villkor för att ett institut skall tillåtas att bedriva verksamhet. 
 Vidare får en medlemsstat enligt artikel 9.4 tillåta eller kräva att driften av ett tjänstepensionsinstitut helt eller delvis överlåts till andra enheter som agerar för institutets räkning. 
 Slutligen uppställer direktivet i artikel 9.5 krav på att villkoren för gränsöverskridande tjänstepensionsverksamhet skall godkännas i förväg av de behöriga myndigheterna i hemlandet. Vid sådan verk- samhet skall det i punkten 1 a angivna registret innehålla uppgift om de länder där institutet är verksamt. 
 Utredningens bedömning 
 Registreringskravet (9.1 a) 
 För de svenska försäkringsbolagen uppställs i 1 kap. 1 § FRL krav på koncession. Förutsättningarna härför anges i 2 kap. 3 § femte stycket FRL. Senast sex månader efter det att koncession har beviljats skall ett försäkringsbolag enligt 2 kap. 13 § FRL anmälas för registrering. Registreringsmyndighet är Bolagsverket. 
 En understödsförening skall enligt 3 § UFL vara registrerad hos Finansinspektionen, och före registreringen kan föreningen enligt 9 § UFL inte förvärva rättigheter eller ikläda sig skyldigheter. 
 En pensionsstiftelse skall enligt 31 § tryggandelagen anmälas för tillsyn senast sex månader efter det att styrelsen har tagit emot sitt uppdrag. Tillsynsmyndigheten, dvs. länsstyrelsen i det län där arbetsgivaren har sitt hemvist, skall föra ett register över de anmälda stiftelserna. Registrering förutsätter att länsstyrelsen fin- ner att tryggandelagens krav på en pensionsstiftelse är uppfyllda. 
 170 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Direktivets krav på registrering eller auktorisation är uppfyllda för försäkringsbolagen och tjänstepensionskassorna redan genom den gällande lagstiftningen. De nuvarande reglerna i tryggandelagen om att en pensionsstiftelse skall anmälas för tillsyn inom sex måna- der uppfyller däremot inte det verksamhetskravet. Bestämmelserna i tryggandelagen måste därför ändras så att styrelsen i en pensions- stiftelse som skall omfatta minst 100 personer åläggs att anmäla stiftelsen för tillsyn genast efter det att styrelsen tagit emot sitt uppdrag. 
 Krav på företagsledningen (9.1 b) 
 Bestämmelsen enligt punkten 1 b gäller enligt ordalydelsen de personer som driver institutets faktiska verksamhet. Härmed torde avses institutets ledning. 
 I 2 kap. 3 § femte stycket 3 FRL finns bestämmelser om de krav som ställs på företagsledningen i ett försäkringsbolag, vari bl.a. stadgas att de som skall ingå i styrelsen och vara verkställande direktör eller dennes ställföreträdare skall ha de insikter och den erfarenhet som måste krävas av den som deltar i ledningen av ett försäkringsbolag och även i övrigt vara lämpliga för en sådan upp- gift. Närmare föreskrifter om ägar- och ledningsprövning har med- delats i allmänna råd av Finansinspektionen, se FFFS 1998:14. De krav som direktivet ställer på företagsledningen är därmed redan uppfyllda i svensk rätt avseende försäkringsbolagen. 
 Bestämmelser om styrelse i understödsföreningar finns i 27 och 28 §§ UFL. I 27 § UFL görs en hänvisning till den numera upp- hävda lagen (1951:308) om ekonomiska föreningar. I 3 § lagen (1987:668) om införande av lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar föreskrivs bl.a. att de hänvisningar till lagen (1951:308) om ekonomiska föreningar som finns i UFL skall ha fortsatt giltig- het. Varken reglerna i UFL eller bestämmelserna i lagen (1951:308) om ekonomiska föreningar har sådant innehåll att direktivets krav på företagsledningen skall kunna anses uppfyllda. Nya regler mot- svarande bestämmelserna i 2 kap. 3 § femte stycket 3 FRL bör alltså införas för ledningen i en tjänstepensionskassa. 
 Inte heller i tryggandelagen uppställs några särskilda kvalifika- tionskrav för ledamöterna i styrelsen. Om en ledamot missköter sitt uppdrag har tillsynsmyndigheten dock enligt 32 § tryggandelagen och 9 kap. 6 § tredje stycket stiftelselagen 
 171 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 (1994:1220) möjlighet att för viss tid entlediga denne. De bestäm- melserna kan inte anses tillräckliga för att direktivets krav skall vara uppfyllda. Det är följaktligen nödvändigt att införa uttryckliga krav på lämplighet för styrelseledamöter också i en pensionsstiftelse. 
 De tidigare nämnda föreskrifterna om ägar- och lednings- prövning som utfärdats av Finansinspektionen bör kunna vidgas till att även omfatta ledningen i andra tjänstepensionsinstitut. Såsom gäller för försäkringsbolagen får prövningen av lämpligheten i ett första skede äga rum i samband med en anmälan om inledande av tjänstepensionstryggande men också senare såsom vid inval av nya ledamöter. 
 Också bestämmelserna i lagen (1986:436) om näringsförbud kan anses berörda av här behandlade direktivkrav. Av 6 § första stycket 4 i den lagen framgår att den som är underkastad närings- förbud inte får vara ledamot eller suppleant i styrelsen för ett aktie- bolag, ett bankaktiebolag, en sparbank, ett försäkringsbolag, ett handelsbolag, en europeisk ekonomisk intressegruppering med säte i Sverige eller en ekonomisk förening eller en sådan ideell förening eller stiftelse som driver näringsverksamhet. 
 För tjänstepensionsinstitutens del omfattar alltså lagens bestämmelser för närvarande endast ledamöter och suppleanter i ett försäkringsbolag, medan regleringen inte är tillämplig på ledamöter och suppleanter i en understödsförening eller i en pensionsstiftelse. Enligt utredningens bedömning får det anses angeläget och i linje med direktivets krav att en person som är belagd med närings- förbud inte får verka som ledamot eller suppleant i något tjänste- pensionsinstitut. Det kan i sammanhanget åter framhållas att såväl tjänstepensionskassorna som pensionsstiftelserna i många fall för- valtar stora tillgångsvolymer. Det föreslås därför att bestämmel- serna i lagen om näringsförbud ändras till att även omfatta leda- möter och suppleanter i understödsföreningar som meddelar tjänstepensionsförsäkring och pensionsstiftelser. Det saknas i detta sammanhang skäl att särbehandla vissa pensionsstiftelser. 
 Korrekt upprättade regler för hanteringen av pensionsplanerna m.m. (9.1 c) 
 För att ett tjänstepensionsinstitut skall få bedriva verksamhet upp- ställs i direktivet villkor om att institutet skall ha korrekt upp- rättade regler för hantering av varje pensionsplan och att medlem- 
 172 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 marna har fått tillräcklig information om dessa. Direktivets krav torde i denna del ta sikte på de handlingar i vilka en beskrivning ges av ändamålet med verksamheten och av hur verksamheten skall bedrivas. De handlingar som åsyftas är således associationens bolagsordning eller stadgar liksom de övriga handlingar som, bero- ende på vilken associationsform det är fråga om, skall ges in till- sammans med ansöknings- eller anmälningshandlingarna när koncession eller registrering söks eller anmälan görs. 
 När ett försäkringsbolag lämnar in en ansökan om koncession skall det också begära stadfästelse av bolagsordningen. I 2 kap. 5 § FRL finns en förteckning över de uppgifter som bolagsordningen skall innehålla. Till ansökan om koncession och stadfästelse skall bolaget enligt 2 kap. 3 § FRL foga en plan för den tilltänkta verk- samheten. Finansinspektionen har utfärdat föreskrifter om vilka uppgifter som verksamhetsplanen skall innehålla, se FFFS 1995:36. Verksamhetsplanen ligger till grund för prövningen av en konces- sionsansökan. 
 I UFL finns bestämmelser om ansökan om registrering av före- ningen i 13 och 14 §§, vari bl.a. föreskrivs att föreningens stadgar skall fogas till registreringsansökan. I 10 § UFL finns en samman- ställning av de uppgifter som stadgarna skall innehålla. 
 När en pensionsstiftelse anmäls för tillsyn skall enligt 31 § tryggandelagen till anmälan fogas de handlingar som arbets- givaren upprättat avseende stiftelsen, bl.a. stadgar och stiftelse- urkund. 
 Direktivets krav om att ett tjänstepensionsinstitut skall ha korrekt upprättade regler för hantering av varje pensionsplan får genom det sagda anses uppfyllt. 
 Här bör dock uppmärksammas ett särskilt problem till följd av utredningens förslag att låta endast de större pensionsstiftelserna vara skyldiga att tillämpa direktivets bestämmelser. Problemet har att göra med att det för närvarande inte ställs några krav på att det antal individer som skall omfattas av stiftelsens tryggande skall presenteras vid anmälan av stiftelsen. Ändamålsbeskrivningarna i stadgarna ger i allmänhet ingen ledning eftersom dessa ofta är så generellt utformade att den eller de arbetsgivare som senare kom- mer att göra avsättningar till pensionsstiftelsen så fritt som möjligt skall kunna välja vilken kategori av anställda som tryggandet i pensionsstiftelsen kommer att avse. Tillsynsmyndigheten får då svårt att ta ställning till om pensionsstiftelsen skall omfattas av tjänstepensionsdirektivet eller inte, såvida det inte är fråga om en 
 173 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 pensionsstiftelse med ett generellt formulerat ändamål att trygga pensionsutfästelser för alla anställda och arbetsgivaren är av sådan storlek att det tydligt framgår att minst 100 individer kommer att omfattas. För att klarhet skall kunna vinnas bör styrelsen åläggas att så snart tryggandet når upp till att omfatta minst 100 personer göra en anmälan om det till tillsynsmyndigheten. 
 Direktivets krav om att medlemmarna skall ha fått tillräcklig information om de ovan angivna verksamhetsreglerna saknar mot- svarighet i svensk rätt. Endast för försäkringsbolagen har i rörelse- regleringen uppställts bestämmelser om information. Den s.k. genomlysningsprincipen i 1 kap. 1 a § FRL, vari föreskrivs att informationen till bl.a. liv- och skadeförsäkringstagare och dem som erbjuds att teckna en sådan försäkring skall vara anpassad efter försäkringens art och tydligt visa försäkringens villkor och värde- utveckling, tar emellertid inte sikte på nu avsedd information. Inte heller torde det offentliggörande av handlingarna som äger rum i samband med  
 ansöknings-, 
  registrerings- eller anmälningsför- farandet vara tillfyllest. Direktivets krav om att tillräcklig informa- tion skall lämnas till medlemmarna bör tillgodoses genom nya bestämmelser i lag vilka får preciseras i myndighetsföreskrifter. I avsnitt 6.9 behandlas direktivets krav på information som skall lämnas till medlemmar och förmånstagare mera utförligt i samband med att en redogörelse för artikel 11 lämnas. 
 Beräkning av de tekniska avsättningarna (9.1 d) 
 Direktivets krav i artikel 9 om att ett tjänstepensionsinstitut skall ha tekniska avsättningar som beräknats och bestyrkts av en aktua- rie eller annan expert skall här ta sikte på befattningshavaren och inte på avsättningarna. Innehållet i och beräkningarna av de tekniska avsättningarna behandlas i artikel 15. För en närmare redogörelse av den artikeln hänvisas till avsnitt 6.10. 
 I 8 kap. 18 § FRL föreskrivs att de försäkringstekniska utred- ningarna och beräkningarna i ett försäkringsbolag skall utföras under överinseende av en aktuarie och att aktuarien skall ha den insikt och erfarenhet som krävs med hänsyn till arten och omfatt- ningen av bolagets verksamhet. Motsvarande bestämmelser finns såvitt avser understödsföreningarna i 21 § fjärde stycket UFL, vari stadgas att den försäkringstekniska utredningen skall verkställas av person som är behörig att utöva befattning som aktuarie vid livför- 
 174 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 säkringsbolag eller som av Finansinspektionen har förklarats behörig att verkställa sådan utredning. Den svenska lagstiftningen överensstämmer med direktivets krav i denna del och något behov av lagändring föreligger inte. 
 Bestämmelserna om tekniska avsättningar och aktuariell expertis är inte tillämpliga på pensionsstiftelserna. Tryggandelagens regler gäller arbetsgivarens egna avsättningar för pensionsutfästelserna genom kontoavsättning eller överföring av medel till pensions- stiftelse. 
 Krav på regelbunden finansiering (9.1 e) 
 Avseende det fall att det uppdragsgivande företaget garanterar pensionsförmånerna föreskrivs i direktivet att det skall tillses att företaget är skyldigt att regelbundet finansiera sitt åtagande. För svenskt vidkommande föranleder detta inte någon lagändring efter- som en sådan finansieringsskyldighet följer av regler om avsätt- ningar och ibland även av avtalsparternas pensionsplaner. 
 Information till medlemmarna (9.1 f) 
 Direktivets krav rörande information till medlemmarna avseende pensionsplanens innehåll, villkor och risker saknar för närvarande motsvarighet i lagstiftningen men får tillgodoses genom dels nya bestämmelser i lag, dels myndighetsföreskrifter efter bemyndi- gande i lag. Direktivets krav om information till medlemmarna behandlas som nämnts mera utförligt i avsnitt 6.9. 
 Kompletterande förmåner (9.2) 
 Direktivet möjliggör visserligen för en medlemsstat att ålägga ett tjänstepensionsinstitut att tillhandahålla kompletterande förmåner i form av invaliditetsskydd, efterlevandeskydd och återbetalnings- skydd. En sådan styrning av produktutbudet ligger emellertid inte i linje med de synpunkter som framförts i senare tids lagstiftnings- arbete på försäkringsområdet. Syftet med denna direktivets bestämmelse tillgodoses i första hand genom arbetsmarknads- parternas överenskommelser i kollektivavtalen. Önskemål om ett 
 175 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 rikt produktutbud tillgodoses i någon mån även av konkurrensen tjänstepensionsinstituten emellan. 
 Frihet för medlemsstaterna att uppställa ytterligare villkor för tillstånd (9.3) 
 Det synes för svenskt vidkommande inte erforderligt att utnyttja möjligheten att utöver direktivet ställa upp ytterligare villkor för att ett tjänstepensionsinstitut skall få bedriva verksamhet än dem som redan gäller i nuvarande lagstiftning. 
 Överlåtelse av driften av ett tjänstepensionsinstitut (9.4) 
 Direktivets bestämmelser om att en medlemsstat har rätt att tillåta eller kräva att driften av ett tjänstepensionsinstitut helt eller delvis överlåts till andra enheter som agerar för institutets räkning för- anleder ingen åtgärd i det här sammanhanget. 
 Godkännande av gränsöverskridande verksamhet (9.5) 
 Direktivets föreskrifter om att villkoren för att få bedriva gräns- överskridande verksamhet skall godkännas i förväg av myndig- heterna i hemlandet hänför sig till de allmänna verksamhetsvillkor som tillsynsmyndigheten skall pröva i samband med att koncession eller registrering söks. Bestämmelserna kompletteras av föreskrifter om ett anmälningsförfarande i artikel 20 som innebär att institut som avser att bedriva gränsöverskridande verksamhet skall under- rätta tillsynsmyndigheten därom. Också i det sammanhanget görs en prövning av verksamhetsvillkoren. Frågan om gränsöver- skridande verksamhet behandlas mera ingående i avsnitt 6.16. 
  
 6.8 
  
 Redovisning 
  
 Direktivets bestämmelser 
 I artikel 10 stadgas att tjänstepensionsinstitut skall upprätta års- bokslut och förvaltningsberättelser där hänsyn tas till varje pensionsplan som institutet hanterar. Årsboksluten och förvalt- 
 176 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 ningsberättelserna skall ge en rättvisande och korrekt bild av insti- tutets tillgångar, skulder och finansiella ställning. Uppgifterna däri skall vara konsekventa, uttömmande och sakligt presenterade samt godkända av auktoriserade personer i enlighet med nationell lag- stiftning. 
 Gällande rätt 
 Av 1 kap. 1 § lagen (1995:1560) om årsredovisning i försäkrings- företag (ÅRFL) framgår att lagen är tillämplig på försäkrings- företag. Med försäkringsföretag avses försäkringsaktiebolag och ömsesidiga försäkringsbolag som omfattas av FRL samt under- stödsföreningar som omfattas av UFL. I ÅRFL hänvisas till åtskil- liga bestämmelser i årsredovisningslagen (1995:1554), ÅRL, bl.a. bestämmelserna om årsredovisningens delar, om överskådlighet och god redovisningssed och om rättvisande bild samt om förvalt- ningsberättelsens innehåll. 
 Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Finans- inspektionen, får enligt 1 kap. 4 § ÅRFL meddela närmare före- skrifter om bl.a. årsredovisning i försäkringsföretag som omfattas av ÅRFL. I FFFS 2003:13 ges föreskrifter och allmänna råd om årsredovisning i försäkringsföretag. Föreskrifterna är tillämpliga på både försäkringsbolag och understödsföreningar och reglerar hur årsredovisning skall upprättas av försäkringsföretagen. Före- skrifterna ändrades den 1 maj 2004, se FFFS 2004:5. 
 Särskilda regler om revision upptas i 10 kap. FRL. Reglerna står i nära överensstämmelse med motsvarande bestämmelser i aktie- bolagslagen (1975:1385). 
 I 29 § UFL stadgas att bestämmelserna i ÅRFL skall tillämpas på understödsföreningarna. I  
 31–32 
  a §§ UFL finns bestämmelser om revision och de krav som ställs på revisor som skall granska en understödsförenings räkenskaper. Hänvisning görs i lagtexten till vissa bestämmelser i den numera upphävda lagen (1951:308) om ekonomiska föreningar, vilken som framgått av föregående avsnitt är tillämplig för understödsföreningar. 
 I 17 a § tryggandelagen anges att bestämmelser om redovisning för en pensionsstiftelse finns i ÅRL. Revisor utses enligt 17 b § tryggandelagen av arbetsgivaren, om stadgarna inte säger något annat. 
 177 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 Föreskrifter om normgivningsbemyndigande saknas i ÅRL. Den kompletterande normgivningen vad gäller  
 icke-finansiella 
  företags redovisning har ansetts böra grundas framför allt på normgivande organs uttalanden, se prop. 1998/99:130 s. 181 ff. 
 Utredningens bedömning 
 Direktivets allmänt hållna bestämmelser om årsbokslut och för- valtningsberättelser bedöms överensstämma med svensk lagstift- ning. Ett krav om att hänsyn skall tas till varje pensionsplan som institutet hanterar uttrycks visserligen inte i nuvarande lag, men redovisningslagstiftningens regler om årsredovisning och förvalt- ningsberättelse får ändå anses rymma ett sådant krav. För försäk- ringsbolagens och tjänstepensionskassornas del finns möjlighet att utfärda kompletterande föreskrifter med stöd av det bemyndigande som finns i ÅRFL. Det saknas skäl att i detta sammanhang föreslå ett motsvarande normgivningsbemyndigande beträffande pensions- stiftelserna. 
  
 6.9 
  
 Information till medlemmar m.fl. 
  
 Utredningens förslag:  
 Vid tjänstepensionsförsäkring skall ett försäkringsbolags information till bl.a. försäkringstagarna och andra ersättningsberättigade innehålla uppgifter om bolaget och dess verksamhet samt om de överenskommelser som ligger till grund för försäkringarna. 
 Nya informationsbestämmelser införs för tjänstepensions- kassor och pensionsstiftelser, vilka motsvarar dem som skall gälla för försäkringsbolagen. 
 Närmare föreskrifter om informationens innehåll och omfattning meddelas genom myndighetsföreskrifter efter bemyndigande i lag. 
 Direktivets bestämmelser 
 I artikel 11 specificeras den information som medlemmar, för- månstagare och i förekommande fall deras företrädare har rätt att erhålla. Artikelns bestämmelser har karaktären av miniminivå och 
 178 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 det finns således inte hinder mot att en enskild medlemsstat väljer att ålägga ett tjänstepensionsinstitut mera omfattande krav på till- handahållande av information. 
 På begäran har medlemmar och förmånstagare enligt artikel 11.2 rätt att få ta del av tjänstepensionsinstitutets årsbokslut och för- valtningsberättelse. Medlemmarna skall vidare inom skälig tid erhålla all relevant information om ändring av reglerna för pensionsplanen. Artikel 9.1 c föreskriver att medlemmarna skall ges information om de ursprungliga reglerna för institutets hantering av pensionsplanen. 
 Medlemmar och förmånstagare har vidare enligt artikel 11.3 rätt att på begäran få ta del av institutets riktlinjer för placerings- verksamheten i enlighet med artikel 12. Om den artikeln, se avsnitt 6.13. 
 Enligt artikel 11.4 skall varje medlem på begäran även få utförlig och saklig information om målnivån för pensionsförmånerna samt information om pensionsförmånernas storlek och om villkor för överföring av pensionsrättigheter till annat tjänstepensionsinstitut för det fallet att anställningen upphör. Om det är medlemmen själv som svarar för den finansiella risken skall även uppgifter om olika tillgängliga investeringsalternativ och den faktiska investerings- portföljen samt uppgifter om riskexponering och kostnader som är förenade med investeringarna lämnas, om den enskilde begär det. 
 Artikel 11.4 föreskriver vidare att medlemmarna har rätt att årli- gen erhålla kortfattad information om institutets situation och de individuella pensionsförmånernas aktuella finansiella nivå. 
 I samband med pensionsavgång eller när andra förmåner skall betalas ut har förmånstagare rätt att få information om de förmåner som vederbörande har rätt till och de utbetalningsalternativ som finns att tillgå, se artikel 11.5. 
 Som angetts i avsnitt 6.7 skall medlemmarna enligt artikel 9.1 f hållas tillräckligt informerade om pensionsplanens villkor. 
 För det fallet att en medlemsstat i enlighet med artikel 4 väljer att låta livförsäkringsbolagens tjänstepensionsverksamhet omfattas av tjänstepensionsdirektivet blir bestämmelserna om information i artikel 36 i det konsoliderade livförsäkringsdirektivet inte tillämp- liga på bolagens tjänstepensionsverksamhet. Det anges i artikel 4 andra stycket. 
 179 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 Gällande rätt m.m. 
 Den s.k. genomlysningsprincipen finns stadfäst i 1 kap. 1 a § andra stycket FRL, vari föreskrivs att information till liv- och skadeför- säkringstagare och dem som erbjuds att teckna en sådan försäkring skall vara anpassad efter försäkringens art och tydligt visa försäk- ringens villkor och värdeutveckling. Även andra ersättningsberät- tigade på grund av liv- och skadeförsäkringar skall ges den information de behöver. Regelns syfte är att förbättra försäkrings- tagarnas möjligheter att tillgodogöra sig relevant information avse- ende försäkringens villkor och värdeutveckling och att försöka råda bot på den obalans i information som råder mellan den enskilde försäkringstagaren och försäkringsgivaren. 
 Bestämmelsen kompletteras i 1 kap. 1 a § fjärde stycket FRL med ett normgivningsbemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela närmare före- skrifter om vilken information som ett försäkringsbolag skall lämna till försäkringstagare, andra ersättningsberättigade på grund av försäkringarna och presumtiva försäkringstagare. Det informa- tionsbehov som det i första hand är fråga om att tillgodose är information av ekonomisk art, såsom t.ex. om avgifter och åter- bäring. Informationen skall anpassas efter den kategori försäk- ringstagare som informationen skall riktas till liksom efter vilken typ av försäkring det handlar om. Större krav på information kan t.ex. i allmänhet ställas om det är fråga om en livförsäkring jämfört med en skadeförsäkring, se prop. 1998/99:87 s. 189 f. 
 Genomlysningsprincipen kompletteras vidare av bestämmelserna i 7 kap. 10 g § FRL som föreskriver skyldighet för ett försäkrings- bolag att informera livförsäkringstagarna och de som erbjuds att teckna en livförsäkring i bolaget om det huvudsakliga innehållet i bolagets placeringsriktlinjer, om det inte av särskilt skäl saknas anledning till sådan information. 
 Finansinspektionen har utfärdat föreskrifter om information till livförsäkringstagare, se FFFS 2003:7. Föreskrifterna reglerar hur försäkringsbolag skall lämna information om livförsäkring till för- säkringstagare och vad informationen skall innehålla. Information skall under vissa särskilt angivna förutsättningar lämnas innan avtalet ingås, under avtalets löptid fram till utbetalningen samt under utbetalningstiden. Före avtalsslutet skall information lämnas om bl.a. försäkringsbolaget och dess långsiktiga placeringsmål såvitt avser de försäkringstekniska avsättningarna, försäkrings- 
 180 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 avtalet, premier, disposition av överskott, flyttning av försäkrings- sparande och klagomålshantering. Vidare skall uppgifter anges om hur information kan erhållas om bolagets ekonomiska ställning, t.ex. genom den senaste årsredovisningen. Är det fråga om en fondförsäkring skall information även lämnas om värdepappers- fonderna och de kostnader som är förenade med fondförsäkringen. Under avtalstiden skall försäkringsbolaget ge årlig information avseende t.ex. garanterad och villkorad återbäring, utvecklingen av försäkringens värde, kostnader samt ändringar som är av väsentlig betydelse för försäkringstagaren. Under utbetalningstiden skall årlig information lämnas om bl.a. försäkringsbelopp, avkastning samt kostnader och skatteuttag som belastat försäkringen. Information skall även ges om alla ändringar som kan vara av bety- delse för försäkringstagaren att känna till. Om en försäkring grundar sig på kollektivavtal och därmed jämförbara tjänste- pensionsarrangemang får informationen lämnas till arbetsgivaren. Försäkringsbolaget skall i sådana fall framhålla vikten av att de anställda får ta del av den information som de kan antas behöva. 
 I lagen (1995:1560) om årsredovisning i försäkringsföretag (ÅRFL) finns bestämmelser om den ekonomiska information som ett sådant företag skall lämna. Lagen kompletteras av föreskrifter och allmänna råd som har utfärdats av Finansinspektionen, se FFFS 2003:13. I föreskrifterna anges hur årsredovisning skall upp- rättas av försäkringsföretag liksom vad denna skall innehålla. 
 I sammanhanget bör även propositionen till den nya försäkrings- avtalslagen nämnas. Den lagen är tänkt att ersätta försäkrings- avtalslagen från år 1927 och konsumentförsäkringslagen (1980:38) och syftar till att ge försäkringstagarna ett starkt skydd vid alla typer av försäkringar. Den nya lagen föreslås träda i kraft den 1 januari 2006. Lagen skall reglera såväl konsumentförsäkringar, företagsförsäkringar och personförsäkringar som gruppför- säkringar och kollektivavtalsgrundade försäkringar. Lagen skall som huvudregel vara tvingande till försäkringstagarens eller den försäkrades förmån. 
 Det föreslagna 10 kap. innehåller regler om försäkringsbolagens informationsskyldighet såvitt avser personförsäkring. Information skall enligt förslaget lämnas av bolaget innan en försäkring tecknas i syfte att underlätta kundens bedömning av försäkringsbehovet och val av försäkring. Informationen skall återge försäkrings- villkorens huvudsakliga innehåll, och väsentliga begränsningar av försäkringsskyddet måste tydligt framgå. Efter avtalsslutet åläggs 
 181 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 bolagen att snarast lämna en skriftlig bekräftelse på avtalet och i samband därmed lämna information om försäkringsvillkoren och dess innehåll, varvid bl.a. villkor som utgör en väsentlig begräns- ning av försäkringsskyddet särskilt skall framhållas liksom eventu- ella förbehåll om att försäkringsbolagets ansvar inte inträder förrän premien betalats, bolagets rätt att säga upp försäkringen i förtid eller att under försäkringstiden ändra villkoren. Bolagen skall vidare enligt förslaget åläggas att lämna information under försäkrings- tiden i samband med förnyelse och vid villkorsändring samt i sam- band med försäkringsfall. I vissa särskilt angivna fall föreslås bolagen vara skyldiga att lämna information om de möjligheter till överprövning som finns att tillgå. Om information inte har lämnats på föreskrivet sätt föreslås bolagen inte få åberopa dessa villkor mot försäkringstagaren. Förslag lämnas också på ett marknads- rättsligt sanktionssystem, se prop. 2003/04:150 s. 233 ff. och 484 ff. 
 20 kap. i nya försäkringsavtalslagen behandlar de kollektivavtals- grundade personförsäkringarna och innehåller bl.a. bestämmelser om information. Behovet av information bedöms vara lika stort när det handlar om kollektivavtalsgrundade försäkringar, men regler- ingen måste anpassas till dessa försäkringars särskilda natur. När en överenskommelse som medför skyldighet för en arbetsgivare att teckna en kollektivavtalsgrundad personförsäkring har ingåtts, föreslås försäkringsbolaget och arbetsmarknadsparterna vara skyldiga att lämna information till de arbetsgivare och anställda som berörs av överenskommelsen. Informationen skall avse arbets- givarens skyldighet att teckna försäkring, kostnaderna för försäk- ringen och omfattningen av densamma. När en försäkring har meddelats föreslås att försäkringsbolaget snarast skall informera de anställda. Information skall därvid lämnas om de väsentliga rättig- heter och skyldigheter som följer av försäkringen liksom viktigare begränsningar av försäkringsskyddet. Detsamma gäller när försäk- ringen har ändrats eller förnyats, om de nya försäkringsvillkoren innebär en begränsning av försäkringsskyddet eller en väsentlig ändring av försäkringen. Under försäkringstiden föreslås försäk- ringsbolaget och arbetsmarknadsparterna vara skyldiga att i skälig omfattning informera arbetsgivare, anställda och andra som omfattas av försäkringen om för dem betydelsefulla förhållanden. Samma marknadsrättsliga sanktionssystem som föreslås gälla för de individuella personförsäkringarna föreslås bli tillämpliga avseende de kollektivavtalsgrundade försäkringarna i de situationer då för- 
 182 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 säkringsbolaget har underlåtit att lämna föreskriven information, se prop. 2003/04:150 s. 341 ff. och 637 ff. 
 Som nämnts i föregående avsnitt är den särskilda årsredo- visningslagen som gäller för försäkringsbolag tillämplig även på understödsföreningar. UFL saknar däremot informations- bestämmelser. 
 Pensionsstiftelser omfattas av årsredovisningslagen (1995:1554) men i övrigt saknas regler av informationskaraktär för pensions- stiftelserna. 
 Utredningens bedömning 
 Redan i dag åligger det försäkringsbolagen att lämna information till bl.a. försäkringstagarna och andra förmånsberättigade personer. Såsom anförts tidigare skall information om försäkringens villkor och värdeutveckling lämnas med stöd av den s.k. genomlysnings- principen. Ett försäkringsbolag har vidare en skyldighet att informera om innehållet i bolagets placeringsriktlinjer. I ÅRFL finns bestämmelser om den information av ekonomisk karaktär som bolagen åläggs att presentera. 
 Enligt direktivet skall ett tjänstepensionsinstitut till medlem- marna lämna information om reglerna för hanteringen av pensions- planen och om planens villkor. Medlemmar och förmånstagare har vidare enligt direktivet rätt att på begäran erhålla årsbokslut och förvaltningsberättelse samt placeringsriktlinjer. Direktivet till- erkänner vidare medlemmarna och förmånstagarna rätt att få information om ändringar av reglerna för pensionsplanen, samt, på begäran, om målnivån för pensionsförmånerna, förmånernas storlek vid anställnings upphörande, tillgängliga investerings- alternativ och villkor för flyttning. Medlemmarna skall årligen erhålla kortfattad information om tjänstepensionsinstitutets situa- tion och de individuella rättigheternas finansiella nivå. Vid pensionsavgång skall förmånstagare informeras om vilka utbetal- ningsalternativ som finns. 
 Direktivets krav på information om placeringsriktlinjer, pensionsförmåner, investeringsalternativ, flyttning och utbetal- ningsalternativ är uppfyllda genom FRL och meddelade myndig- hetsföreskrifter. Däremot är direktivets informationsbestämmelser mera långtgående i andra avseenden. Det gäller bl.a. kravet på information om de enskilda pensionsplanerna, dvs. de överens- 
 183 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 kommelser som ligger till grund för försäkringarna. Den s.k. genomlysningsprincipen som kommer till uttryck i 1 kap. 1 a § FRL tar för närvarande bara sikte på information om försäkringen. Också i den föreslagna försäkringsavtalslagen ligger tyngdpunkten på sådan information. För att tillgodose direktivets krav avseende information om pensionsplanerna måste alltså ett tillägg av mot- svarande innehåll införas i lagstiftningen. Även direktivets krav på information om institutet och dess verksamhet är mera långtgående än den gällande lagstiftningen. Det offentliggörande av årsredo- visning och förvaltningsberättelse som sker i samband med att dessa handlingar årligen ges in till Bolagsverket liksom det offent- liggörande av bl.a. bolagsordning som förekommer när ett bolag får koncession bedöms inte tillräckligt för att uppfylla direktivets krav på information om bl.a. tjänstepensionsinstitutets regler för hantering av pensionsplanerna och institutets situation. De offent- liggörandena är inte heller nog för att tillförsäkra försäkringstagare och förmånstagare redovisningshandlingar från institutet. Också i detta avseende måste lagstiftningen alltså kompletteras. 
 Det bör i sammanhanget noteras att utredningens förslag om att livförsäkringsbolagens tjänstepensionsverksamhet skall omfattas av tjänstepensionsdirektivet innebär att artikel 36, som behandlar den information som skall lämnas till försäkringstagarna, i det konsoli- derade livförsäkringsdirektivet inte kommer att bli tillämplig. Det förhållandet innebär emellertid inte att kravet på information skall minska. Utredningens uppfattning är i stället att informationens omfattning och kvalitet skall uppgå till i vart fall samma nivå som det konsoliderade livförsäkringsdirektivet föreskriver. 
 För tjänstepensionskassorna och pensionsstiftelserna krävs helt ny lagstiftning för att tillgodose direktivets krav på information. Kraven på innehållet i sådana instituts information bör motsvara dem som skall gälla beträffande livförsäkringsbolagens tjänste- pensionsverksamhet. 
 För försäkringsbolagen uppställs, som redogjorts för ovan, sedan tidigare krav om att information skall lämnas även till personer som erbjuds att teckna en försäkring. Frågan är om det finns behov av att införa en motsvarande reglering för tjänstepensionskassorna och pensionsstiftelserna. Såvitt utredningen erfarit sker ingen marknadsföring av försäkringsprodukter i samband med att en anställd blir medlem i en tjänstepensionskassa, eftersom valet av försäkringslösning styrs av vad arbetsmarknadsparterna har kom- mit överens om i kollektivavtal. Inte heller annars är förhållandena 
 184 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 sådana att de motiverar krav på information till de personer som erbjuds att teckna en försäkring i en tjänstepensionskassa. Mot- svarande resonemang gäller för pensionsstiftelserna. Det kan i sammanhanget poängteras att något krav på information till andra än medlemmar och förmånstagare inte uppställs i direktivet. 
 Närmare föreskrifter om vilken information som skall lämnas kan för samtliga institut lämpligen meddelas genom myndighets- föreskrifter efter bemyndigande i lag. Direktivet skiljer mellan information som ett tjänstepensionsinstitut är skyldigt att utan anmodan tillhandahålla och information som medlemmarna och förmånstagarna har rätt att efter begäran få ta del av. Det bör ankomma på tillsynsmyndigheten att meddela närmare föreskrifter om hur tjänstepensionsinstituten skall fullgöra informations- skyldigheten i enlighet med direktivet. 
 Det är naturligtvis alltid tjänstepensionsinstitutet som ansvarar för att informationskraven uppfylls. Fråga uppkommer dock om informationen alltid måste lämnas av tjänstepensionsinstitutet eller om det är möjligt att låta den ges av någon annan, t.ex. arbets- givaren, som när tryggande sker i stiftelseform är den som har gjort pensionsåtagandena. Frågor om fullgörande av informations- skyldighet kan nämligen vara reglerade i kollektivavtal som har ingåtts mellan arbetsmarknadsparterna. 
 I direktivet sägs att det är tjänstepensionsinstitutet som skall tillhandahålla den aktuella informationen. Något förbud av inne- börd att det enskilda institutet inte har rätt att låta annan part utföra del av institutets åligganden uppställs emellertid inte. Det får därmed anses möjligt att direktivets krav på information till viss del, då så befinnes mest lämpligt och ändamålsenligt, fullgörs av annan aktör än tjänstepensionsinstitutet. Så länge syftet med direktivets bestämmelser om information tillgodoses ser utred- ningen inga hinder mot att t.ex. pensionsstiftelsen i sin egenskap av tjänstepensionsinstitut låter informationen lämnas av arbetsgivaren. Motsvarande bör gälla då det handlar om en försäkring som grundar sig på kollektivavtal och arbetsmarknadsparterna har träf- fat överenskommelse om sätt att lämna information, såsom att informationsskyldigheten skall fullgöras av en arbetsgivar- eller arbetstagarorganisation. Det kan här erinras om att arbetsmark- nadsparterna ålagts en informationsplikt i förslaget till ny försäk- ringsavtalslag och att försäkringsbolaget enligt Finans- inspektionens föreskrifter vid kollektivavtalad försäkring får lämna information till arbetsgivaren för vidare befordran till de anställda. 
 185 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 Om informationsskyldigheten sålunda fullgörs av någon annan aktör ankommer det naturligtvis på tjänstepensionsinstitutet att kontrollera att den information som har lämnats är komplett. Vid behov och om tillsynsmyndigheten begär det är institutet skyldigt att till myndigheten lämna uppgift om den information som för- säkringstagarna, medlemmarna och förmånstagarna erhållit. 
 Av den tidigare redogörelsen framgår att det inom kort kommer att gälla omfattande bestämmelser om information till försäk- ringstagare och därmed jämställda personer såväl på försäkrings- rörelseområdet som på försäkringsavtalssidan. Även i annan lag- stiftning finns regler om information som berör försäkrings- verksamhet. Det torde därmed finnas risk för att regleringen blir svåröverskådlig. Ett behov av samordning kan därför komma att aktualiseras. 
  
 6.10 
  
 Försäkringstekniska avsättningar 
  
 Utredningens förslag:  
 Vid tjänstepensionsförsäkring skall de försäkringstekniska avsättningarna beräknas med antaganden som är valda på ett aktsamt sätt. 
 Vid diskontering skall aktsamt valda räntesatser, med beaktande av marknadsavkastningen på statsobligationer eller andra obligationer med låg kreditrisk, användas. Finans- inspektionen skall fastställa metoder för beräkning av diskonte- ringsränta. 
 Tjänstepensionskassor skall omfattas av samma regler om för- säkringstekniska avsättningar som livförsäkringsbolag. 
 Direktivets bestämmelser 
 Artikel 15 stadgar att ett tjänstepensionsinstitut alltid skall göra tillräckliga tekniska avsättningar motsvarande dess ekonomiska åtaganden till följd av gällande pensionsavtal. Om ett instituts åtagande omfattar biometriska risker eller en garanti avseende antingen en viss avkastningsnivå eller en bestämd förmånsnivå måste institutets tekniska avsättningar vara tillräckliga i förhållande till planens samtliga åtaganden. 
 De tekniska avsättningarna skall beräknas varje år men direktivet gör det möjligt för medlemsstaterna att i nationell rätt föreskriva 
 186 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 att beräkningarna skall utföras vart tredje år under förutsättning att institutet till medlemmarna eller tillsynsmyndigheten lämnar upp- gifter om justeringar avseende de mellanliggande åren. 
 Beräkningen av de tekniska avsättningarna skall utföras och bestyrkas av en aktuarie eller annan expert på området i enlighet med lag och på grundval av erkända aktuariella metoder. 
 Minimibeloppet för de tekniska avsättningarna skall beräknas genom en tillräckligt aktsam aktuariell värdering, varvid hänsyn skall tas till alla åtaganden avseende förmåner och till inbetalningar som gjorts enligt pensionsplanerna. Aktsamhet skall iakttas vid valet av ekonomiska och aktuariella beräkningsmetoder för värde- ringen av åtagandena och med beaktande av en tillräcklig säker- hetsmarginal när så erfordras. 
 Maximiräntesatserna, dvs. de högsta tillåtna räntorna för diskontering av åtaganden, skall väljas på ett aktsamt sätt och kan fastställas antingen med beaktande av den förväntade avkastningen på de motsvarande tillgångar som institutet innehar eller med beaktande av marknadsavkastningen på obligationer med låg kreditrisk. 
 De biometriska tabellerna som används för att beräkna de tekniska avsättningarna skall grunda sig på aktsamma antaganden med beaktande av de viktigaste särdragen hos medlemsgruppen och pensionsplanerna, varvid förväntade förändringar i de relevanta riskerna särskilt skall beaktas. Metoden och underlaget för beräk- ningen av de tekniska avsättningarna skall som huvudregel vara desamma från ett räkenskapsår till ett annat. 
 De enskilda medlemsstaterna ges enligt direktivet möjlighet att fastställa mer detaljerade krav för beräkningen av de tekniska avsättningarna för att därigenom säkerställa att medlemmarnas och förmånstagarnas intressen tillvaratas. 
 Kraven på tekniska avsättningar i artikel 15 kompletteras med de mera allmänna villkoren i artikel 9, vari föreskrivs att institutets tekniska avsättningar skall beräknas och bestyrkas av en aktuarie eller annan motsvarande expert i enlighet med lag och erkända aktuariella metoder. 
 187 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 Gällande rätt 
 Bestämmelserna om omfattningen och beräkningen av försäk- ringstekniska avsättningar i försäkringsbolag finns i 7 kap. 1 och 2 §§ FRL. 
 I 7 kap. 1 § FRL stadgas att bolagen skall göra försäkrings- tekniska avsättningar i sin ekonomiska redovisning som motsvarar de åtaganden som bolaget har mot sina försäkringstagare. Utgångs- punkten är således att avsättningarna vid varje tidpunkt skall mot- svara alla åtaganden som skäligen kan förväntas uppkomma med anledning av ingångna försäkringsavtal. 
 De försäkringstekniska avsättningarna omfattar bolagets åtaganden för de löpande försäkringarna med beaktande av de kommande försäkringsfallen som bolagens åtaganden kan komma att föra med sig. Avsättningar skall göras för samtliga åtaganden, såväl garanterade som villkorade åtaganden och åtaganden som hänför sig till fondförsäkringar vars risk bärs av försäkringstagaren. 
 Regler om hur storleken på livförsäkringsavsättningarna skall beräknas finns i 7 kap. 2 § FRL. Huvudprincipen är att avsättning- arna alltid skall beräknas på individuell basis, så att de motsvarar summan av avsättningarna för varje avtal enligt en i lagen fastställd beräkningsmetod. Anpassningen till  
 EG-rätten 
  har dock medfört att det numera finns möjlighet att tillämpa en kollektiv beräk- ningsmetod under förutsättning att beräkningsresultatet motsvarar det resultat som den individuella beräkningsmetoden ger. Exempel på situationer då en kollektiv beräkningsmetod måste användas är då det är fråga om kollektivavtalsgrundade försäkringar eller grupplivförsäkringar utan individuella inslag. Ett risktillägg som är avsett att täcka förluster som uppkommer till följd av att för- säkringar upphör i förtid skall också inräknas i avsättningarna. Risktillägget kan däremot beräknas kollektivt. 
 Livförsäkringsavsättningarna skall beräknas netto med avdrag för framtida premier, med en prospektiv beräkningsmetod som huvud- regel. Detta innebär att avsättningen för ett livförsäkringsavtal utgörs av skillnaden mellan kapitalvärdet av bolagets förväntade framtida utgifter för försäkringsavtalet och kapitalvärdet av de för- väntade premier som bolaget kan ha att uppbära för försäkrings- avtalet. 
 Den prospektiva beräkningsmetoden fokuserar alltså på de kost- nader för bolaget som kan förväntas uppkomma för att uppfylla ingångna försäkringsavtal. En retrospektiv metod kan också 
 188 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 användas, under förutsättning att den beräknade avsättningen enligt den metoden inte blir lägre än om den prospektiva modellen hade använts eller om den senare metoden inte är möjlig att tillämpa. Den retrospektiva modellen bygger på en bakåtblickande beräkningsmetodik, som innebär att beräkningen grundas på hur stor del av premierna och kapitalavkastning som finns kvar sedan avdrag gjorts för riskpremier, verkliga kostnader och utbetalda periodiska försäkringsersättningar. 
 Beräkningarna av livförsäkringsavsättningar skall grundas på antaganden om dödlighet och andra riskmått, ränta och kostnader som var för sig är betryggande. I lagförarbetena anförs att den allmänna utgångspunkten vid beräkningen av de försäkrings- tekniska avsättningarna bör vara att dessa endast skall motsvara vad som utifrån betryggande antaganden med rimliga tillägg sannolikt kan komma att behövas för att ingångna försäkringsavtal skall infrias samt att tillägg som har karaktär av mera allmänna konsoli- deringsreserver bör beaktas inom ramen för eget kapital, se prop. 1998/99:87 s. 224. 
 För villkorad återbäring inom livförsäkring samt fondförsäkring finns en direkt koppling mellan avsättningsberäkningen och premien. För dessa åtaganden beräknas avsättningarna i praktiken med en retrospektiv beräkningsmetod som utgår ifrån premien och värdeförändringen. 
 I 7 kap. 3 § första stycket FRL föreskrivs att ett försäkringsbolag skall upprätta och följa försäkringstekniska riktlinjer. Riktlinjerna skall bl.a. innehålla principerna för beräkningen av de försäkrings- tekniska avsättningarna. Det är styrelsen som har ansvaret för att riktlinjerna antas liksom att dessa revideras vid behov. Enligt 7 kap. 8 a § FRL skall de försäkringstekniska riktlinjerna för livförsäkring ges in till Finansinspektionen senast när de börjar användas och därefter så snart riktlinjerna ändras. Närmare bestämmelser ges i Finansinspektionens allmänna råd FFFS 2003:8 – Finans- inspektionens allmänna råd om försäkringstekniska riktlinjer. De försäkringstekniska avsättningarna skall enligt 7 kap. 3 § andra stycket kompletteras med ett försäkringstekniskt underlag. Detta underlag skall innehålla de antaganden som behövs för att beräkna bl.a. de försäkringstekniska avsättningarna. 
 Som framgått av avsnitt 6.7 skall de försäkringstekniska utred- ningarna och beräkningarna enligt 8 kap. 18 § FRL utföras under överinseende av aktuarie. 
 189 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 Uttryckliga föreskrifter saknas både i FRL och i Finans- inspektionens allmänna råd om hur ofta de försäkringstekniska avsättningarna skall beräknas. Av lagen (1995:1560) om årsredovis- ning i försäkringsföretag (ÅRFL) framgår dock att de försäkrings- tekniska avsättningarna skall redovisas i balansräkningen, vilket medför att bolaget tvingas att i vart fall årligen i samband med upp- rättandet av årsredovisningen låta utföra beräkningar av de försäk- ringstekniska avsättningarna. 
 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer skall meddela närmare föreskrifter om de försäkringstekniska avsätt- ningarnas innehåll och beräkning. Finansinspektionen har till följd härav lämnat föreskrifter om maximiräntesats för beräkning av livförsäkringsavsättningar. I föreskrifterna fastställs den s.k. högsta räntan, vilken i princip bestäms som 60 procent av räntesatsen på statsobligationer. Finansinspektionen ändrar dock inte den högsta tillåtna räntan i takt med att marknadsräntan på statsobligationer förändras, se FFFS 2003:9. 
 Bestämmelserna om försäkringstekniska avsättningar avseende tjänstepensionskassorna finns i 21 och 22 §§ UFL. I 22 § UFL föreskrivs att understödsföreningarna vid försäkringsteknisk utredning skall beräkna premiereserven som skillnaden mellan kapitalvärdet av föreningens framtida utgifter för löpande för- säkringar och kapitalvärdet av ytterligare premier för dessa för- säkringar. Försäkringsteknisk utredning skall enligt 21 § utföras minst vart femte år under överinseende av aktuarie. 
 Enligt 11 § andra stycket 11 och 12 UFL skall understöds- föreningars stadgar ange tiderna för verkställande av försäkrings- teknisk utredning samt grunderna för fondbildning. 
 Utredningens bedömning 
 Beräkningen av de försäkringstekniska avsättningarna är av central betydelse för hela solvenssystemet i livförsäkringsbolag och tjänstepensionskassor då storleken på avsättningarna avgör hur mycket kapital som krävs i rörelsen för att säkra åtagandena. Avsättningsberäkningen påverkar dels mängden tillgångar som skall omfattas av placeringsregler, dels kapitalbasens storlek, då en ökning av de försäkringstekniska avsättningarna medför att kapi- talbasen minskar. Även solvensmarginalen påverkas, eftersom 
 190 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 denna beräknas i huvudsak som en andel av de försäkringstekniska avsättningarna. 
 De försäkringstekniska avsättningarna beräknas utifrån en värde- ring av ett försäkringsinstituts försäkringsåtaganden. Dessa åtaganden är osäkra framtida kassaflöden som inte är prissatta på en marknad, vilket gör att värderingen av försäkringsinstitutets åta- ganden ofta är mer komplicerad än värderingen av försäkrings- institutets tillgångar. För att värdera åtagandena måste antaganden om t.ex. dödlighet och framtida ränta göras. 
 Enligt det konsoliderade livförsäkringsdirektivet och tjänste- pensionsdirektivet skall beräkningen av de försäkringstekniska avsättningarna bygga på en aktsam (eng. prudent) värdering av för- säkringåtagandena. I livförsäkringsdirektiven översattes  
 prudent  
 med  
 tillräckligt försiktig,  
 vilket i svensk rätt har genomförts i enlig- het med den svenska principen om att  
 betryggande  
 antaganden skall väljas för beräkning av avsättningarna för livförsäkring. 
 När nu regleringen och tillsynen av institut som meddelar tjänstepensionsförsäkring utformas utifrån aktsamhetsprincipen måste nya överväganden göras, eftersom en beräkning utifrån antaganden som var för sig är betryggande inte alltid kan betraktas som förenlig med en aktsam beräkningsmetodik. Aktsamhets- principen är som framgått processinriktad och regelverket bör därför främja goda beslutsprocesser genom förbättrad genomlys- ning, effektiv förvaltning samt genom stärkta incitament hos instituten att identifiera, mäta och hantera sina risker, se kapitel 5. 
 Dagens regler för beräkning av avsättningar utifrån betryggande antaganden, t.ex. att den försäkrade antas ha en längre livslängd än vad som verkligen kan förväntas då avsättningar för tjänstepension beräknas, försämrar genomlysningen eftersom dolda buffertar systematiskt byggs in i avsättningarna. Därmed tas inte hänsyn till det verkliga värdet av de åtaganden det enskilda bolaget innehar och inte heller speglar skuldtäckningstillgångarna bolagets för- väntade kostnader att infria sina åtaganden. Att systematiskt över- värdera de försäkringstekniska avsättningarna kan därför inte anses vara en aktsam beräkningsmetodik. 
 Trots att en aktsam beräkning av avsättningarna inte bör utföras med val av antaganden som är medvetet betryggande eller som innehåller uttryckliga riskmarginaler, kan kravet på aktsamhet tolkas som att de antaganden som ger den högsta beräknade avsätt- ningen skall väljas vid de fall då det finns osäkerhet vid val av antagande. Den säkerhetsmarginal som erhålls bör därmed vara 
 191 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 större vid avsättningsberäkningar belagda med stor osäkerhet och kan därmed ses som aktsam. Beräkningen av försäkringstekniska avsättningar uppfyller därmed tjänstepensionsdirektivets krav att beräkningarna vid behov görs med beaktande av en tillräcklig säkerhetsmarginal. 
 Det kan också konstateras att den nuvarande metod som Finansinspektionen valt för den s.k. högsta räntan inte heller upp- fyller de krav som direktivets aktsamhetsprincip innebär. Finans- inspektionen ändrar inte den högsta tillåtna räntan i takt med att marknadsräntan förändras. Detta innebär att förändringar i mark- nadsräntan inte omedelbart påverkar avsättningarnas storlek, vilket minskar försäkringsinstitutens incitament att matcha tillgångarna – vars värde direkt förändras med marknadsräntan – mot åtagandena. Detta försämrar riskhanteringen i bolagen och försvagar försäk- ringstagarnas skydd. Dessutom är diskonteringsräntan i enlighet med gällande föreskrifter från Finansinspektionen oberoende av durationen i bolagets försäkringsåtaganden. I stället har ett retro- spektivt angreppssätt valts i och med att olika räntesatser tillämpas beroende på när avtalen ingicks. 
 Ovanstående resonemang pekar på behovet att reformera regleringen av de försäkringstekniska avsättningarna för att regleringen skall ligga i linje med tjänstepensionsdirektivets inten- tioner. Dagens regler för beräkning av försäkringstekniska avsätt- ningar kan inte anses föreskriva en aktsam beräkningsmetodik då de försvårar möjligheterna till matchning och riskhantering. De försäkringstekniska avsättningarna bör inte systematiskt över- värderas och den högsta tillåtna aktsamt valda diskonteringsräntan bör spegla kontinuerliga förändringar i marknadsräntan samt dura- tionen för det individuella bolagets försäkringsåtaganden. 
 Föreskriften i 7 kap. 2 § fjärde stycket FRL om betryggande antaganden skall därför inte gälla för verksamhet avseende tjänste- pensionsförsäkring utan skall ersättas av ett krav på att beräkningen av livförsäkringsavsättningen i stället skall göras med antaganden som är tillräckligt aktsamma. Detta bör få till följd att aktsamma antaganden även skall användas vid premieberäkning för tjänste- pensionsförsäkring. 
 Försäkringsinstitut som meddelar tjänstepensionsförsäkring skall vid diskontering använda aktsamt valda räntesatser, med beaktande av marknadsavkastningen på statsobligationer, eller andra obligationer med låg kreditrisk. Utredningen menar att detta i praktiken bör innebära att diskonteringsräntorna härleds via 
 192 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 terminsstrukturer på marknaden som svarar mot försäk- ringsåtagandenas duration samt de valutor åtagandena är uttryckta i. Det bör alltså finnas olika maximiräntesatser att tillgå beroende på sammansättningen i det individuella institutets försäk- ringsåtaganden. Diskonteringsräntorna skall vidare uppdateras löpande allteftersom marknadsräntorna förändras. Att närmare fastställa vilka diskonteringsräntor som skall användas och hur de skall beräknas bör även fortsättningsvis åvila Finansinspektionen. 
 I sammanhanget bör nämnas att Finansinspektionen för när- varande utreder möjligheterna till en mer flexibel och individua- liserad modell – inom ramen för reglerna i det konsoliderade livför- säkringsdirektivet – för att bestämma diskonteringsränta. Ambition- en bör vara att samma  
 modell  
 för att bestämma diskonteringsränta skall användas i tjänstepensionsförsäkring och annan livförsäkring och att diskonteringsräntan skall vara anpassad till det individuella försäkringsinstitutet i rådande marknadssituation. Därigenom skapas ökade möjligheter för genomlysning och jämförbarhet. 
 Direktivets krav om att de försäkringstekniska avsättningarna som huvudregel skall beräknas varje år är uppfyllt i och med att försäkringsbolagen enligt Vance skall redovisa avsättningarna i balansräkningen. Det bör dock påpekas att det för närvarande pågår ett arbete som kan leda till att reglerna i FRL frikopplas ifrån ÅRFL, se den nyligen lämnade lagrådsremissen om internationell redovisning i svenska företag. 
 I övrigt uppfyller reglerna i FRL om försäkringstekniska avsätt- ningar vad direktivet kräver. 
 Direktivets krav på att ett tjänstepensionsinstitut alltid skall inneha tillräckliga avsättningar för samtliga pensionsplaner och de övriga kraven som uppställs beträffande de försäkringstekniska avsättningarna motsvaras inte av den svenska lagstiftningen för understödsföreningar. Utredningen föreslår därför att under- stödsföreningar som meddelar tjänstepensionsförsäkring skall omfattas av samma bestämmelser vad gäller försäkringstekniska avsättningar som livförsäkringsbolag. 
 Det kan synas naturligt att föreslå att också FRL:s bestämmelser om försäkringstekniska riktlinjer och beräkningsunderlag skall gälla för tjänstepensionskassor. Sådana uppgifter som upptas i de dokumenten ingår enligt gällande ordning i understödsförening- arnas stadgar, vilka antas av stämman. Det låter sig emellertid inte göra att inom ramen för detta delbetänkande närmare överväga vilka konsekvenser av associationsrättslig art ett sådant förslag 
 193 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 skulle innebära. Utredningen avser att återkomma till detta i det fortsatta arbetet. 
 Pensionsstiftelser träffas inte av direktivets bestämmelser rörande tekniska avsättningar. Stiftelser är inte försäkringsinstitut; de får inte göra några pensionsutfästelser och gör därför inga för- säkringstekniska avsättningar. 
 Det bör slutligen noteras att ett arbete som syftar till att avsätt- ningarna skall spegla försäkringsåtagandenas verkliga värde, i linje med förslagen här, redan har påbörjats för övrig livförsäkring i och med att Placeringsutredningen i sitt slutbetänkande har lämnat för- slag på regeländringar, se SOU 2003:84. I det fortsatta arbetet med såväl genomförandet av tjänstepensionsdirektivet som Placerings- utredningens förslag bör en samordning övervägas. Detta ligger emellertid inte inom utredningens uppdrag. 
  
 6.11 
  
 Skuldtäckning 
  
 Utredningens förslag:  
 Tjänstepensionskassor skall omfattas av de regler om skuldtäckning som för närvarande gäller för livför- säkringsbolag. 
 Möjligheten att ge tillfälliga undantag från kravet om full skuldtäckning bör inte utnyttjas. 
 Direktivets bestämmelser 
 I artikel 16 stadgas att ett tjänstepensionsinstitut alltid skall inneha tillräckliga och lämpliga tillgångar som motsvarar de tekniska avsättningarna för alla pensionsplaner som institutet förvaltar. Medlemsstaterna ges möjligheten att låta tillsynsmyndigheten meddela dispens från detta krav under en begränsad tid. En sådan dispens måste förenas med ett krav på institutet att anta en konkret och genomförbar återställningsplan för återskapande av fullständig skuldtäckning. Av planen skall framgå hur institutet avser att åter- ställa tillgångarnas storlek. Planen skall godkännas av tillsyns- myndigheten och hållas tillgänglig för institutets medlemmar. 
 Om det är fråga om gränsöverskridande verksamhet skall de tekniska avsättningarna alltid täckas av tillgångar som är tillräckliga i förhållande till samtliga åtaganden enligt de planer som institutet förvaltar. Om villkoren inte uppfylls skall tillsynsmyndigheten 
 194 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 ingripa och kan därvid begära att tillgångarna och skulderna skall hållas fullständigt åtskilda. Dispens får inte meddelas då fråga är om gränsöverskridande verksamhet. 
 Gällande rätt 
 Reglerna om skuldtäckning av de försäkringstekniska avsättning- arna i försäkringsbolag finns i 7 kap. 9 § FRL, vari stadgas att ett försäkringsbolag som driver direkt försäkringsrörelse skall ha till- gångar till ett belopp som svarar mot de försäkringstekniska avsättningarna för egen räkning med tillägg av depositioner av en återförsäkringsgivare. Med begreppet försäkringstekniska avsätt- ningar för egen räkning avses ett nettobelopp bestående av de för- säkringstekniska avsättningarna inklusive mottagen återförsäkring minskat med avgiven återförsäkring. Tillgångarna som svarar mot de försäkringstekniska avsättningarna benämns skuldtäcknings- tillgångar och de övriga tillgångarna kallas för fria tillgångar. Skuldtäckningstillgångarna skall placeras i enlighet med reglerna i 7 kap. 9  
 a-10 
  e, 13 och 29 §§. I FRL saknas för närvarande möjlighet till dispens från det gällande skuldtäckningskravet. 
 För understödsföreningarnas vidkommande finns bestäm- melserna om skuldtäckning i 23, 24 och 24 a §§ UFL. Enligt 23 § skall överskott i verksamheten till ett belopp på upp till sex femte- delar av premiereserven överföras till en försäkringsfond. Om till- gångarna i försäkringsfonden inte är tillräckliga för att täcka premiereserven skall Finansinspektionen enligt 71 § UFL förelägga understödsföreningen att vidta de åtgärder som behövs för rättelse. Ett belopp som motsvarar försäkringsfonden samt understöds- föreningens övriga skulder skall enligt 24 § redovisas i vissa specifi- cerade tillgångsslag. Enligt 24 a § får en understödsförening efter tillstånd av Finansinspektionen i stället för de ordinarie reglerna om kapitalplacering i 24 § UFL tillämpa de regler i 7 kap. 9  
 a–10 
  g §§ FRL som gäller för försäkringsbolagen. Reglerna i 23 § UFL om storleken på försäkringsfonden skall dock fortfarande gälla, vilket innebär att understödsföreningarna efter Finansinspektionens medgivande kan få omfattas av samma placeringsregler som livför- säkringsbolagen men att de alltjämt måste skuldtäcka ett belopp som är 20 procent högre än de försäkringstekniska avsättningarna. 
 195 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 Utredningens bedömning 
 Direktivets krav om att ett tjänstepensionsinstitut alltid skall inneha tillräckliga tillgångar som motsvarar de tekniska avsättning- arna är uppfyllda i gällande rätt för livförsäkringsbolag. Kravet på att dessa tillgångar också skall vara  
 lämpliga  
 för skuldtäckning diskuteras i samband med förslaget till nya investeringsregler som redovisas i avsnitt 6.12. 
 Bestämmelserna om kapitalplacering i UFL innebär inte att understödsföreningar omfattas av krav om att skuldtäcknings- tillgångarna skall vara tillräckliga, endast att om understöds- föreningen innehar tillgångar som motsvarar upp till sex femtedelar av tekniska avsättningar så skall dessa vara registrerade som skuld- täckningstillgångar. Även om Finansinspektionen skall ingripa med stöd av tillsynsregeln i 71 § om tillgångarna i försäkringsfonden inte är tillräckliga för att täcka premiereserven saknas ett uttryck- ligt krav på skuldtäckning. Bestämmelserna om fondbildning i 23 § UFL bör därför inte gälla för tjänstepensionskassor. Understöds- föreningar som meddelar tjänstepensionsförsäkring bör i stället omfattas av samma regler om skuldtäckning av försäkringstekniska avsättningar som gäller för livförsäkringsbolag. 
 Möjligheten till undantag om tillräckliga tillgångar för att täcka de försäkringstekniska avsättningarna bör inte utnyttjas. Förmåns- rätten i skuldtäckningstillgångarna utgör en grundtrygghet för för- säkringstagarna i ett livförsäkringsbolag, vilket gör att det måste finnas mycket goda skäl för en generell möjlighet till undantag. Sådana skäl har utredningen inte funnit. Utredningen ser vidare inget praktiskt behov att utnyttja möjligheten till undantag. Finansinspektionens gällande praxis ifråga om tillfällig avvikelse från placeringsreglerna bedöms ge upphov till tillräcklig flexibilitet i samband med skuldtäckningen. 
 Pensionsstiftelser skall inte träffas av bestämmelser rörande skuldtäckning av tekniska avsättningar då pensionsstiftelser inte får lämna pensionsutfästelser och därmed inte gör avsättningar. 
 196 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 6.12 
  
 Investeringsregler 
  
 Utredningens förslag:  
 Tjänstepensionskassornas och pensions- stiftelsernas samtliga tillgångar samt de tillgångar som hänförs till tjänstepensionsverksamhet i livförsäkringsbolag skall place- ras i lämpliga tillgångsslag enligt aktsamhetsprincipen. Investeringar i ett uppdragsgivande företag får inte överstiga fem procent av tillgångarna. De samlade investeringarna i en grupp med inbördes anknytning, vari ett uppdragsgivande före- tag ingår, får inte överstiga tio procent av tillgångarna. Upp- låning skall få ske endast för att tillgodose tillfälliga likviditets- behov eller för att uppfylla kraven om en tillräcklig kapitalbas. 
 För tillgångar som svarar mot försäkringstekniska avsätt- ningar i verksamhet avseende tjänstepensionsförsäkring i livför- säkringsbolag och tjänstepensionskassor skall gälla att högst 30 procent får vara investerade på icke reglerade marknader samt att högst 30 procent får vara investerade i tillgångar realiserbara i andra valutor än dem som åtagandena är betalbara i. Dessa bestämmelser skall ersätta gällande placeringsregler om tillåtna tillgångsslag och tillgångslimiter. 
 Optioner och terminskontrakt eller andra liknande finansiella instrument skall få användas även för skuldtäckning för att sänka den finansiella risken i verksamhet avseende tjänste- pension och för att effektivisera förvaltningen av de tillgångar som hör till denna verksamhet. 
 En tjänstepensionskassas stadgar skall inte längre ange hur medel skall placeras. 
 Direktivets bestämmelser 
 I artikel 18 föreskrivs att ett tjänstepensionsinstitut skall investera sina tillgångar i enlighet med den övergripande aktsamhets- principen. Utifrån denna princip föreskrivs en samling kvalitativa samt ett fåtal kvantitativa investeringsregler. Se närmare beskriv- ning av aktsamhetsprincipen i kapitel 5. 
 Vid en eventuell intressekonflikt skall investeringarna ute- slutande ske med utgångspunkt i vad som bäst gagnar medlemmar- nas och förmånstagarnas intressen. Tillgångarna skall investeras på ett sätt som tillförsäkrar säkerhet, kvalitet, likviditet och god avkastning för den samlade portföljen. 
 197 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 Ytterligare krav uppställs om tillgångarna skall täcka de tekniska avsättningarna. Tillgångarna skall därvid investeras på ett sätt som är anpassat till de förväntade framtida pensionsförmånernas typ och varaktighet, dvs. i enlighet med den s.k. matchningsprincipen. 
 Direktivet föreskriver vidare att tillgångarna till övervägande del skall investeras på reglerade marknader, att det skall vara möjligt att investera i derivatinstrument, att tillgångarna skall vara diversifie- rade på lämpligt sätt och att investeringar i uppdragsgivande före- tag respektive i företag som tillhör samma grupp som uppdrags- givande företag med inbördes anknytning, inte får överstiga fem procent respektive tio procent av den samlade portföljen. Vad som förstås med uppdragsgivande företag framgår av artikel 6. 
 Beträffande de två sistnämnda kraven har medlemsstaterna möj- lighet att välja att underlåta att tillämpa dessa på investeringar i statsobligationer. En medlemsstat har enligt artikel 22.4 möjlighet att skjuta upp tillämpningen av nämnda fem- respektive tio- procentsregel till den 23 september 2010. 
 Tjänstepensionsinstitut får inte ta upp lån eller ställa säkerhet på tredje parts vägnar, men medlemsstaterna får tillåta instituten att ta upp lån under en begränsad period om upplåningen syftar till att tillgodose likviditetsbehov. Medlemsstaterna är enligt direktivet förhindrade att uppställa krav att ett tjänstepensionsinstitut skall investera i särskilda typer av tillgångar. Inte heller får krävas att ett instituts investeringsbeslut skall vara villkorat av förhands- godkännande eller systematisk anmälan. 
 Om det är motiverat av aktsamhetsskäl får det för ett tjänste- pensionsinstitut uppställas mer detaljerade föreskrifter om investeringar. I sammanhanget hänvisas till reglerna för livförsäk- ringsbolag. Om inte aktsamhetsskäl föranleder annat får ett tjänstepensionsinstitut inte hindras 
 att investera upp till 70 procent av de tillgångar som motsvarar de tekniska avsättningarna i aktier eller andra överlåtbara värdepapper som kan jämställas med aktier och företags- obligationer som är föremål för handel på reglerade marknader, 
 att investera upp till 30 procent av de tillgångar som motsvarar de tekniska avsättningarna i tillgångar denominerade i andra valutor än dem som åtagandena är uttryckta i, eller 
 att investera på riskkapitalmarknader. 
 198 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Vid gränsöverskridande verksamhet får en värdmedlemsstat kräva att vissa särskilt angivna begränsningsregler skall gälla ett utländskt instituts verksamhet i värdlandet, förutsatt att samma eller sträng- are regler gäller för hemlandets institut. Följande regler, vilka gäller tillgångarna i den gränsöverskridande verksamheten, får tillämpas av värdmedlemsstaten: 
 Institutet får inte investera mer än 
 30 procent i värdepapper och skuldförbindelser som inte är föremål för handel på reglerade marknader, 
 5 procent respektive 10 procent i värdepapper utgivna av samma emittent respektive samma grupp emittenter med inbördes anknytning, 
 30 procent i tillgångar uttryckta i andra valutor än dem åtagandena är uttryckta i. 
 Gällande rätt 
 Placeringsreglerna i FRL har sin grund i  
 EG-rätten 
  och tillkom år 1995 i samband med att den tredje generationens försäkrings- direktiv implementerades i svensk rätt. De allmänna och grundläg- gande bestämmelserna om hur skuldtäckningstillgångarna i försäk- ringsrörelse skall placeras finns i 7 kap. 9 a § FRL. Dessa kvalitativa regler föreskriver att skuldtäckningstillgångarna skall vara lämpligt diversifierade, matchade mot bolagets försäkringsåtaganden samt placerade så att den förväntade avkastningen är tillräcklig. 
 I de därefter följande stadgandena uppställs de begränsningar som gäller för förvaltning av kapital som motsvarar de försäk- ringstekniska avsättningarna såvitt avser godkända tillgångsslag (10 §), investeringar i dotterbolag (10 a §), hur stor andel som får placeras i varje enskilt tillgångsslag (10 b §), hur stor del av skuld- täckningstillgångarna som får härröra från samme utgivare (10 c §), tillgångarnas lokalisering (10 d §), samt tillåten valutarisk (10 e §). För villkorad återbäring och fondförsäkring där försäkringstagarna bär den finansiella risken gäller endast en särskild regel om att till- gångarna skall placeras på ett sätt som är lämpligt med hänsyn till åtagandets karaktär (13 §). 
 Utöver placeringsreglerna för skuldtäckningstillgångarna före- skriver den allmänna stabilitetsprincipen i 1 kap. 1 a § FRL att för- säkringsrörelse skall bedrivas med en för rörelsens omfattning och 
 199 
 Överväganden och förslag SOU 2004:101 
 beskaffenhet tillfredsställande likviditet och kontroll över placeringsrisker så att åtagandena kan fullgöras. 
 För understödsföreningarnas del återfinns placeringsreglerna i 24 § UFL och 24 a § UFL. De huvudsakliga reglerna om under- stödsföreningarnas kapitalplacering finns i 24 § UFL där det stadgas att ett belopp som täcker summan av dels försäkrings- fonder, dels föreningens övriga skulder skall redovisas i vissa slag av tillgångar. Det är i första hand fråga om obligationer, fordringar hos riksbanken eller annan svensk bank samt fordringar mot säker- het av panträtt i fast egendom. Vidare innehåller 24 § regler om hur de tillåtna tillgångsslagen skall värderas. Föreningarna har möjlighet att placera medel motsvarande en femtedel av försäkringsfonden i andra tillgångsslag än vad som räknas upp i 24 §. Placeringen får dock inte göras i aktier eller värdepappersfonder. 
 Bestämmelserna i 24 § UFL gäller alltså endast för medel som svarar mot försäkringsfonder och de egentliga skulderna. Beträf- fande övriga medel har föreningarna frihet att själva välja placeringsform. Enligt 11 § andra stycket 13 UFL skall dock i stadgarna alltid anges hur dessa medel skall placeras. 
 Enligt 24 a § UFL får en understödsförening efter tillstånd av Finansinspektionen i stället för de ordinarie placeringsreglerna i 24 § UFL tillämpa de placeringsregler som gäller för försäkrings- bolagen enligt 7 kap. 9  
 a–10 
  g §§ FRL. I samband med att för- säkringsbolagens placeringsregler harmoniserades med  
 EG-rätten 
  uttalades i lagförarbetena att det vore olyckligt om understöds- föreningarna till följd av ändringarna i FRL skulle komma att verka under sämre konkurrensförhållanden än försäkringsbolagen, se prop. 1994/95:184 s. 146 f. Som en följd av detta infördes valmöj- ligheten i 24 a § UFL. 
 Placeringsreglerna för pensionsstiftelserna finns i 10 a § tryg- gandelagen, vari föreskrivs att stiftelsens förmögenhet skall vara placerad på ett nöjaktigt sätt samt att stiftelsens medel inte får användas för annat än pensionsstiftelsens ändamål. En pensions- stiftelse får enligt 11 § tryggandelagen inte utan tillsynsmyndig- hetens godkännande äga aktier i det bolag som grundat stiftelsen eller i ett bolag som ingår i samma koncern. 
 För pensionsstiftelser som hör till ett kreditinstitut – dvs. bank eller kreditmarknadsföretag – finns särskilda bestämmelser om placering i lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse som gäller utöver reglerna i tryggandelagen. I 13 kap. 15 § stadgas att det åligger Finansinspektionen att se till att pensionsstiftelsens till- 
 200 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 gångar är placerade på ett sätt som bereder skälig säkerhet. Vid den bedömningen skall stiftelsens ändamål beaktas och hänsyn tas till vad som förskrivs i lagen om bank- och finansieringsrörelse om placering av ett kreditinstituts medel. 
 Livförsäkringsbolag har enligt 5 kap. 1 § FRL möjlighet att ta upp penninglån om upplåningen syftar till att effektivisera kapital- förvaltningen eller om den på annat sätt är motiverad av den bedrivna försäkringsrörelsen, dock under förutsättning att den samlade upplåningen är av ringa betydelse med hänsyn till rörelsens omfattning och kapitalbasens storlek. 
 Det saknas för närvarande särskilda låneregler för understöds- föreningar och pensionsstiftelser. Frågan om möjligheterna för en pensionsstiftelse att i visst fall ta upp lån har dock behandlats i rättspraxis, se RÅ 1980 2:72. 
 Utredningens bedömning 
 De regler som begränsar hur tillgångarna kan placeras har avgörande betydelse för ett försäkringsinstituts möjlighet att hantera risk och för vilken avkastning som kan förväntas. Investeringsregler kan delas in i sådana som begränsar vilka till- gångsslag som får placeras i (tillåtna tillgångsslag), hur mycket som får placeras i varje enskilt tillgångsslag (tillgångslimiter) och hur stora placeringar som får ske i en enskild tillgång (enhandslimiter). Samtliga dessa regler kan vara av antingen kvalitativ eller kvantitativ art. 
 Mot en kvalitativ reglering 
 Tjänstepensionsdirektivet, vilket kan ses som ett första steg mot en mer riskrelaterad och processinriktad reglering för alla finansiella företag inom EU, förordar en kvalitativ reglering byggd på aktsam- hetsprincipen i kombination med ett fåtal kvantitativa placerings- regler. I direktivet ställs det därutöver upp uttryckliga gränser för hur restriktiva tillgångslimiter medlemslandet tillåts bestämma (s.k. golvregler). 
 Grundansatsen i tjänstepensionsdirektivet skiljer sig därmed från det kvantitativa synsätt som det konsoliderade livförsäkrings- direktivet i huvudsak ger uttryck för. I livförsäkringsdirektivet är 
 201 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 förhållandet mellan kvalitativa och kvantitativa regler snarast det omvända; där uppställs relativt omfattande bestämmelser av detalj- karaktär som komplement till kortfattade kvalitativa bestämmelser. I Sverige har lagstiftaren dessutom utnyttjat möjligheten att ställa upp mer långtgående tillgångslimiter för skuldtäckningstillgångarna än de bestämmelser som återfinns i det konsoliderade livförsäk- ringsdirektivet. 
 Syftet med den omfattande kvantitativa regleringen har varit att skydda försäkringstagarna genom att begränsa risken i försäk- ringsinstitutens placeringsportföljer. Risktagandet lämnas dock inte oreglerat genom att tjänstepensionsdirektivet begränsar möj- ligheterna till en kvantitativ reglering. I stället för detaljerade kvantitativa begränsningar i lag innebär bestämmelserna i tjänste- pensionsdirektivet att instituten själva skall sätta begränsningar för placeringsverksamheten genom att utarbeta placeringsriktlinjer. 
 Investeringsreglerna i direktivet kan ses som ett uttryck för att detaljerade kvantitativa regler inte längre anses utgöra ett effektivt sätt att begränsa risktagandet. I stället uppnås enligt aktsamhets- principen en lämplig begränsning av risktagandet effektivast genom att regleringen tar sikte på hur och enligt vilka kriterier investeringsbeslut fattas. Eftersom det enskilda försäkrings- institutets situation måste beaktas utesluts en statisk reglering som ställer upp omfattande generella begränsningar för alla institut under alla ekonomiska förhållanden. 
 Ett annat problem med ett alltför detaljerat kvantitativt regelverk är att de begränsningsregler som ställs upp riskerar att felaktigt tolkas som den risknivå som lagstiftaren anser vara acceptabel. Denna del av regelverket riskerar då avleda uppmärksamheten ifrån de centrala kvalitativa bestämmelserna som egentligen utgör kärnan i regleringen. Med en kvalitativ, aktsamhetsbaserad, reglering tvingas försäkringsinstituten själva ta ansvar för att de beslut som tas är väl underbyggda. 
 Tillämpningsområde 
 Nästan samtliga tvingande investeringsregler som uppställs i direktivet, kvalitativa såväl som kvantitativa, omfattar tjänste- pensionsinstitutens samlade tillgångar, dvs. både skuldtäcknings- tillgångar och fria tillgångar. Undantaget är att direktivet anger sär- skilt att skuldtäckningstillgångarna skall placeras med hänsyn till de 
 202 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 åtaganden som de avser att täcka. När det gäller de regler, beskrivna i artikel 18.7, som värdlandet tillåts ställa upp för tjänstepensions- institut vid gränsöverskridande verksamhet så lämnas frågan om vilka tillgångar som i så fall skall träffas till det enskilda medlems- landet. 
 I FRL och UFL saknas generella begränsningar för de fria till- gångarnas placering. Med hänvisning till den allmänna stabilitets- principen i 1 kap. 1 a § FRL har Finansinspektionen dock möjlighet att ingripa mot placeringen av de fria tillgångarna. Dessutom omfattar placeringsriktlinjerna sedan den 1 juli 2004 samtliga tillgångar i livförsäkringsbolagen, se prop. 2003/04:109. 
 Som framgår av avsnitt 6.4 föreslår utredningen att Sverige skall utnyttja möjligheten att tillämpa direktivets bestämmelser på till- gångar och skulder som hänför sig till livförsäkringsbolagens tjänstepensionsverksamhet. Med sådana tillgångar och skulder skall avses de försäkringstekniska avsättningarna för tjänstepensions- försäkringar samt motsvarande skuldtäckningstillgångar. Detta innebär att direktivets bestämmelser om placeringsregler endast kommer att gälla dessa skuldtäckningstillgångar för livförsäkrings- bolagen. Understödsföreningar som meddelar tjänstepensions- försäkring är tjänstepensionsinstitut och omfattas därmed av samt- liga förslag till placeringsregler som presenteras nedan. Stiftelserna skall endast träffas av de föreslagna reglerna som gäller samtliga tillgångar då de inte får göra några pensionsutfästelser och därför inte har försäkringstekniska avsättningar eller skuldtäcknings- tillgångar. 
 Lämpliga tillgångar 
 Som framgår av det ovan sagda är utgångspunkten för tjänste- pensionsdirektivet att det skall ställas kvalitativa krav på vilka till- gångsslag som skall vara tillåtna att placeras i. Ett tjänstepensions- instituts samtliga tillgångar skall placeras i tillgångsslag som är  
 lämpliga  
 i enlighet med aktsamhetsprincipen. En uttrycklig katalog över vilka tillgångsslag som är tillåtna anses varken vara behövlig eller önskvärd. När det gäller tillsynen av att lämplighetskraven är uppfyllda måste en bedömning göras i det enskilda fallet utifrån tjänstepensionsinstitutets specifika situation. Det blir då viktigt att ta hänsyn till om det är skuldtäckningstillgångarna eller de fria till- gångarna som berörs. 
 203 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 Utgångspunkten för lämplighetsbedömningen bör vara tillgångs- slagets avkastning och risk, samt, särskilt vad gäller skuldtäck- ningstillgångarna, relationen till de åtaganden som tillgångarna avser att täcka. När det gäller skuldtäckningstillgångarna blir alltså tillgångsslagets  
 matchningsegenskaper  
 central för bedömningen, till- sammans med att en tillfredsställande betalningsberedskap upp- rätthålls. Exempelvis bör inte en för hög andel av tillgångarna vara utsatt för en  
 valutarisk  
 som inte återspeglas i portföljen av åtaganden. 
 Tillgångarna skall enligt tjänstepensionsdirektivet till över- vägande del investeras på  
 reglerade finansiella marknader.  
 Denna regel gäller för den samlade portföljen och kan motiveras av att onoterade tillgångar inte alltid uppfyller de uppställda kraven om tillfredsställande likviditet, samt möjlighet till genomlysning. En bedömning måste ske från fall till fall om tillgångens likviditet är tillfredsställande i förhållande till åtagandenas karaktär samt om det är möjligt att värdera tillgången på ett tillförlitligt sätt. 
 En aspekt som måste beaktas är att tillgångarna, enligt punkt 1 a i artikel 18 i direktivet, skall investeras på ett sätt som bäst gagnar  
 medlemmarnas och förmånstagarnas intressen.  
 Vid eventuella intres- sekonflikter skall medlemmarnas och förmånstagarnas intressen väga tyngst. Sådana intressekonflikter kan uppstå när investeringar sker i uppdragsgivande företag eller om ett tjänstepensionsinstitut ingår i finansiella koncerner och äger aktier och andelar i dotter- bolag. Relationen mellan ett tjänstepensionsinstitut och ett upp- dragsgivande företag begränsas i direktivet med en bestämmelse om att tjänstepensionsinstitut endast tillåts investera en viss andel av de samlade tillgångarna i det uppdragsgivande företaget. 
 När det gäller aktier och andelar i dotterbolag som främst inne- has i organisatoriskt syfte bör en fördjupad bedömning ske om dessa är lämpliga som skuldtäckningstillgångar. Dessa aktier är oftast inte avsedda att avyttras, vilket måste ställas gentemot eventuella vinster av samordningsfördelar som kommer medlem- marna eller förmånstagarna till gagn. När det gäller en bedömning om tillgången därutöver är lämplig för skuldtäckning måste särskild vikt läggas vid osäkerheten vid tillgångens värde i en insolvens- situation, bland annat med hänsyn till den smittorisk som finns inom en finansiell koncern i en krissituation. 
 204 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Särskilt om derivat 
 En annan aspekt som bör tas in i lämplighetsbedömningen är huru- vida tillgångsslagets riskegenskaper kan identifieras och ges ett innehåll som motiverar varför tillgången är lämplig att placera i. Denna bedömning blir till exempel avgörande för i viken utsträck- ning som ett särskilt  
 derivatinstrument  
 bör betraktas som ett lämpligt tillgångsslag. Enligt FRL och UFL är derivatinstrument inte uttryckligen tillåtna som skuldtäckningstillgångar. Däremot får de fria tillgångarna i ett försäkringsbolag placeras i derivat- instrument i det fall syftet är att sänka den finansiella risken och för att effektivisera förvaltningen av bolagets tillgångar. Enligt tjänstepensionsdirektivet däremot skall det vara möjligt att investera skuldtäckningstillgångar i derivatinstrument, förutsatt att de bidrar till att minska investeringsriskerna eller underlätta en effektiv förvaltning av portföljen. De måste då värderas med aktsamhet och tas med i värderingen av institutets tillgångar. 
 I enlighet med detta föreslår utredningen att optioner och terminskontrakt eller andra liknande finansiella instrument får användas för skuldtäckning för att sänka den finansiella risken i verksamhet avseende tjänstepension och för att effektivisera för- valtningen av de tillgångar som hör till denna rörelse. Genom att derivatinstrument tillåts för skuldtäckning för att sänka den finansiella risken i förvaltningen av tjänstepension kan derivat- instrument förbättra möjligheterna att matcha tillgångarna mot åtaganden och därigenom bidra till en effektiv portföljförvaltning. Derivatinstrument kan dock ta många olika former och bör inte betraktas som ett homogent tillgångsslag. En förutsättning för att ett derivatinstrument skall vara lämpligt som skuldtäcknings- tillgång bör också vara att instrumentet har en ekonomisk innebörd som motsvarar den hos en tillgång som också bedöms som lämplig för skuldtäckning, jfr Ds 1993:57 s. 91 ff. 
 Möjlighet till upplåning 
 De gällande begränsningarna i livförsäkringsbolagens upplåning har motiverats av att upplåningen inte får vara av sådan omfattning att gränsen mellan försäkringsverksamhet och annan finansiell affärs- rörelse blir otydlig, men framförallt utifrån att åtagandena gentemot försäkringstagarna kan äventyras om upplåning används i 
 205 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 spekulativa syften, se prop. 1998/99:87 s. 258 ff. Med hänsyn till direktivets krav måste de nuvarande reglerna om försäkrings- bolagens upplåning skärpas. Utredningen anser dock att möjlig- heten att tillåta tjänstepensionsinstitut att ta upp penninglån för att tillgodose tillfälliga likviditetsbehov bör utnyttjas. Institutet kan i vissa situationer undvika onödiga merkostnader genom tillfällig upplåning, vilket ligger i förmånstagarnas intresse. Livförsäkrings- bolagen skall alltjämt enligt det konsoliderade livförsäkrings- direktivet ha möjlighet att räkna in förlagslån i kapitalbasen. 
 Sammanfattande bedömning 
 Många av de centrala begreppen i artikel 18 som baseras på aktsam- hetsprincipen sammanfaller med gällande principer i svensk försäk- ringslagstiftning, såsom grundsatserna att tillgångarna, utifrån för- säkringsverksamhetens beskaffenhet, skall vara tillräckligt likvida, lämpligt diversifierade och effektivt förvaltade. Övergången mot en mer kvalitativt inriktad reglering i enlighet med tjänstepensions- direktivet innebär således inte någon dramatisk förändring i detta avseende, snarare att den konkretisering av grundläggande princi- per som katalogen av tillåtna tillgångsslag, samt detaljerade till- gångslimiter innebär inte anses vara ett tillräckligt flexibelt och effektivt regleringsinstrument. 
 Regleringen och tillsynen av tjänstepensionsinstitut skall i stället enligt aktsamhetsprincipen syfta till att kvalitetssäkra de processer i tjänstepensionsinstitut som leder fram till investeringsbeslut. Detta möjliggörs bl.a. genom krav på att tjänstepensionsinstitut skall utarbeta och till Finansinspektionen lämna in detaljerade skriftliga riktlinjer för placeringspolicyn, där metoder och processer för placeringsverksamheten skall beskrivas. Därmed klargörs att det är tjänstepensionsinstituten själva som har det yttersta ansvaret för att placeringarna sker med iakttagande av de kvalitativa reglerna som anges i lag, se vidare avsnitt 6.13. 
 Regleringen av ett tjänstepensionsinstituts samlade kapital- placeringar och tillsynen därav skall som framgått vara kvalitativt inriktad i enlighet med aktsamhetsprincipen. Samtliga tillgångar som hänförs till tjänstepensionsverksamhet skall placeras på ett aktsamt sätt i lämpliga tillgångsslag utifrån vad som bäst gagnar förmånstagarnas intressen. Vidare får investeringar i det uppdrags- givande företaget inte överstiga fem procent av tillgångarna. De 
 206 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 samlade investeringarna i en grupp med inbördes anknytning vari ett uppdragsgivande företag ingår får inte överstiga tio procent av tillgångarna. Upplåning skall få ske endast för att tillgodose till- fälliga likviditetsbehov eller för att uppfylla kraven om en tillräcklig kapitalbas. 
 Placeringsreglerna i FRL som behandlar vilka tillgångar som får svara mot försäkringstekniska avsättningar samt tillgångslimiter i skuldtäckningstillgångar i 7 kap. 10 och 10 b §§ FRL är för detalje- rade för att vara förenliga med tjänstepensionsdirektivets bestäm- melser. Detta gäller även för placeringsreglerna i 24 § UFL. Dessa regler skall därför inte längre gälla för verksamhet avseende tjänstepensionsförsäkring. 
 De begränsningar som anges i artikel 18.7 i direktivet skall gälla för tillgångar som täcker tekniska avsättningar, med undantag av tillgångar som svarar mot avsättningar för villkorad återbäring och fondförsäkring. Det betyder att högst 30 procent av skuldtäck- ningstillgångarna får vara investerade på icke reglerade marknader, att högst 30 procent får vara investerade i tillgångar realiserbara i andra valutor än dem som åtagandena är betalbara i samt att de enhandslimiter som finns uppräknade i FRL alltjämt skall gälla för tjänstepensionsverksamhet. 
 Då de kvantitativa reglerna i artikel 18.7 är ett direkt utflöde av aktsamhetsprincipen skulle det kunna hävdas att de inte behöver uttryckas i lagtexten. Det kan inte sägas vara aktsamt att investera en stor del av tillgångarna i marknader med bristande genomlysning där värderingen av tillgångarna är osäker. Det är inte heller aktsamt att i för stor utsträckning utsätta försäkringstagarna för valutarisk som kan undvikas genom matchning mot åtagandena eller före- tagsspecifik risk som till låg kostnad är möjlig att diversifiera bort. 
 Utredningen anser emellertid att det är motiverat att införa vissa kvantitativa begränsningar. Det finns som framgår av avsnitt 6.4 inte särskilt starka skäl för att tjänstepensionsförsäkring och privat pensionsförsäkring skall omfattas av olika placeringsregler då produkterna, åtminstone vad gäller avgiftsbestämda försäkringar, i allt väsentligt är desamma. Detta skulle, i linje med ambitionen om en funktionellt inriktad reglering, tala för att införa så restriktiva kvantitativa gränser som direktivet tillåter, dvs. att utnyttja även golvreglerna i artikel 18.5. 
 Med stöd av argumenten mot en alltför rigid kvantitativ reglering och med beaktande av att tjänstepensionsdirektivet är ett första steg mot en kvalitativt inriktad reglering för alla försäkrings- 
 207 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 produkter och försäkringsinstitut menar utredningen att det finns skäl att gå längre i denna process och endast införa de gränser som enligt direktivet kan krävas av utländska pensionsinstitut. Enligt uppgift kommer sådana regler att införas i andra länder. Därmed skulle konkurrensneutralitet i fråga om investeringsregler gälla för svenska och utländska försäkringsinstitut. Placeringsutredningen föreslår i sitt slutbetänkande att tillgångslimiterna i FRL skall avskaffas i den utsträckning det är möjligt i förhållande till det konsoliderade livförsäkringsdirektivet, se SOU 2003:84 s. 96 ff. Detta skulle innebära att endast gränser för just investeringar i oreglerade marknader, investeringar i tillgångar som inte är valuta- matchade och investeringar i samma företag skulle kvarstå, om än med något mer restriktiva procentsatser än de här föreslagna. Om Placeringsutredningens förslag får gehör skulle således regleringen av likartade försäkringsprodukter, såvida de kvantitativa reglerna i artikel 18.7 införs för tjänstepensionsförsäkring, kunna harmonise- ras. I den fortsatta beredningen av placeringsregler för livförsäk- ringsbolag bör detta eftersträvas. 
 Investeringsgränserna för skuldtäckningstillgångarna som här föreslås skall ses som absoluta maximigränser, framför allt vad gäller  
 30-procentsgränserna 
  för investeringar på oreglerade mark- nader och i omatchade tillgångar. Då tillsynen enligt aktsamhets- principen skall vara förebyggande och inriktad på de individuella institutens processer för riskhantering kommer sannolikt Finans- inspektionen att behöva ingripa långt innan dessa nivåer blir aktuella. 
 De föreslagna investeringsreglerna skall gälla för understöds- föreningar som meddelar tjänstepension samt för de skuldtäck- ningstillgångar hos livförsäkringsbolagen som motsvarar de försäk- ringstekniska avsättningarna för tjänstepension. Tjänstepensions- kassorna kommer således till skillnad från livförsäkringsbolagen att omfattas av vissa investeringsregler på fria tillgångar. Skillnaden i reglering är som beskrivits ovan en effekt av separationskravet av livförsäkringsbolagens tjänstepensionsverksamhet. Denna skillnad torde dock inte behöva vara så betydande i praktiken. Avgörande för bedömningen av huruvida en investering är utförd på ett aktsamt sätt är om processen som ligger bakom investerings- beslutet håller tillräckligt hög kvalitet, dvs. om investeringsbeslutet är en följd av en väl utarbetad investeringsstrategi och om förvalta- ren är omsorgsfull och skicklig och ställer förmånstagarnas intres- sen främst. Om dessa krav ställs på livförsäkringsbolagens 
 208 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 placering av skuldtäckningstillgångar kommer de sannolikt också att vara uppfyllda för hela placeringsportföljen. Det finns inte någon anledning för livförsäkringsbolaget att inte använda de utarbetade beslutsprocesserna och metoderna för att mäta placeringsrisker då bolaget placerar de fria tillgångarna. Dessutom skall metoderna för riskhantering beskrivas i det av institutet utarbetade placeringsriktlinjerna som omfattar hela placerings- portföljen, vilket ger Finansinspektionen möjlighet att ingripa i enlighet med stabilitetsprincipen om placeringen av fria tillgångar inte anses vara tillfredsställande. 
 Gränsen för investeringar i uppdragsgivande företag som för tjänstepensionskassor gäller även för fria tillgångar innebär en mer påtaglig regleringsskillnad mellan instituten. Denna regel är dock mer relevant för tjänstepensionskassor då dessa institut är slutna föreningar och vanligtvis har få uppdragsgivande företag vilket gör att risken för intressekonflikter av den typ regeln syftar till att för- hindra är större än i livförsäkringsbolag som har ett stort antal företagskunder. 
 Stiftelserna skall endast träffas av de föreslagna reglerna om aktsamhet och begränsningarna i enhandsengagemang i uppdrags- givande företag som gäller samtliga tillgångar. Stiftelser är inte för- säkringsinstitut; de får inte göra några pensionsutfästelser och har därför inga försäkringstekniska avsättningar eller skuldtäcknings- tillgångar. De kan således inte beröras av de placeringsregler som avser tillgångar som svarar mot försäkringstekniska avsättningar. Detta gör att det inte är möjligt att ha en identisk placerings- reglering av pensionsstiftelser och försäkringsinstitut så länge som det ställs högre krav på skuldtäckningstillgångarna än på de fria till- gångarna. I valet mellan att införa mer restriktiva regler än för andra tjänstepensionsinstitut och att så långt som möjligt bibehålla pensionsstiftelsernas mer liberala placeringsregler synes det naturligt att välja det sistnämnda då det i denna form av tryggande är arbetsgivaren själv som ansvarar för pensionsutfästelserna. 
 Som framgår av ovanstående skall pensionsstiftelser som hör till bank och kreditmarknadsföretag i sin placeringsverksamhet följa reglerna i lagen om bank- och finansieringsrörelse. Dessa regler, som är harmoniserade med EG:s regler, står inte i strid med de placeringsregler som här föreslås gälla för pensionsstiftelser, utan kan ses som kompletterande regler för stiftelser som tryggar pensioner i kreditinstitut. 
 209 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 Det har varken från branschen eller från tillsynsmyndigheterna framförts att ett införande av reglerna i artikel 18.1 f om inve- steringar i ett uppdragsgivande företag skulle medföra övergångs- problem. Utredningen har med hänsyn härtill inte funnit skäl att utnyttja möjligheten i artikel 22.4 att skjuta på tillämpningen av de investeringsreglerna. 
 Direktivets förbud mot förhandsgodkännande och systematisk anmälan av investeringsbeslut får till följd att en tjänstepensions- kassas stadgar i fortsättningen inte skall ange hur medel skall place- ras. Varje stadgeändring måste nämligen enligt nuvarande ordning godkännas av Finansinspektionen innan den får verkställas. En tjänstepensionskassas interna placeringsregler skall i stället tas in i särskiljda placeringsregler, se nästa avsnitt. 
  
 6.13 
  
 Riktlinjer för placeringsverksamheten 
  
 Utredningens förslag:  
 Tjänstepensionskassor och pensions- stiftelser skall vara skyldiga att upprätta placeringsriktlinjer. Ansvaret för riktlinjerna skall åvila styrelsen. 
 Tjänstepensionsinstitut skall lämna in placeringsriktlinjer för tjänstepensionsverksamheten till tillsynsmyndigheten senast när de börjar användas och när de ändras. Till placeringsriktlinjerna skall fogas en analys av vad riktlinjerna väntas få för konsekvenser för institutet och de ersättningsberättigade. 
 Direktivets krav om att placeringsriktlinjerna skall innehålla uppgifter om metoder för att mäta placeringsrisker, processer för riskkontroll och den strategiska allokeringen av tillgångar i förhållande till pensionsåtagandenas art och varaktighet skall tillgodoses genom myndighetsföreskrifter. 
 Direktivets bestämmelser 
 Artikel 12 ålägger ett tjänstepensionsinstitut att utarbeta och minst vart tredje år följa upp skriftliga riktlinjer för placerings- verksamheten. Riktlinjerna skall i vart fall innehålla sådana upp- gifter som metoder för att mäta placeringsrisker, processer för riskkontroll och den strategiska allokeringen av tillgångar i förhål- lande till pensionsåtagandenas art och varaktighet. Efter varje 
 210 
 SOU 2004:101 Överväganden och förslag 
 väsentlig förändring av placeringspolicyn skall riktlinjerna ofördröjligen ses över. 
 Gällande rätt 
 Reglerna om placeringsriktlinjer för försäkringsbolag finns i 7 kap. 10 g § FRL, vari stadgas att försäkringsbolag skall upprätta och följa placeringsriktlinjer och att dessa skall innehålla principerna för placering av samtliga tillgångar, med särskild redovisning av princi- perna för placering av de tillgångar som används för skuldtäckning. Livförsäkringstagare och de som erbjuds att teckna en sådan för- säkring skall enligt huvudregeln informeras om det huvudsakliga innehållet i riktlinjerna. Finansinspektionen har med stöd av bemyndigande utfärdat föreskrifter om försäkringsbolagens informationsskyldighet för försäkringsbolagen att under vissa för- utsättningar lämna information till livförsäkringstagare, se avsnitt 6.9. 
 Tidigare omfattades endast skuldtäckningstillgångarna av reglerna om placeringsriktlinjer. Den 1 juli 2004 ändrades reglerna i 7 kap. 10 g § FRL, varvid placeringsriktlinjerna utvidgades till att omfatta samtliga tillgångar och inte bara sådant kapital som mot- svarar de försäkringstekniska avsättningarna, dvs. skuldtäcknings- tillgångarna. Ändringen motiverades av att det av stabilitetsskäl och ur tillsynsperspektiv är viktigt med ett styrnings- och kontroll- underlag även för bolagets fria tillgångar, se prop. 2003/04:109 s. 49 och bet. 2003/04:FIU26. 
 Enligt 8 kap. 8 § FRL ankommer det på styrelsen att fastställa placeringsriktlinjerna. Styrelsen ansvarar också för att riktlinjerna följs och skall fortlöpande pröva om de behöver ändras. Finans- inspektionen kan med stöd av 19 kap. 3 § FRL begära att få ta del av ett livförsäkringsbolags riktlinjer och har möjlighet att förelägga bolaget att vidta rättelse dels om riktlinjerna inte är tillfreds- ställande med hänsyn till rörelsens omfattning och beskaffenhet, dels om riktlinjerna överträds. Det finns dock inte något krav på en löpande anmälan av dessa på samma sätt som det finns för de för- säkringstekniska riktlinjerna. 
 Understödsföreningar och pensionsstiftelser omfattas för när- varande inte av några bestämmelser om placeringsriktlinjer. 
 211 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 Utredningens bedömning 
 Till följd av direktivets bestämmelser måste för tjänstepensions- kassor och pensionsstiftelser nu uppställas krav på upprättande av placeringsriktlinjer. Ansvaret för riktlinjerna bör liksom i livförsäk- ringsbolagen åvila styrelsen. 
 En mer kvalitativt inriktad investeringsreglering kommer som framgått av avsnitt 6.12 att ställa nya krav både på tillsynsmyndig- heten och på tjänstepensionsinstituten. Instituten har själva ansva- ret för att upprätta metoder för riskhantering och beslutsrutiner som säkerställer att placeringarna sker med iakttagande av de kva- litativa reglerna som anges i lag. Då nuvarande placeringsregler i FRL om tillåtna tillgångsslag och tillgångslimiter enligt förslaget inte kommer att gälla för tjänstepensionsverksamhet blir Finans- inspektionens bedömning om lagöverträdelser mer komplex efter- som varje enskilt instituts situation och förutsättningar måste tas i beaktande. 
 Institutens egna placeringsriktlinjer kommer att få en central roll i den nya processinriktade tillsynen. Att utvärdera hur försäkrings- bolagen hanterar de risker som följer av verksamheten ingår redan i dag i Finansinspektionens tillsyn. Övergången mot en mer kvalita- tivt inriktad, förebyggande reglering och tillsyn som följer av för- slagen i avsnitt 6.12 förutsätter att Finansinspektionens utvärdering omfattar en granskning av institutens  
 metoder  
 och  
 rutiner  
 för att identifiera, mäta och hantera risker i placeringsportföljen i för- hållande till åtagandenas typ och varaktighet, bolagets  
 strategi  
 för att upprätthålla skuldtäckningen, samt av institutet utformade  
 konsekvensanalyser  
 av investeringsbesluten. 
 För att underlätta den offentliga tillsynen föreslår utredningen att en anmälningsskyldighet för placeringsriktlinjer skall införas. Samma regler om inlämnande till Finansinspektionen som gäller för försäkringstekniska riktlinjer i livförsäkringsbolagen bör gälla för placeringsriktlinjer. Detta innebär att livförsäkringsbolagen och tjänstepensionskassorna skall inlämna placeringsriktlinjer för tjänstepensionsverksamheten till Finansinspektionen senast när de börjar användas och när de ändras. Motsvarande bör gälla pensions- stiftelserna. Till placeringsriktlinjerna skall fogas en analys av vad riktlinjerna väntas få för konsekvenser för institutet och de ersätt- ningsberättigade. Instituten bör fortlöpande se över placerings- riktlinjerna. 
 212 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Direktivets krav om att placeringsriktlinjerna skall innehålla uppgifter om metoder för att mäta placeringsrisker, processer för riskkontroll och den strategiska allokeringen av tillgångar i för- hållande till pensionsåtagandenas art och varaktighet bör tillgodo- ses genom myndighetsföreskrifter om placeringsriktlinjerna och deras innehåll. 
 Frågor om tillsyn behandlas närmare i avsnitt 6.17, varvid även frågeställningen om tillsynen av att riktlinjerna för placerings- verksamheten efterlevs på ett korrekt sätt kan motivera att en och samma myndighet bör ha ansvaret behandlas. I avsnitt 6.9 har kravet på information om placeringsriktlinjer diskuterats. 
  
 6.14 
  
 Kapitalkrav 
  
 Utredningens förslag:  
 Tjänstepensionskassor skall omfattas av samma regler om kapitalkrav, med undantag av bestämmelserna om garantibelopp, som för närvarande gäller för livförsäkrings- bolag. 
 Direktivets bestämmelser 
 Enligt artikel 17 skall ett tjänstepensionsinstitut, som står för åtagandet att täcka en biometrisk risk eller garanterar en viss avkastning eller en viss förmånsnivå ständigt, som en buffert inneha kompletterande tillgångar utöver vad som motsvarar de tekniska avsättningarna. Storleken på de kompletterande tillgång- arna skall återspegla typen av risk och tillgångssammansättningen avseende samtliga de pensionsplaner som institutet förvaltar. Vid beräkningen av den lägsta storleken på de kompletterande tillgång- arna skall EG:s regler om solvensmarginal för livförsäkringsbolagen användas. Om det är berättigat av aktsamhetsskäl får mera detalje- rade föreskrifter fastställas av medlemsstaterna. 
 Livförsäkringsbolagen omfattas inte av tjänstepensions- direktivets bestämmelser om lagstadgat kapitalkrav då solvens- reglerna i det konsoliderade livförsäkringsdirektivet redan gäller för dessa institut. 
 Enligt artikel 22 får en medlemsstat skjuta upp tillämpningen av reglerna om kapitalkrav till den 23 september 2010. Gränsöver- 
 213 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 skridande verksamhet får dock inte bedrivas av ett institut som inte uppfyller kapitalkraven. 
 Gällande rätt 
 Reglerna om konsolideringskrav för livförsäkringsbolagen återfinns i 1 kap. 8 a § samt 7 kap. 22, 23 och 26 §§ FRL. 
 Enligt 1 kap. 8 a § FRL skall ett försäkringsbolag, utöver till- gångarna som motsvarar de försäkringstekniska avsättningarna, vid varje tidpunkt ha en tillräcklig kapitalbas. Kapitalbasen skall minst uppgå till en nivå som beräknats med utgångspunkt i verksam- hetens art och omfattning, den s.k. solvensmarginalen. För livför- säkringsrörelse beräknas solvensmarginalen i allt väsentligt som fyra procent av de försäkringstekniska avsättningarna. Kapitalbasen får aldrig vara mindre än det s.k. garantibeloppet. Garantibeloppet skall som huvudregel enligt 7 kap. 26 § FRL minst uppgå till ett belopp som motsvarar tre miljoner euro. Finansinspektionen kan dock tillåta att garantibeloppet sätts ned med högst en fjärdedel om det handlar om ett ömsesidigt försäkringsbolag. Om kapitalbasen understiger solvensmarginalen eller garantibeloppet har Finans- inspektionen befogenhet att vidta åtgärder. 
 I 7 kap. 22 § FRL finns bestämmelserna om vilka poster som kapitalbasen i en livförsäkringsrörelse får omfatta. Enligt huvud- regeln ingår i kapitalbasen inbetalt aktiekapital eller inbetalt garantikapital, obeskattade reserver samt övrigt eget kapital med avdrag för fond för orealiserade vinster och utdelning. Finans- inspektionen har getts möjlighet att låta kapitalbasen omfatta även andra poster. 
 Bestämmelserna om hur solvensmarginalen beräknas finns i 7 kap. 23 § FRL, vari bl.a. föreskrivs att underlaget för solvens- marginalen utgörs av samtliga försäkringstekniska avsättningar. Solvensmarginalens storlek är beroende av om det är försäkrings- bolaget eller den enskilde försäkringstagaren som står den finansiella risken. Bestämmelserna innebär att solvensmarginalen kan sättas lägre i de fall då försäkringstagaren står risken. 
 I 7 a kap. FRL finns bestämmelser om gruppbaserat kapitalkrav. Understödsföreningar omfattas för närvarande inte av något 
 kapitalkrav. Inte heller för pensionsstiftelser gäller sådant krav. 
 214 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Utredningens bedömning 
 Då bestämmelserna i UFL inte är anpassade till  
 EG-rätten 
  saknas bestämmelser om krav på konsolideringskapital för tjänste- pensionskassorna. Utredningen föreslår att tjänstepensionskassor skall omfattas av samma regler om kapitalkrav som gäller för livför- säkringsbolag i dag. Bestämmelserna om garantibelopp bör dock inte gälla för tjänstepensionskassorna. Ett krav om att kapitalbasen minst skall uppgå till ett belopp som inte står i proportion till verk- samhetens omfattning skulle vara onödigt betungande för tjänste- pensionskassorna då dessa som framgår av kapitel 3 i regel är mindre institutioner än livförsäkringsbolag sett till förvaltat kapital. Reglerna i UFL om minsta tillåtna antal medlemmar borgar för att tjänstepensionskassorna inte blir så små att den aktuariella risk- spridningen på skuldsidan hotas. 
 Det finns risk att de nya reglerna om kapitalkrav inte kommer att kunna uppfyllas direkt av vissa tjänstepensionskassor, varför möjligheten att införa övergångsregler bör utnyttjas. 
 Pensionsstiftelser skall enligt de inledande bestämmelserna i artikel 17 inte omfattas av reglerna om kapitalkrav, då det är det uppdragsgivande företaget och inte stiftelsen som gör pensions- utfästelsen. 
  
 6.15 
  
 Förvaltning och förvaring 
  
 Direktivets bestämmelser 
 I artikel 19 tillförsäkras tjänstepensionsinstituten rätten att anlita i annan medlemsstat etablerade och auktoriserade kapitalförvaltare eller förvaringsinstitut. En medlemsstat har enligt artikeln vidare rätt att föreskriva skyldighet att anlita förvaringsinstitut. 
 Utredningens bedömning 
 Redan nuvarande svenska lagstiftning möjliggör att auktoriserade kapitalförvaltare eller förvaringsinstitut från en annan medlemsstat anlitas av ett tjänstepensionsinstitut. Krav på anlitande av för- varingsinstitut saknas i svensk rätt för försäkringsbolag, tjänste- pensionskassor och pensionsstiftelser och någon ny bestämmelse därom synes inte erforderlig. Direktivets här behandlade bestäm- 
 215 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 melser föranleder alltså inte några ändringar av den svenska lag- stiftningen. 
  
 6.16 
  
 Gränsöverskridande verksamhet 
  
 Utredningens förslag:  
 För svenska försäkringsbolag skall gälla ett delvis nytt anmälnings- och underrättelseförfarande vid deras verksamhet avseende tjänstepensionsförsäkring i andra  
 EES-länder. 
  
 För svenska tjänstepensionskassor och pensionsstiftelser, för vilka det för närvarande helt saknas bestämmelser om verksam- het utomlands, införs ett formaliserat förfarande för gränsöver- skridande tjänstepensionsverksamhet inom EES motsvarande det som skall gälla för försäkringsbolagen. 
 Ett i vissa avseenden nytt anmälnings- och underrättelse- förfarande skall gälla också för  
 EES-försäkringsgivare 
  som avser att meddela tjänstepensionsförsäkringar i Sverige. Utländska institut som utan att vara  
 EES-försäkringsgivare 
  omfattas av tjänstepensionsdirektivet skall ha rätt att med stöd av tillstånd eller registrering i hemlandet bedriva gränsöverskridande verk- samhet i Sverige. För dessa institut skall gälla i huvudsak samma regler som för  
 EES-försäkringsgivare. 
  
 Direktivets bestämmelser 
 I artikel 20 fastslås principen om rätten att bedriva tjänstepensions- verksamhet över gränserna. Direktivet behandlar inte s.k. sekundäretablering, dvs. upprättande av en filial, agentur eller liknande driftställe i ett annat land. Sekundäretableringsrätt till- kommer dock försäkringsbolagen enligt det konsoliderade livför- säkringsdirektivet. 
 Medlemsstaterna skall enligt artikel 20.1 tillåta företag som är etablerade inom deras territorier att ge uppdrag åt tjänste- pensionsinstitut som är godkända i andra medlemsstater. En med- lemsstat skall även tillåta tjänstepensionsinstitut som är godkända inom det egna territoriet att åta sig uppdrag för företag som är etablerade inom andra medlemsstaters territorier. 
 Ett tjänstepensionsinstitut som önskar åta sig uppdrag för ett företag i ett annat medlemsland måste i enlighet med vad som 
 216 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 anges i artikel 9.5 godkännas i förväg av behörig myndighet i hem- landet. I övrigt räcker det emellertid att till den myndigheten göra en anmälan om avsikten att åta sig uppdrag i en annan medlemsstat, se artikel 20.2. 
 Anmälan skall enligt artikel 20.3 innehålla uppgifter om värd- landet, uppdragsgivaren och de viktigaste särdragen i den aktuella pensionsplanen. 
 När hemlandsmyndigheten har mottagit en anmälan om gräns- överskridande verksamhet skall den inom tre månader vidare- befordra anmälan till värdlandsmyndigheten och informera insti- tutet därom, se artikel 20.4. Detta förutsätter dock att hemlands- myndigheten inte har skäl att betvivla att institutets administrativa uppbyggnad, dess finansiella ställning eller dess lednings vandel och yrkesmässiga kvalifikationer eller erfarenhet på området är för- enliga med den verksamhet som föreslås i värdmedlemsstaten. 
 Innan tjänstepensionsinstitutet startar sin gränsöverskridande verksamhet skall tillsynsmyndigheten i värdlandet, efter att ha mottagit anmälan enligt artikel 20.3, vid behov inom två månader underrätta hemlandsmyndigheten om gällande krav i social- och arbetsmarknadslagstiftningen samt om regler om placering av till- gångar och om information. Institutet skall få del av de uppgifterna genom hemlandets tillsynsmyndighet, se artikel 20.5. Före- skrifterna om att värdlandsmyndigheten skall underrätta hem- landsmyndigheten om relevanta bestämmelser i social- och arbets- marknadslagstiftningen skall ses mot bakgrund av punkten 37 i preambeln, vari anges att ett tjänstepensionsinstituts gränsöver- skridande verksamhet bör utövas i överensstämmelse med värd- landets social- och arbetsmarknadslagstiftning i den mån lagstift- ningen är relevant för tjänstepensioner, såsom t.ex. avseende definitionen och utbetalningen av pensionsförmåner och villkoren för överföring av pensionsrättigheter. För tjänstepensionsinstitut som vill bedriva gränsöverskridande verksamhet i Sverige kommer det t.ex. att bli fråga om att iaktta kollektivavtalens föreskrifter. 
 Institutet får enligt artikel 20.6 påbörja förvaltningen av pensionsplanen i värdlandet så snart det mottagit underrättelse i enlighet med artikel 20.5. Skulle någon underrättelse inte ha skickats får verksamheten påbörjas efter den tidsfrist som anges i artikel 20.5, dvs. två månader efter att tillsynsmyndigheten i värd- landet mottagit meddelandet om gränsöverskridande verksamhet från hemlandsmyndigheten. 
 217 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 Tjänstepensionsinstitut som bedriver gränsöverskridande verk- samhet skall enligt artikel 20.7 omfattas av samma informations- krav som värdlandet har uppställt för de inhemska tjänste- pensionsinstituten i enlighet med artikel 11. 
 Tillsynsmyndigheten i värdmedlemsstaten skall enligt artikel 20.8 underrätta hemlandsmyndigheten om alla väsentliga ändringar av de krav i värdmedlemsstatens social- och arbetsmark- nadslagstiftning som är relevanta på tjänstepensionsområdet och som har betydelse för tjänstepensionsinstitut som bedriver verk- samhet i värdmedlemsstaten. Hemlandsmyndigheten skall vidare underrättas om sådana ändringar av gällande regler om placering av tillgångar och om information. 
 Värdlandsmyndighetens löpande tillsyn över det utländska institutet skall enligt artikel 20.9 vara begränsad till verksamhetens förenlighet med värdlandets krav i arbetsmarknads- och sociallag- stiftning och med kraven i fråga om information enligt artikel 11. Om oegentligheter upptäcks vid denna tillsyn skall hemlands- myndigheten underrättas och den myndigheten skall i samordning med värdlandsmyndigheten vidta erforderliga åtgärder mot institutet. 
 Om institutet ändå inte vidtar rättelse får värdlandsmyndigheten, efter att ha informerat hemlandsmyndigheten, vidta lämpliga åtgärder enligt artikel 20.10. Om det är strikt nödvändigt får värd- landsmyndigheten hindra institutet från att bedriva verksamhet i värdlandet. 
 I artikel 21.1 anges att medlemsstaternas behöriga myndigheter skall ha ett nära samarbete för att underlätta tillsynen över tjänste- pensionsinstitutens verksamhet. 
 Gällande rätt 
 Regleringen av svenska försäkringsbolags verksamhet i ett annat land inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) finns i 2 a kap. FRL. Regler om verksamhet i andra länder saknas däremot i UFL och tryggandelagen. Utländska försäkringsgivares verksam- het i Sverige regleras i lagen (1998:293) om utländska försäkrings- givares verksamhet i Sverige (LUFV). 
 218 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Svenska försäkringsbolag 
 Regler om sekundäretablering finns i 2 a kap.  
 1–3 
  §§ FRL. I 1 § stadgas att ett försäkringsbolag som avser att upprätta en filial, agentur eller annat liknande driftställe i ett annat  
 EES-land 
  skall underrätta Finansinspektionen. 
 Finansinspektionen skall enligt 2 § inom tre månader från det att inspektionen har tagit emot en sådan underrättelse meddela den behöriga myndigheten i det land där sekundäretableringen skall upprättas om underrättelsen. Detta förutsätter dock att inspektion- en inte har skäl att ifrågasätta att bolagets organisation är ända- målsenlig, att den finansiella situationen är tillfredsställande med hänsyn till den planerade verksamhetens art och omfattning och att företrädaren för sekundäretableringen har tillräcklig kompetens och erfarenhet och i övrigt är lämpad att leda verksamheten vid sekundäretableringen. Inspektionen skall samtidigt som ett med- delande till den utländska myndigheten lämnas underrätta bolaget. Verksamheten vid sekundäretableringen får inledas två månader efter det att Finansinspektionen lämnat sitt meddelande. Om Finansinspektionen finner att förutsättningar för att upprätta en sekundäretablering inte föreligger, skall inspektionen meddela beslut härom inom tre månader från det att inspektionen tog emot underrättelsen enligt 1 §. 
 Om förhållandena skulle ändras sedan sekundäretableringen har upprättats, skall försäkringsbolaget enligt 3 § underrätta Finans- inspektionen och den utländska behöriga myndigheten minst en månad innan ändringen genomförs. 
 Bestämmelserna om svenska försäkringsbolags gränsöver- skridande verksamhet i ett annat land inom EES finns i 2 a kap.  
 4–6 
  §§ FRL. Med sådan verksamhet förstås att ett försäkringsbolag från Sverige eller från en sekundäretablering i ett annat  
 EES-land 
  meddelar försäkringar för risker belägna i eller åtaganden som skall fullgöras i ett tredje  
 EES-land, 
  och detta sker utan förmedling av en sekundäretablering i det landet. 
 Förutsättningen för att ett svenskt bolag skall få ägna sig åt gränsöverskridande verksamhet är enligt huvudregeln i 4 § första stycket att en underrättelse lämnas till Finansinspektionen. 
 Finansinspektionen skall enligt 5 § inom en månad från det att den mottagit en underrättelse enligt 4 § meddela tillsynsmyndig- heten i det land där den gränsöverskridande verksamheten skall bedrivas om underrättelsen. Inspektionen skall samtidigt under- 
 219 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 rätta försäkringsbolaget om att meddelandet lämnats. Den gräns- överskridande verksamheten får inledas när Finansinspektionen underrättat bolaget. Finansinspektionen skall vägra att lämna ett meddelande till värdlandsmyndigheten i de fall inspektionen finner att förutsättningar saknas för att bedriva gränsöverskridande verk- samhet. Ett sådant beslut skall fattas inom en månad från det att Finansinspektionen tog emot underrättelsen enligt 4 §. 
 Om något av de förhållanden som har angivits i en underrättelse skall ändras sedan den gränsöverskridande verksamheten inletts, skall enligt 6 § bestämmelserna i 4 och 5 §§ tillämpas. 
 Regler om tillsyn rörande ett svenskt försäkringsbolags verk- samhet i ett annat  
 EES-land 
  finns i 19 kap. FRL. Enligt 1 § andra stycket skall Finansinspektionen i sin tillsynsverksamhet samarbeta med motsvarande utländska tillsynsmyndigheter i den utsträckning som följer av Sveriges medlemskap i Europeiska unionen. Om ett försäkringsbolag driver verksamhet i ett annat land inom EES och bolaget inte rättar sig efter Finansinspektionens eller behörig utländsk myndighets anmodan om rättelse, skall inspektionen enligt 11 § femte stycket vidta de åtgärder som behövs för att för- hindra fortsatta överträdelser. 
 Utländska försäkringsgivare 
 Bestämmelserna i 2 och 3 kap. LUFV reglerar  
 EES-försäkrings- 
  givares rätt att driva verksamhet i Sverige samt tillsyn över dem. Med  
 EES-försäkringsgivare 
  förstås utländsk försäkringsgivare vars hemland hör till EES och vars verksamhet inom EES står under finansiell tillsyn endast av den behöriga myndigheten i hemlandet. 
 En  
 EES-försäkringsgivare, 
  som i sitt hemland har tillstånd att driva försäkringsrörelse, har enligt 2 kap. 1 § LUFV rätt att bedriva verksamhet i Sverige från en sekundäretablering här i landet med början två månader efter det att Finansinspektionen underrättats av hemlandsmyndigheten eller genom gränsöverskridande verksamhet så snart hemlandsmyndigheten har underrättat Finansinspektionen. 
 Enligt 3 kap. 1 § LUFV är det hemlandsmyndigheten som ansvarar för den finansiella tillsynen av  
 EES-försäkringsgivarens 
  verksamhet i Sverige. Den finansiella tillsynen omfattar kontroll av solvens, försäkringstekniska avsättningar och skuldtäckning. För tillsynen av  
 EES-försäkringsgivarens 
  verksamhet i Sverige i övrigt svarar Finansinspektionen. 
 220 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Finansinspektionen skall enligt 3 kap. 2 § LUFV, i samarbete med hemlandsmyndigheten, utöva tillsyn över att verksamheten bedrivs i enlighet med LUFV och andra författningar som reglerar försäkringsgivares näringsverksamhet. Finansinspektionen skall bistå hemlandsmyndigheten med behövliga uppgifter och skall i övrigt ha ett nära samarbete med den myndigheten. 
 En  
 EES-försäkringsgivare 
  som driver verksamhet här i landet skall till Finansinspektionen lämna de uppgifter om sin verksamhet som är nödvändiga för tillsynen. Vidare föreligger vid sekundär- etablering skyldighet för försäkringsgivaren samt vissa särskilt angivna personer att hålla tillgångar, räkenskaper och andra hand- lingar tillgängliga för granskning, se 3 kap. 3 och 4 §§ LUFV. 
 Om en  
 EES-försäkringsgivare 
  överträder LUFV eller meddelade föreskrifter eller på annat sätt visar sig olämplig att driva verk- samhet här i landet, får Finansinspektionen enligt 3 kap. 6 § LUFV förelägga försäkringsgivaren att vidta rättelse. Om föreläggandet inte följs skall Finansinspektionen underrätta tillsynsmyndigheten i försäkringsgivarens hemland. 
 Om rättelse ändå inte sker, får Finansinspektionen förbjuda för- säkringsgivaren att fortsätta med sin marknadsföring och att ingå nya försäkringsavtal avseende åtaganden som skall fullföljas i Sverige. Innan ett förbud meddelas skall tillsynsmyndigheten i för- säkringsgivarens hemland underrättas. I brådskande fall kan dock inspektionen besluta om förbud av verksamheten utan att under- rättelse skett liksom att förordna ett ombud att på försäkrings- givarens vägnar ta emot stämning och i övrigt företräda försäk- ringsgivaren såvitt avser redan meddelade försäkringar. 
 Om tillsynsmyndigheten i  
 EES-försäkringsgivarens 
  hemland inskränker försäkringsgivarens förfoganderätt över sina tillgångar, skall Finansinspektionen enligt 3 kap. 7 § LUFV på begäran av den andra tillsynsmyndigheten vidta motsvarande åtgärder i fråga om de tillgångar som försäkringsgivaren har i Sverige. Om tillsyns- myndigheten i försäkringsgivarens hemland har beslutat att för- säkringsgivaren inte får fortsätta sin marknadsföring eller ingå nya försäkringsavtal eller att inskränka försäkringsgivarens rätt att förfoga över sina tillgångar, skall Finansinspektionen biträda hem- landsmyndigheten vid verkställighet av beslutet. 
 Finansinspektionen skall vidta de åtgärder som behövs för att hindra att en  
 EES-försäkringsgivare 
  fortsätter sin verksamhet eller inleder ny verksamhet här i landet efter att tillsynsmyndigheten i försäkringsgivarens hemland har meddelat beslut om att försäk- 
 221 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 ringsgivaren inte längre får driva verksamhet i Sverige. På begäran av och i samarbete med tillsynsmyndigheten i försäkringsgivarens hemland skall Finansinspektionen förbjuda försäkringsgivaren eller begränsa dennes rätt att förfoga över sina tillgångar, förbjuda fort- satt marknadsföring eller förbjuda försäkringsgivaren att ingå nya försäkringsavtal. I övrigt skall Finansinspektionen vidta de åtgärder som behövs till skydd för de försäkrades intressen. Inspektionen skall också biträda hemlandsmyndigheten vid avvecklingen av för- säkringsgivarens verksamhet i Sverige, se 3 kap. 9 § LUFV. 
 I 8 kap. 1 a § LUFV finns regler om information som svarar mot bestämmelserna i 1 kap. 1 a § FRL. 
 10 kap. 3 § LUFV innehåller bestämmelser som ger Finans- inspektionen möjlighet att ingripa mot otillåten försäkrings- verksamhet. 
 Utredningens bedömning 
 Svenska tjänstepensionsinstitut 
 Som framgått av det föregående innehåller tjänstepensions- direktivet inte bestämmelser om tjänstepensionsverksamhet vid en sekundäretablering, dvs. en filial, agentur eller liknande fast drift- ställe i ett annat land. Med hänsyn till att försäkringsbolagen efter koncession i hemlandet har rätt till sådan etablering enligt EG- reglerna på livförsäkringsområdet, bör tjänstepensionsdirektivets regler ändå tillämpas för verksamhet vid en sekundäretablering. Man får då gemensamma förfaranderegler för all svensk tjänste- pensionsverksamhet i andra  
 EES-länder. 
  
 Direktivets artikel 20.1 om att ett nationellt tjänstepensions- institut skall tillåtas att verka gränsöverskridande i andra medlems- stater är för försäkringsbolagens del redan tillgodosedd genom bestämmelserna i 2 a kap. FRL. 
 Inte heller artikel 20.2 föranleder någon lagändring. Kravet på godkännande i förväg av den nationella tillsynsmyndigheten är nämligen för försäkringsbolagen uppfyllt genom bestämmelserna om koncession, se avsnitt 6.7. Regler om underrättelseförfarande finns i 2 a kap. 1 och 4 §§ FRL som motsvarar direktivets före- skrifter om anmälan. Uppgift om de länder där bolaget är verksamt är tillgängliga hos Finansinspektionen. Även kravet därom i artikel 9.5 är därmed tillgodosett. 
 222 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Föreskrifterna i artikel 20.3 om vilka uppgifter en anmälan skall innehålla kräver att bestämmelserna om underrättelse i FRL kompletteras med krav på uppgifter om det uppdragsgivande före- taget och det huvudsakliga innehållet i pensionsplanen. 
 Kravet i artikel 20.4 om att anmälan inom tre månader skall vidarebefordras till värdlandsmyndigheten liksom att tjänste- pensionsinstitutet skall informeras kräver lagändring. 
 För den gränsöverskridande verksamheten får slås fast att ett vidarebefordrande av en anmälan förutsätter att Finansinspek- tionen inte har skäl att betvivla att institutets administrativa upp- byggnad, dess finansiella ställning eller dess lednings vandel och yrkesmässiga kvalifikationer eller erfarenhet på området är för- enliga med den verksamhet som föreslås i värdmedlemsstaten. 
 Även föreskrifterna i artikel 20.5 om att hemlandsmyndigheten skall vidarebefordra uppgifter om utländsk rätt till tjänste- pensionsinstitutet kräver nya regler med motsvarande innehåll. 
 Tidsfristerna i artikel 20.6 som anger när ett tjänstepensions- institut får inleda sin verksamhet, kräver också nya föreskrifter. Därvid kan anmärkas att direktivet saknar bestämmelser om för- farandet när ett institut avser att ändra sin verksamhet. I avsaknad av sådana bestämmelser bör man falla tillbaka på förfarandereglerna vid ändrade förhållanden i det konsoliderade livförsäkrings- direktivet, vilka redan gäller för svenska försäkringsbolag. 
 Artikel 20.9 och 20.10 tar huvudsakligen sikte på värdlands- myndigheten och de uppgifter som ankommer på den myndig- heten. Föreskrifterna om att det ankommer på hemlands- myndigheten att vidta erforderliga åtgärder mot ett institut är redan tillgodosedda genom bestämmelserna i 19 kap. 11 § FRL. 
 Föreskriften i artikel 21.1 om ett nära samarbete mellan med- lemsstaternas behöriga myndigheter svarar mot bestämmelserna i 19 kap. 1 § andra stycket FRL. 
 Bestämmelser om verksamhet utomlands saknas i UFL. För att uppfylla kraven i artikel 20 om att ett tjänstepensionsinstitut skall tillåtas att bedriva gränsöverskridande verksamhet i andra EES- länder krävs följaktligen nya regler därom för tjänstepensions- kassor. Eftersom underrättelse- och meddelandeförfarandet skall vara detsamma för alla tjänstepensionsinstitut, skall för tjänste- pensionskassornas gränsöverskridande verksamhet tillämpas samma regler som i utredningsförslaget uppställs för försäkrings- bolagen. Det bör åter erinras om att direktivet saknar bestämmelser om tjänstepensionsverksamhet vid en sekundäretablering, varför 
 223 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 kassornas verksamhet utomlands får begränsas till meddelande av försäkringar utan förmedling av en sådan etablering. Understöds- föreningar omfattas ju inte av det konsoliderade livförsäkrings- direktivet. 
 Kravet i artikel 20.2 om att ett tjänstepensionsinstitut skall god- kännas i förväg av den nationella tillsynsmyndigheten är för tjänstepensionskassorna uppfyllt genom bestämmelserna om registrering, se avsnitt 6.7. 
 För att tillgodose direktivets krav i fråga om hemlandstillsyn och samarbete med utländsk myndighet krävs vissa kompletterande regler för Finansinspektionens tillsynsverksamhet beträffande tjänstepensionskassor. 
 Också tryggandelagen saknar bestämmelser om verksamhet utomlands. För pensionsstiftelserna får därför införas helt nya föreskrifter om gränsöverskridande verksamhet i enlighet med dem som redogjorts för ovan. För pensionsstiftelserna kommer det att handla om att från Sverige trygga utfästelse om pension som skall fullgöras i ett annat  
 EES-land. 
  
 Kravet i artikel 20.2 om att tjänstepensionsinstitutet skall god- kännas i förväg av den nationella tillsynsmyndigheten tillgodoses genom de förändringar av bestämmelserna om anmälan för tillsyn som utredningen föreslår, se härom avsnitt 6.7. 
 Utländska tjänstepensionsinstitut 
 Direktivets bestämmelser i artikel 20.1 om att ett inhemskt företag skall kunna ge uppdrag åt ett tjänstepensionsinstitut som är god- känt i en annan medlemsstat är för  
 EES-försäkringsgivarnas 
  del tillgodosedda genom bestämmelserna i LUFV. För att även andra utländska tjänstepensionsinstitut inom EES skall kunna bedriva gränsöverskridande verksamhet i Sverige krävs dock helt nya regler. 
 Direktivets föreskrifter i artikel 20.2 och 20.3 om anmälan och de uppgifter som denna skall innehålla får tillgodoses genom nya bestämmelser med motsvarande innehåll. 
 Bestämmelserna i artikel 20.5 om värdlandsmyndighetens skyldighet att vid behov underrätta hemlandsmyndigheten om tillämpliga regler i värdlandet samt de därmed sammanhängande tidsfristerna i 20.6 saknar motsvarighet i LUFV. Nya bestämmelser får därför införas. 
 224 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Föreskrifterna i artikel 20.7 att för ett tjänstepensionsinstitut som verkar gränsöverskridande skall gälla samma informationskrav som för inhemska tjänstepensionsinstitut tillgodoses av bestäm- melserna i 8 kap. 1 a § LUFV. De bestämmelserna överensstämmer med den informationsplikt som åläggs de svenska försäkrings- bolagen i 1 kap. 1 a § FRL. Informationskraven för utländska institut får dock skärpas i enlighet med förslaget till ändring av informationsbestämmelserna i FRL, se avsnitt 6.9. 
 Skyldigheten för värdlandsmyndigheten enligt artikel 20.8 att underrätta hemlandsmyndigheten om ändringar av bl.a. gällande social- och arbetsmarknadslagstiftning bör föranleda nya bestäm- melser för Finansinspektionens tillsynsverksamhet. 
 Kravet i artikel 20.9 om att det ankommer på värdlands- myndigheten att tillse att utländska institut följer gällande social- och arbetsmarknadslagstiftning m.m. bör vara tillgodosett för EES- försäkringsgivarnas del genom nuvarande regler om tillsyn i LUFV. Också den underrättelseskyldighet i förhållande till hemlands- myndigheten som följer av artikeln får anses rymmas inom nuvarande bestämmelser. 
 Föreskrifterna i artikel 20.10 om att värdlandsmyndigheten har en subsidiär rätt att vidta åtgärder är i stort sett tillgodosedda genom de befintliga sanktionsbestämmelserna i 3 kap. LUFV. I fråga om tjänstepensionsförsäkring skall dock Finansinspektionens första åtgärd vid överträdelser vara att underrätta hemlands- myndigheten. 
 LUFV innehåller liksom FRL regler som ålägger Finans- inspektionen att samarbeta med utländska behöriga myndigheter. 
 Helt nya bestämmelser får som redan nämnts införas för utländska tjänstepensionsinstitut, som utan att vara försäkrings- givare i den mening som avses i LUFV, omfattas av tjänste- pensionsdirektivet. För sådana instituts gränsöverskridande verk- samhet i Sverige och för tillsynen däröver bör gälla i huvudsak samma regler som beträffande  
 EES-försäkringsgivarnas 
  mot- svarande verksamhet här. Direktivet uppställer inte några uttryck- liga hinder häremot. Det får anses naturligt att lagstiftningen så långt som möjligt är densamma för samtliga utländska institut på tjänstepensionsområdet som är hemmahörande inom EES. 
 Det förtjänar här att uppmärksammas att det förhållandet att Finansinspektionen skall utöva tillsyn också över utländska institut som inte är försäkringsgivare inte synes föranleda något behov av kompletterande regler om sekretess. Visserligen kan för en uppgift 
 225 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 rörande ett sådant institut många gånger inte gälla sekretess enligt 8 kap. 5 § sekretesslagen (1980:100) eftersom institutet inte hör till försäkringsväsendet. Däremot kan andra bestämmelser i sekre- tesslagen bli tillämpliga, framför allt 8 kap. 21 § som gäller verk- samhet som består i tillsyn över stiftelser. 
 Såsom redogjorts för i avsnitt 6.12 ger artikel 18.7 i direktivet medlemsstaterna möjlighet att uppställa placeringsregler för ett utländskt tjänstepensionsinstituts gränsöverskridande verksamhet. Utgångspunkten i direktivet är dock att hemlandets placerings- regler skall gälla, och på livförsäkringsområdet gäller den ordningen i dag fullt ut. Utredningen har med beaktande härav valt att inte utnyttja valmöjligheten i artikel 18.7. 
  
 6.17 
  
 En gemensam tillsynsmyndighet 
  
 Utredningens förslag:  
 Finansinspektionen skall utöva tillsyn över att en pensionsstiftelse förvaltas i enlighet med de bestäm- melser som är föranledda av tjänstepensionsdirektivet. Övrig tillsyn över pensionsstiftelserna skall alltjämt åvila länsstyrelsen i det län där arbetsgivaren har sitt hemvist. 
 Som anförts i det föregående är Finansinspektionen tillsyns- myndighet för både försäkringsbolag och understödsföreningar. Tillsynsmyndighet för pensionsstiftelserna är länsstyrelsen i det län där arbetsgivaren har sitt hemvist. 
 Pensionsstiftelser är tjänstepensionsinstitut enligt direktivets definition och skall därmed omfattas av direktivets tillämpnings- område, se avsnitt 6.2. Utredningen har i avsnitt 6.3 funnit att pensionsstiftelser som tryggar pensioner till färre än 100 personer bör undantas och direktivet kommer därför inte att bli tillämpligt på dessa stiftelser. Utredningen har vidare föreslagit att pensions- stiftelserna, liksom andra tjänstepensionsinstitut, skall placera till- gångarna i enlighet med aktsamhetsprincipen, se avsnitt 6.12. Även för den gränsöverskridande verksamheten skall för pensions- stiftelserna gälla väsentligen samma regler som för försäkrings- instituten, se avsnitt 6.16. 
 Det finns med anledning av de  
 nya placeringsreglerna  
 samt de  
 nya reglerna för gränsöverskridande verksamhet  
 skäl att diskutera om tillsynen av de olika tjänstepensionsinstituten bör samordnas. 
 226 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Som har beskrivits i avsnitt 6.12 svarar pensionsstiftelsens styrelse för att förmögenheten är placerad på ett nöjaktigt sätt. Nöjaktig placering har i praxis beskrivits som en placering där säkerheten ansetts som mera angelägen än möjligheten till avkast- ning och som framstår som ändamålsenlig med hänsyn till pensionsstiftelsens syfte, se Ds 2003:24. Länsstyrelsen rekom- menderar att pensionsstiftelser i sin tillgångsförvaltning skall tillämpa vissa av länsstyrelsen utgivna s.k. normalplaceringsregler. Utöver en katalog över tillåtna tillgångsslag innehåller reglerna bestämmelser av kvalitativ art såsom att tillgångarna skall placeras så att lämplig riskspridning uppnås, att tillgångarna är tillräckligt likvida, samt att kravet på säkerhet, vilket är starkare än kravet på avkastning, inte skall sättas så högt att avkastningen onödigt ned- bringas. 
 En följd av införandet av aktsamhetsprincipen är att nya krav kommer att ställas på tillsynen över institutens  
 placerings- verksamhet 
 . Tolkningen av nöjaktig placering och de kvalitativa reglerna i normalplaceringsreglerna står visserligen inte nöd- vändigtvis i strid med aktsamhetsprincipen, men denna reglerings- ansats är mer övergripande och omfattar principer för tillsynen. Aktsamhetsprincipen kräver att tillsynen måste vara förebyggande och inriktas mera på beslutsprocessen än på resultatet av investeringarna och de av pensionsinstitutet upprättade placerings- riktlinjerna är härvidlag, som framgår av avsnitt 6.13, ett viktigt styrdokument. Länsstyrelsen har i dag inte rutiner för att utvärdera och följa upp placeringsriktlinjer då pensionsstiftelserna enligt gällande rätt inte omfattas av regler om riktlinjer för placerings- verksamheten. Den finansiella tillsynen hos länsstyrelsen är för närvarande mer reaktiv än förebyggande, även om det pågår ett för- ändringsarbete som syftar till en mer framåtblickande tillsyn. 
 Utredningen anser att de nya krav på tillsynsmyndigheten som införandet av aktsamhetsprincipen som grund för placerings- regleringen medför motiverar att Finansinspektionen tar över ansvaret för den finansiella tillsynen även för pensionsstiftelser. Den tillsyn som de nya placeringsprinciperna kräver är i viss mån ny för båda tillsynsmyndigheterna, men ligger närmare den typ av verksamhet som Finansinspektionen bedriver. De förändrade krav på Finansinspektionen som är resultatet av utredningens förslag vad gäller placeringsverksamheten ligger dessutom i linje med de allmänna utvecklingstendenser som har beskrivits av Utredningen om Finansinspektionens roll och resurser, och Placerings- 
 227 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 utredningens förslag, se SOU 2003:22 och SOU 2003:84. För en gemensam finansiell tillsyn av tjänstepensionsinstitut talar naturligtvis även de effektivitetsvinster som en samordning san- nolikt skulle resultera i, samt att tillsynen skulle bli mer enhetlig på detta område. 
 Även den nya regleringen för  
 verksamhet över gränserna  
 talar enligt utredningens bedömning för att samma myndighet ansvarar för den tillsyn som är förknippad med tjänstepensionsdirektivets bestämmelser och att denna uppgift anförtros Finansinspektionen. Direktivets bestämmelser innebär att värdlandets tillsynsmyndighet skall hålla hemlandets tillsynsmyndighet underrättad om tillämplig lagstiftning i värdlandet och att värdlandsmyndigheten i viss mån svarar för den löpande tillsynen av de utländska institutens verk- samhet. Om oegentligheter därvid upptäcks skall hemlands- myndigheten underrättas och i första hand ankommer det på hem- landsmyndigheten att vidta lämpliga åtgärder för att förhindra fort- satta överträdelser av värdlandets lagstiftning. Pensionsstiftelser omfattas för närvarande inte av regler om verksamhet utomlands, vilket betyder att länsstyrelsen i sin stiftelsetillsyn saknar erfarenhet av samarbete med utländska tillsynsmyndigheter och institut till skillnad från Finansinspektionen som redan i dag har tillsyn över internationellt verksamma institut. 
 Behovet av en utökad finansiell granskning är inte särskilt påtag- ligt för de  
 små pensionsstiftelserna.  
 Med beaktande härav och med hänsyn till att Finansinspektionen redan i dag inte har någon reell möjlighet att utöva en aktiv tillsyn av de små pensionskassorna och dessutom inte är insatt i stiftelserättsliga frågor talar övervägande skäl enligt utredningens bedömning för att tillsynen av de mindre pensionsstiftelser som inte tillämpar direktivet alltjämt skall ligga på länsstyrelsen. 
 En konsekvens av detta är att Finansinspektionens tillsynsansvar kan komma att påverkas av om antalet personer som har sin tjänstepension tryggad i en stiftelse fluktuerar kring gränsen 100 personer. I praktiken torde problemet inte komma att bli så stort och utredningen ser inga effektivitetsförluster i att ansvaret för tillsynen kan komma att variera på detta sätt. Gränsdragnings- problem torde inte heller kunna uppstå eftersom det normalt är lätt att konstatera om antalet personer uppgår till 100 eller inte. Utred- ningen har som framgått av avsnitt 6.7 föreslagit att styrelsen skall göra en anmälan när 100 personer omfattas av tryggandet i stiftelsen. Det dubbla tillsynsansvaret för de större pensions- 
 228 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 stiftelserna kan möjligen komma att föra med sig risk för kring- gående och missbruk såtillvida att arbetsgivaren kan välja att trygga pensioner i flera stiftelser för att varje stiftelse inte skall omfatta mer än 100 personer. Pensionsstiftelsen slipper därmed att omfattas av direktivet. Risken för ett sådant kringgåendebeteende bör dock inte överdrivas med hänsyn till att de placeringsregler som utredningen föreslår inte kommer att vara betungande utan snarare underlätta för pensionsstiftelserna att kontrollera sina placeringsrisker. Möjligheterna till god avkastning borde därmed snarare öka än minska. 
 Sammanfattningsvis bör den tillsyn som är relaterad till direktivets bestämmelser vara gemensam och utövas av samma myndighet eftersom alla tjänstepensionsinstitut skall omfattas av samma placeringsprinciper. Härutöver bör även beaktas att till- synen med stöd av direktivet främst kommer att vara av finansiell karaktär och eftersom Finansinspektionen redan i dag är ansvarig för den finansiella tillsynen av försäkringsbolagen och under- stödsföreningarna synes det naturligt att även låta tillsynsansvaret för pensionsstiftelserna i detta avseende åvila Finansinspektionen. För denna lösning talar även den omständigheten att tillsyns- myndigheten enligt direktivet åläggs att arbeta tillsammans med tillsynsmyndigheterna i de andra medlemsstaterna och att sam- verkan med myndigheterna i andra länder därigenom torde under- lättas av att den svenska tillsynen är lokaliserad till en myndighet. 
 Tillsynen av pensionsstiftelsernas verksamhet i andra avseenden, såsom på stiftelserättsligt område, bör dock även i fortsättningen utövas av länsstyrelsen då Finansinspektionen inte har erfarenhet av tillsyn på dessa områden. Sedan många år förekommer en sådan dubbel tillsyn för bankernas pensionsstiftelser. Bestämmelserna i 13 kap. 15 § lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse, som överförts från den tidigare bankrörelselagen, innebär nämligen att Finansinspektionen har tillsyn över placeringen av sådana stiftelsers tillgångar, medan tillsynen i övrigt utövas av läns- styrelsen enligt tryggandelagens regler. Den ordningen har visserligen kritiserats, se prop. 1986/87:12 s. 323 f, men kritiken har inte föranlett lagändring. 
 Länsstyrelsen skall även fortsättningsvis ensam stå för tillsynen av de små pensionsstiftelser som inte tillämpar direktivet. 
 229 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 6.18 
  
 Uppgifter som skall lämnas till tillsyns- myndigheten 
  
 Utredningens förslag:  
 Skyldigheten att till Finansinspektionen lämna handlingar och upplysningar skall i en tjänstepensions- kassa omfatta inte bara styrelsen utan också verkställande direktören och andra befattningshavare i ansvarig ställning. 
 Finansinspektionens möjligheter att erhålla uppgifter från en pensionsstiftelse skall motsvara de möjligheter inspektionen skall ha i förhållande till livförsäkringsbolag och tjänste- pensionskassor. 
 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer skall få meddela föreskrifter om vilka upplysningar en under- stödsförening och en pensionsstiftelse skall lämna till Finans- inspektionen. 
 Direktivets bestämmelser 
 Tillsynsmyndigheten skall enligt artikel 13 ha erforderliga befogenheter och medel för att kunna kräva dels information om alla tjänstepensionsinstitutets affärsangelägenheter, dels inlämnande av alla dess affärshandlingar. Krav härom skall kunna riktas mot institutet, dess styrelse och verkställande direktör och mot andra befattningshavare i ansvarig ställning i institutet. Tillsyn skall vidare kunna utövas över affärsförbindelser mellan tjänste- pensionsinstitutet och andra företag eller institut till vilka tjänste- pensionsinstitutet överlåtit vissa funktioner, dock under förutsätt- ning att affärsförbindelserna påverkar tjänstepensionsinstitutets finansiella ställning eller är av avgörande betydelse för vad som krävs för att tillsynen skall bli effektiv. 
 Tillsynsmyndigheten har vidare rätt att regelbundet få tillgång till placeringsriktlinjer, redovisningsmaterial och alla andra hand- lingar som krävs för tillsynen, såsom interna delårsrapporter, aktuariella värderingar och detaljerade beräkningar, analyser beträffande matchning av tillgångar och skulder, dokumentation som visar att riktlinjerna för placeringsverksamheten följs liksom att inbetalningar har skett planenligt samt revisionsrapporter. Till- synsmyndigheten skall också ha rätt att utföra inspektioner på plats hos institutet liksom i förekommande fall på de platser där utloka- 
 230 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 liserade funktioner utförs. Artikeln tar sikte enbart på s.k. hem- landstillsyn. 
 Gällande rätt 
 Tillsynen av försäkringsbolagen utövas av Finansinspektionen enligt bestämmelserna i 19 kap. FRL. I 3 § stadgas att det åligger styrelsen, verkställande direktören och andra befattningshavare i ansvarig ställning i försäkringsbolag att lämna Finansinspektionen de upplysningar om verksamheten som inspektionen begär. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om vilka upplysningar ett försäkringsbolag skall lämna till inspektionen. Om ett försäkringsbolag underlåter att i tid lämna föreskrivna uppgifter får Finansinspektionen enligt 11 f § besluta att bolaget skall betala en förseningsavgift. Kassa, övriga tillgångar, räkenskapsmaterial och andra handlingar skall av bolagets företrädare hållas tillgängliga för granskning enligt 9 §. Skyldigheten enligt 3 och 9 §§ att lämna upplysningar och hålla till- gångar och handlingar tillgängliga för granskning gäller enligt 10 § även för företrädare för sidoordnade organ. 
 Bestämmelser om Finansinspektionens möjligheter att erhålla uppgifter från understödsföreningar finns i 67 och 68 §§ UFL. Det åligger föreningens styrelse att hålla föreningens kassa och övriga tillgångar samt räkenskapsmaterial och andra handlingar tillgängliga för granskning av inspektionen. Vidare skall styrelsen för varje räkenskapsår till Finansinspektionen insända stämmoprotokoll över beslut i fråga om redovisning samt en verksamhetsberättelse. Det åligger vidare styrelsen att lämna de upplysningar och upp- gifter i övrigt rörande föreningen som tillsynsmyndigheten begär. Motsvarande gäller för företrädare för aktiebolag, förening eller annan liknande sammanslutning, vars verksamhet uteslutande har till syfte att biträda en eller flera understödsföreningar vid verk- samhetens bedrivande. Om intressegemenskap föreligger mellan en understödsförening å ena sidan och ett aktiebolag, en förening eller annan liknande sammanslutning å andra sidan har Finansinspek- tionen möjlighet att förelägga företrädare för en sådan samman- slutning att avge särskild redovisning över intressegemenskapen. 
 Reglerna om tillsyn av pensionsstiftelser finns i 32 § tryggande- lagen och i 9 kap.  
 4–7 
  §§ stiftelselagen. Enligt de reglerna får till- synsmyndigheten begära in handlingar eller upplysningar från 
 231 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 stiftelsen, kalla till och delta vid sammanträde med stiftelsens styrelse eller förvaltare samt utföra inspektion hos stiftelsen om särskild anledning föreligger. Vid inspektion är stiftelsens styrelse eller förvaltare skyldig att hålla kassa, värdehandlingar och övriga tillgångar samt räkenskapsmaterial och protokoll tillgängliga. Till de uppgifter som pensionsstiftelsen måste lämna till tillsyns- myndigheten hör t.ex. uppgifter om vilka tekniska avsättningar arbetsgivaren, som ju till skillnad mot pensionsstiftelsen bär ansvaret för pensionsutfästelserna, har gjort samt uppgifter om det totala kapitalvärdet av de lämnade utfästelserna. På begäran av till- synsmyndigheten skall pensionsstiftelsen kunna lämna uppgifter om hur många individer som omfattas av en pensionsplan, till vilka kapitalvärden och av vilka arbetsgivare samt i vilken omfattning som åtagandena är tryggade. 
 Utredningens bedömning 
 Direktivets föreskrifter om de uppgifter som skall lämnas till till- synsmyndigheten är i det närmaste uppfyllda i svensk lagstiftning. I fråga om en tjänstepensionskassa måste dock Finansinspektionen fortsättningsvis kunna kräva upplysningar och handlingar inte bara av styrelsen utan också av verkställande direktören och andra befattningshavare i ansvarig ställning. Det får vidare anses lämpligt att, i enlighet med vad som föreskrivs i FRL, bemyndiga regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela före- skrifter om vilka upplysningar en tjänstepensionskassa skall lämna till Finansinspektionen. Från inspektionsmyndigheten har fram- förts önskemål om att en sådan föreskriftsrätt skall gälla också gentemot andra understödsföreningar. Utredningen anser att önskemålet bör tillgodoses. 
 Som framgått av föregående avsnitt skall Finansinspektionen utöva tillsyn över att en pensionsstiftelse förvaltas i enlighet med de bestämmelser som är föranledda av tjänstepensionsdirektivet. Finansinspektionens möjligheter att erhålla uppgifter från en pensionsstiftelse bör svara mot de möjligheter inspektionen enligt förslaget skall ha i förhållande till andra tjänstepensionsinstitut. Den nya tillsynsordningen innebär att viss information såsom placeringsriktlinjer som stiftelserna i dag lämnar till länsstyrelsen i stället skall lämnas till Finansinspektionen i framtiden. Läns- 
 232 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 styrelsen skall dock fortsatt ha möjlighet att kräva in de uppgifter som den behöver i sin stiftelserättsliga tillsyn. 
 Frågan om Finansinspektionens befogenheter att ingripa mot svenska tjänstepensionsinstitut beskrivs i nästföljande avsnitt. 
  
 6.19 
  
 Tillsynsmyndighetens befogenheter att ingripa 
  
 Utredningens förslag:  
 Finansinspektionen ges utökade möjlig- heter att vidta åtgärder mot en tjänstepensionskassa. Inspektion- en skall förelägga om åtgärd för rättelse om placerings- riktlinjerna inte längre är tillfredsställande. Om medlemmarnas rättigheter bedöms hotade skall inspektionen förelägga före- ningen att upprätta och för godkännande överlämna en finansiell saneringsplan. Vidare skall inspektionen vidta vissa särskilda åtgärder om reglerna om skuldtäckning och kapitalbas inte efterlevs. Till de åtgärderna hör att begränsa föreningens förfoganderätt och förbjuda föreningen att förfoga över sina tillgångar i Sverige samt besluta hur försäkringsverksamheten i understödsföreningen därefter skall bedrivas. 
 Finansinspektionen skall även kunna vidta motsvarande åtgärder, med beaktande av stiftelsens särskilda karaktär, för att skydda dem som omfattas av tryggandet i en pensionsstiftelse. 
 Direktivets bestämmelser 
 Artikel 14.1 föreskriver att ett tjänstepensionsinstitut skall ha sunda förvaltnings- och redovisningsmetoder samt tillfreds- ställande mekanismer för intern kontroll. 
 Tillsynsmyndigheten skall enligt artikel 14.2 ha befogenhet att mot ett institut och dess företrädare vidta alla de åtgärder som är lämpliga och nödvändiga för att förebygga eller åtgärda varje oegentlighet som kan skada medlemmarnas och förmånstagarnas intressen. Tillsynsmyndigheten skall kunna begränsa eller förbjuda institutets rätt att fritt förfoga över sina tillgångar. Detta gäller sär- skilt om institutet inte har gjort tillräckliga tekniska avsättningar, om de tillgångar som motsvarar de tekniska avsättningarna är otill- räckliga eller om institutet inte längre uppfyller lagstadgat kapital- krav. 
 233 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 För att skydda medlemmarnas och förmånstagarnas intressen får tillsynsmyndigheten i enlighet med artikel 14.3 helt eller delvis överföra befogenheter till en särskild företrädare. 
 Artikel 14.4 föreskriver att tillsynsmyndigheten vid särskilt allvarliga överträdelser får förbjuda eller begränsa verksamheten i ett institut, såsom t.ex. då institutet inte på ett tillfredsställande sätt kan skydda medlemmarnas och förmånstagarnas intressen, institutet inte längre uppfyller villkoren för att få bedriva verksam- het, institutet allvarligt åsidosätter sina lagstadgade skyldigheter eller, när institutet bedriver gränsöverskridande verksamhet, insti- tutet inte följer värdlandets social- och arbetsmarknadslagstiftning. Beslut om att förbjuda ett institut att utöva sin verksamhet skall grundas på klart angivna skäl och delges institutet. 
 Tillsynsmyndighetens beslut om sanktioner och andra åtgärder skall enligt artikel 14.5 kunna överklagas till domstol. 
 Gällande rätt 
 Finansinspektionens tillsyn har enligt 19 kap. 1 § FRL till syfte att verka för att verksamheten i ett försäkringsbolag bedrivs i enlighet med de författningar som reglerar försäkringsbolagets näringsverk- samhet. 
 Regleringen beträffande tillsynsmyndighetens befogenheter att ingripa mot försäkringsbolag finns i 19 kap.  
 11–12 
  §§ FRL. Stora ändringar av dessa bestämmelser gjordes i anledning av  
 EES-avtalet 
  år 1993 och reglerna har även därefter varit föremål för revidering vid flera tillfällen. Den 1 juli 2004 utvidgades tillsynsmyndighetens sanktionsmöjligheter. Skälet härtill var att det gamla sanktions- systemet hade utsatts för kritik och att det inte ansågs funktionellt. Finansinspektionen ansågs inte ha tillräckliga möjligheter att ingripa på ett ändamålsenligt sätt och bestämmelserna bedömdes inte ge utrymme för nyanserade bedömningar. Syftet med de nya bestämmelserna var att inspektionen skulle ha ett antal åtgärder att tillgå och kunna välja den åtgärd som framstod som mest ända- målsenlig i det enskilda fallet, se prop. 2003/04:109 s. 52 f. 
 Finansinspektionen har rätt att meddela beslut om anmärkning i fråga om försäkringsbolagens verksamhet som inspektionen anser behövliga, se 19 kap. 11 § första stycket FRL. 
 Om det är fråga om mer allvarliga missförhållanden, såsom då en avvikelse har skett från lagstiftningen eller från bolagsordningen, då 
 234 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 bolagsordningen, de försäkringstekniska riktlinjerna, beräknings- underlaget eller placeringsriktlinjerna inte längre är tillfreds- ställande med hänsyn till omfattningen och beskaffenheten av bolagets rörelse eller då försäkringsbeståndet inte är tillräckligt för erforderlig riskutjämning, skall Finansinspektionen förelägga bolaget eller styrelsen att vidta rättelse, se andra stycket. 
 I samband med att det s.k. solvenslivdirektivet implementerades i svensk rätt tillkom tredje stycket i 19 kap. 11 § FRL. Däri före- skrivs att Finansinspektionen skall förelägga försäkringsbolaget eller dess styrelse att upprätta och för godkännande överlämna en finansiell saneringsplan, om inspektionen bedömer att försäk- ringstagarnas rättigheter hotas. Bestämmelsen ger Finans- inspektionen möjlighet att ingripa redan på ett tidigt stadium efter- som dess tillämplighet inte förutsätter att kapitalbasen understiger solvensmarginalen, se prop. 2002/03:94 s. 51 f. 
 Om ett försäkringsbolags kapitalbas understiger solvens- marginalen, skall Finansinspektionen förelägga bolaget eller dess styrelse att upprätta en plan för att återställa en tillfredsställande finansiell ställning. Planen skall överlämnas till inspektionen för godkännande. Om kapitalbasen understiger en tredjedel av solvensmarginalen eller garantibeloppet eller om kapitalbasen inte har föreskriven sammansättning, skall bolaget eller styrelsen före- läggas att upprätta och för godkännande överlämna en plan för skyndsamt återställande av kapitalbasen, se fjärde stycket. 
 Principen om hemlandstillsyn kommer till uttryck i femte stycket, vari stadgas att om ett bolag, som driver verksamhet i ett annat land inom EES, inte rättar sig efter Finansinspektionens eller den utländska tillsynsmyndighetens anmodan om rättelse, ankom- mer det på Finansinspektionen att vidta de åtgärder som behövs för att förhindra fortsatta överträdelser. 
 Finansinspektionen får begränsa bolagets förfoganderätt eller förbjuda bolaget att förfoga över sina tillgångar i Sverige om bolaget inte följer gällande bestämmelser om skuldtäckning, bolagets kapitalbas inte uppgår till vissa fastställda nivåer eller det i övrigt bedöms nödvändigt för att skydda de försäkrades intressen vid beslut om förverkande av koncession. Om så sker ankommer det på Finansinspektionen att besluta om den fortsatta driften av verksamheten, se sjunde och åttonde styckena. 
 Bolagets koncession kan enligt nionde stycket förklaras för- verkad av Finansinspektionen om bolaget inte längre uppfyller kraven för koncession, inte inom angiven tid har vidtagit åtgärder 
 235 
 Överväganden och förslag SOU 2004:101 
 för att återställa bolagets kapitalbas eller en tillfredsställande finansiell ställning enligt en av inspektionen godkänd plan eller i annat fall allvarligt åsidosätter gällande bestämmelser för verksam- heten. Som alternativ till förverkande kan Finansinspektionen meddela varning om det bedöms som tillräckligt. Omständigheter som kan göra att varning framstår som en tillräcklig åtgärd kan t.ex. vara att bolaget inte kan befaras upprepa överträdelsen. 
 Finansinspektionen har enligt 19 kap. 11 b § FRL möjlighet att underlåta att ingripa enligt 11 § om överträdelsen är ringa eller ursäktlig eller om bolaget gör rättelse. Vidare behöver något ingripande inte ske om någon annan myndighet har vidtagit åtgärder mot bolaget och dessa åtgärder bedöms tillräckliga. 
 Enligt 19 kap. 11 c § FRL skall Finansinspektionen under vissa förutsättningar förverka ett försäkringsbolags koncession om någon av bolagets ledande befattningshavare inte uppfyller de krav på ledningen som uppställs i FRL. Som ett alternativ till för- verkande av koncessionen har Finansinspektionen getts behörighet att avsätta en styrelseledamot eller verkställande direktör. Avsikten är att det alternativet skall väljas i de fall det finns brister i led- ningen i ett i övrigt väl fungerande bolag. 
 I samband med att Finansinspektionen meddelar beslut om anmärkning eller varning, får inspektionen enligt 19 kap. 11 d § FRL även ålägga bolaget en straffavgift. 
 Regler om överklagande av Finansinspektionens beslut finns i 19 kap. 13 § FRL. Överklagande sker hos länsrätten eller i vissa fall, såsom vid överklagande av beslut angående tillstånd för verksamhet i ett annat  
 EES-land, 
  hos kammarrätten. 
 Bestämmelser om tillsynsmyndighetens möjligheter till ingripande mot tjänstepensionskassor finns i första hand i 71 § UFL. 
 I 71 § UFL föreskrivs att Finansinspektionen kan meddela de erinringar avseende understödsföreningens verksamhet som inspektionen finner påkallade. Finansinspektionen skall förelägga en understödsförening att vidta rättelse, om avvikelse har skett från stadgar, lag eller andra bestämmelser för verksamheten, om före- ningens stadgar inte längre uppfyller de allmänna kraven för en understödsförening, om föreningens tillgångar inte är tillräckliga för att trygga försäkringsutfästelserna eller om annan allvarlig anmärkning kan riktas mot föreningens verksamhet. Om rättelse inte sker kan tillsynsmyndigheten ansöka om att understöds- föreningen skall träda i likvidation. 
 236 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Om en understödsförening har trätt i likvidation kan Finans- inspektionen enligt 72 § UFL förordna likvidator att tillsammans med övriga likvidatorer verkställa likvidationen. Under likvida- tionen har inspektionen samma befogenheter beträffande likvida- torerna som i fråga om styrelsen. 
 Finansinspektionen har vidare enligt 74 § UFL möjlighet att vitesförelägga styrelsen att fullgöra sina lagstadgade skyldigheter, såsom att årligen till inspektionen sända in stämmoprotokoll och därmed tillhörande handlingar liksom att hos inspektionen göra behöriga anmälningar för registrering. 
 Enligt 75 § UFL överklagas Finansinspektionens beslut att vägra registrering av en understödsförening hos kammarrätten, medan inspektionens övriga beslut enligt UFL överklagas hos länsrätten. 
 Bestämmelserna om tillsyn över pensionsstiftelser finns dels i tryggandelagen, dels i stiftelselagen (1994:1220). Tillsynsmyndig- heten, dvs. länsstyrelsen i det län där arbetsgivaren har sitt hemvist, skall enligt 32 § tryggandelagen ingripa om det kan antas att en pensionsstiftelse inte förvaltas i enlighet med stiftelsens gällande föreskrifter eller enligt tryggandelagen. Vid tillsynen över pensionsstiftelser skall enligt 32 § tredje stycket tryggandelagen i övrigt reglerna i 9 kap. 4 och 5 §§, 6 § tredje stycket och 7 § stiftelselagen tillämpas. Av intresse i detta sammanhang är bestämmelserna i 5 och 6 §§. 
 Enligt 9 kap. 5 § stiftelselagen kan tillsynsmyndigheten skilja en styrelseledamot och en förvaltare från uppdraget om de på vissa angivna grunder är obehöriga. Tillsynsmyndigheten har vidare möjlighet att förelägga en eller flera styrelseledamöter eller för- valtaren att fullgöra sina ålägganden och förbjuda dem att verkställa ett beslut. Beslut om föreläggande eller förbud får förenas med vite. 
 Om tillsynsmyndigheten har väckt talan om entledigande av en styrelseledamot eller av förvaltaren, får myndigheten besluta om intermistiskt entledigande för tiden till dess att domstolen slutligt har prövat saken eller bestämt annorlunda, se 9 kap. 6 § tredje stycket stiftelselagen. 
 Bestämmelser om överklagande finns i 33 § tryggandelagen. Enligt de bestämmelserna, som hänvisar till stiftelselagen, över- klagas tillsynsmyndighetens beslut i regel hos allmän förvaltnings- domstol. 
 237 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 Utredningens bedömning 
 Direktivets föreskrifter i artikel 14.1 om att ett tjänstepensions- institut skall ha sunda förvaltnings- och redovisningsmetoder samt tillfredsställande mekanismer för intern kontroll tar främst sikte på redovisningsfrågor. Såsom anförts i avsnitt 6.8 omfattas både för- säkringsbolag och understödsföreningar av lagen (1995:1560) om årsredovisning i försäkringsföretag (ÅRFL) och av närmare före- skrifter från Finansinspektionen. Angivna bestämmelser i förening med gällande regler om revision tillgodoser kravet i artikel 14.1 såvitt avser försäkringsföretagen. Det kan i sammanhanget fram- hållas att Finansinspektionen har utfärdat allmänna råd om styrning, intern information och intern kontroll inom försäkrings- bolag och understödsföreningar, se FFFS 2000:3. Bestämmelser om årsredovisning finns för pensionsstiftelserna i årsredovisningslagen (1995:1554). Också de bestämmelserna jämte reglerna om revision måste anses tillräckliga för att uppfylla direktivets här behandlade krav. 
 Direktivets föreskrifter i artikel  
 14.2–14.4 
  avseende tillsyns- myndighetens befogenheter att vidta åtgärder är redan tillgodo- sedda för försäkringsbolagens del genom de ovan angivna bestäm- melserna i 19 kap. 11 § FRL. Därvid kan framhållas att reglerna om förverkande av koncession svarar mot bestämmelserna i artikel 14.4 första stycket. 
 Bestämmelserna i UFL däremot är otillräckliga för att motsvara direktivets föreskrifter om en tillsynsmyndighets befogenheter. T.ex. saknas i den lagen bestämmelser om möjligheter att begränsa förfoganderätten eller förbjuda föreningen att förfoga över sina tillgångar. Tillsynsmyndighetens ingripandemöjligheter beträffande tjänstepensionskassorna skall alltså vidgas. Frågan blir därvid hur omfattande de nya befogenheterna bör bli. Även om det ter sig naturligt att låta Finansinspektionens möjligheter till ingripande mot understödsföreningar vara väsentligen desamma som dem som gäller i förhållande till försäkringsbolagen, kan det inte komma i fråga att i detta sammanhang föreslå att samtliga inspektionens åtgärder enligt FRL skall kunna vidtas mot föreningar. Ett sådant förslag skulle gå utöver avsikten med detta delbetänkande. En lämplig avgränsning får i stället anses vara att för tillsynen över understödsföreningarna införs de regler i FRL som är föranledda av direktiven på livförsäkringsområdet. Flera av de reglerna är nämligen nödvändiga följder av de nu föreslagna bestämmelserna 
 238 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 om placeringsriktlinjer, skuldtäckning och kapitalbas i tjänste- pensionskassor. Följaktligen skall Finansinspektionen förelägga om åtgärd för rättelse om placeringsriktlinjerna inte längre är tillfreds- ställande. Vidare skall inspektionen, om medlemmarnas rättigheter bedöms hotade, förelägga föreningen att upprätta och för godkän- nande överlämna en finansiell saneringsplan. Vidare skall inspektionen kunna vidta samma åtgärder mot tjänstepensions- kassorna som mot försäkringsbolagen enligt 19 kap. 11 § FRL om reglerna om skuldtäckning och kapitalbas inte efterlevs. Det kan slutligen anmärkas att ingripandealternativen enligt artikel 14.4 andra stycket motsvarar bestämmelserna i 71 § tredje stycket UFL om inspektionens möjligheter att ansöka om att en understöds- förening skall förklaras skyldig att träda i likvidation. 
 Inte heller gällande bestämmelser om tillsyn av pensionsstiftelser är tillräckliga för att direktivets föreskrifter i artikel  
 14.2–14.4 
  skall kunna anses uppfyllda. Utredningen föreslår att Finans- inspektionen skall kunna vidta motsvarande åtgärder som mot en tjänstepensionskassa för att skydda dem som omfattas av tryg- gandet i en pensionsstiftelse. Stiftelsernas speciella förhållandena kräver dock viss anpassning av bestämmelserna. Exempelvis kan det inte ställas krav på en stiftelse att upprätta en finansiell sanerings- plan. 
 Bestämmelserna i artikel 14.4 andra stycket om att tillsyns- myndighetens beslut om att förbjuda ett institut att utöva sin verk- samhet skall grundas på klart angivna skäl och delges institutet är redan tillgodosedda genom regleringen i förvaltningslagen (1986:223). Ett beslut varigenom en myndighet avgör ett ärende skall enligt huvudregeln i 20 § förvaltningslagen innehålla de skäl som har bestämt utgången, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild. Med begreppet enskild avses inte enbart enskilda individer utan även företag, organisationer och andra privaträttsliga subjekt. En part skall enligt 21 § förvaltningslagen underrättas om innehållet i ett här aktuellt beslut. 
 Erforderliga möjligheter för alla tjänstepensionsinstitut att över- klaga tillsynsmyndighetens beslut finns redan i gällande rätt. Över- klagande av beslut som gäller tillstånd till gränsöverskridande verk- samhet bör kunna överklagas direkt till kammarrätten. En sådan överklagandeordning gäller redan för försäkringsbolagen. 
 239 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:101 
  
 6.20 
  
 Val av lagstiftningsteknik 
  
 Utredningens förslag:  
 Nödvändiga lagändringar för de svenska tjänstepensionsinstituten görs i huvudsak genom införande av fullständiga bestämmelser i försäkringsrörelselagen och genom hänvisningar till de bestämmelserna i lagen om understöds- föreningar och tryggandelagen. De nya reglerna för utländska tjänstepensionsinstitut införs i lagen om utländska försäkrings- givares verksamhet i Sverige. 
 Såsom framgått av föregående avsnitt är det nödvändigt att införa nya bestämmelser för livförsäkringsbolag som meddelar tjänste- pensionsförsäkring, tjänstepensionskassor och pensionsstiftelser samt för utländska tjänstepensionsinstitut för att de svenska bestämmelserna skall stå i överensstämmelse med tjänstepensions- direktivets föreskrifter. Frågan är hur dessa ändringar lämpligen och på bästa sätt bör genomföras lagtekniskt. Flera olika alternativ står till buds. 
 Ett alternativ är att i varje enskild lag föra in de fullständiga bestämmelser som behövs. Utredningen anser dock att den meto- den är mindre lämplig, eftersom i princip likalydande bestämmelser då skulle förekomma i flera olika lagar. Emot den lösningen talar vidare den omständigheten att splittringen av försäkringsrörelselag- stiftningen vidmakthålls, vilket inte är förenligt med regeringens uttalade vilja att lagstiftningen för försäkringsföretagen skall vara gemensam. 
 Ett annat alternativ är att införa en ny lag som reglerar alla tjänstepensionsinstituts verksamhet. Fördelen med en sådan lösning är att man därmed slipper att upprepa likalydande regler för tjänstepensionsverksamhet på flera skilda ställen i lagstiftningen. Skäl som talar emot en sådan lösning är att lagstiftningen splittras upp ytterligare, och såsom det anförts ovan uttalas det i utred- ningsdirektiven att en ambition för den framtida lagstiftningen på försäkringsområdet bör vara att gemensamma rörelseregler för för- säkringsföretagen bör vara samlade i en lag. 
 Ett ytterligare alternativ till lagstiftningsteknik är att de erforderliga bestämmelserna i huvudsak förs in i endast en av de aktuella lagarna och att det i de andra lagarna görs hänvisningar dit. Också med en sådan teknik slipper man tyngande upprepningar i flera lagar. En nackdel med en sådan metod är visserligen att lag- texten genom hänvisningarna ibland blir svårtillgänglig. Mot bak- 
 240 
  
 SOU 2004:101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 grund av att regeringens målsättning är att en gemensam för- säkringsrörelselagstiftning skall skapas är emellertid nämnda bekymmer av endast temporär och övergående karaktär. Valet av en lagstiftningsteknik med hänvisningar kan ses som en förberedelse för övergången till en gemensam lag på försäkringsrörelseområdet. Övervägande skäl talar enligt utredningens uppfattning för att en hänvisningsteknik nu skall användas. Den uppfattningen omfattar dock inte de utländska instituten. De instituten bör tills vidare regleras direkt i lagen om utländska försäkringsgivares verksamhet i Sverige. 
 Frågan är då i vilken lag som de fullständiga föreskrifterna lämp- ligen bör föras in. Som det anförts ovan är bestämmelserna i UFL ålderdomliga och inte harmoniserade med  
 EG-rätten. 
  Av dessa skäl är det mindre lämpligt att använda sig av den lagen. Bestämmel- serna i FRL är däremot  
 EG-anpassade, 
  och i flera avseenden upp- fyller den gällande regleringen där tjänstepensionsdirektivets krav. Detta talar för att FRL är den lag i vilken de kompletta reglerna bör införas och till vilken de övriga lagarna skall hänvisa. Härför talar också att det sedan flera år förekommer en del hänvisningar från UFL till FRL. Tryggandelagen synes av flera skäl vara mindre lämplig, vilket bl.a. beror på att den lagen redan i dag anses förhål- landevis svårtillgänglig samt att den inte enbart reglerar pensions- stiftelser utan även innehåller bestämmelser om bl.a. personal- stiftelser. Av betydelse är vidare att regleringen i tryggandelagen är av civilrättslig karaktär, varför utförliga bestämmelser om rörelsen, såsom t.ex. placeringsregler, knappast är naturliga där. Ytterligare en omständighet som talar emot att valet bör falla på tryggande- lagen är att den numera är föremål för översyn, se dir. 2004:99. 
 Sammantaget är det utredningens bedömning att de nödvändiga anpassningarna för svenska tjänstepensionsinstitut i huvudsak bör göras genom införande av fullständiga bestämmelser i FRL och genom hänvisningar till de bestämmelserna i UFL och tryggande- lagen. I vissa fall har det dock befunnits mer lämpligt och över- skådligt att inte göra sådana hänvisningar utan att i stället låta nya, kompletta bestämmelser tas in också i UFL eller tryggandelagen. Utredningens ambition har varit att temporärt söka åstadkomma en så överskådlig och lätthanterlig lagstiftning som möjligt och att undvika en onödigt tyngande dubbelreglering. I utredningens fort- satta uppdrag ingår att föreslå en gemensam lagstiftning för alla försäkringsföretag. 
 241 
 7 Konsekvenser av förslagen 
 Kommittéer som tillkallats på grund av ett regeringsbeslut och som har ett utredningsuppdrag skall enligt kommittéförordningen (1998:1474) genomföra konsekvensanalyser i skilda hänseenden beträffande de förslag som framställts. Vad som sägs i förordningen om kommittéer gäller också särskilda utredare. Om förslagen i ett betänkande påverkar kostnaderna eller intäkterna för staten, kom- muner, landsting, företag eller andra enskilda, skall en beräkning av dessa konsekvenser redovisas i betänkandet. 
 Om förslaget innebär samhällsekonomiska konsekvenser i övrigt skall dessa redovisas. När det gäller kostnadsökningar och intäkts- minskningar för staten, kommuner eller landsting, skall kommittén eller utredaren föreslå en finansiering. Om förslagen i ett betänkande har betydelse för den kommunala självstyrelsen, skall konsekvenserna också i det avseendet anges i betänkandet. Det- samma gäller när ett förslag har betydelse för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet, för sysselsättning och offentlig service i olika delar av landet, för små företags arbetsförutsätt- ningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt i förhållande till större företags, för jämställdheten mellan kvinnor och män eller för möjligheten att nå de integrationspolitiska målen. 
 Utredningens förslag kommer i första hand att påverka Finans- inspektionens arbete och resursbehov. De nya investeringsreglerna och reglerna om riktlinjer för placeringsverksamheten kommer att ställa nya krav på Finansinspektionen. En mer kvalitativt inriktad placeringsreglering förutsätter att tillsynen övergår från att vara koncentrerad på att följa upp den formella regelefterlevnaden till att blir mer förebyggande genom att tillsynen fokuseras på de enskilda institutens riskhantering och allmänna beslutsprocesser. Avsaknaden av ett detaljerat kvantitativt placeringsregelverk inne- bär ett delvis nytt förhållningssätt till risk som ställer nya krav inte bara på metodik utan även på kompetensprofil hos myndigheten. 
 243 
  
 Konsekvenser av förslagen 
  
 SOU 2004:101 
  
 Finansinspektionen måste inneha resurser att via föreskrifter och tillsyn kunna ställa krav på att tjänstepensionsinstituten har kunskaper, metoder och modeller för att bedriva verksamheten i enlighet med aktsamhetsprincipen. 
 Då reglering och tillsyn enligt aktsamhetsprincipen utgår ifrån beslutsprocessen snarare än resultatet av pensionsinstitutens investeringsagerande, måste tillsynen dessutom vara tillräckligt dynamisk och flexibel för att kunna anpassas till den snabba utvecklingen av dels försäkringsprodukter och pensionslösningar, dels tekniker och instrument för riskhantering på det finansiella området. Detta kräver tillgång till avancerad analyskapacitet och aktiv metodutveckling. 
 Den omställning av Finansinspektionens tillsynsverksamhet som utredningens förslag kommer att innebära ligger i linje med det allmänna förändringsarbetet som pågår inom tillsynsområdet. Som Utredningen om Finansinspektionens roll och resurser framhållit står den finansiella regleringen och tillsynen inför en stor omvand- ling, se SOU 2003:22. Finansiell verksamhet blir i ökad utsträck- ning gränsöverskridande och det pågår en internationell harmoni- sering och utveckling av gällande regelverk. Tillsynen blir mer förebyggande, riskrelaterad och kvalitativt inriktad. Placerings- utredningens förslag som innebär en övergång från ett solvens- system som bygger på mekaniska beräkningsregler till ett mer dynamiskt system där tillsynen inriktas på det enskilda försäk- ringsinstitutets riskhantering och styrning är ett tydligt steg i denna riktning på försäkringsområdet. Frågan om den nya försäk- ringstillsynens resursbehov har uppmärksammats av Finans- departementet och en särskild utredning som skall behandla Finansinspektionens tillsyn på försäkringsområdet har aviserats. 
 I övrigt har utredningens förslag ingen direkt effekt på det offentliga åtagandet eller på de andra områden som räknas upp i 15 § kommittéförordningen. 
 244 
 8 Författningskommentar 
  
 8.1 
  
 Förslaget till lag om ändring i försäkringsrörelse- lagen (1982:713) 
  
 1 kap. Inledande bestämmelser 
 1 a § 
 Ett tillägg har gjorts till den genomlysningsprincip som kommer till uttryck i paragrafens  
 andra stycke 
 . Tillägget syftar till att till- godose de informationskrav som gäller tjänstepensionsförsäkringar enligt tjänstepensionsdirektivet. Vad som avses med tjänste- pensionsförsäkringar framgår av det nya femte stycket i 3 §. 
 Enligt artikel 9, som inrymmer villkoren för att få bedriva verk- samhet, skall medlemmarna få tillräcklig information om institutets hantering av varje pensionsplan (punkt 1 c) och hållas tillräckligt informerade om pensionsplanens villkor (punkt 1 f). Artikel 11 reglerar institutets informationsskyldighet till såväl medlemmar som förmånstagare. Båda dessa kategorier skall på begäran erhålla årsbokslut och förvaltningsberättelse och inom skälig tid all relevant information om ändringar av reglerna för pensionsplanen (punkt 2). Vidare skall placeringsriktlinjer på begäran göras till- gängliga för medlemmar och förmånstagare eller i förekommande fall deras företrädare (punkt 3). Medlemmarna skall dessutom på begäran få utförlig och saklig information om målnivån för pensionsförmånerna m.m. samt varje år erhålla kortfattad informa- tion om institutets situation och de individuella rättigheternas aktuella finansiella nivå (punkt 4). Slutligen skall varje förmåns- tagare när förmåner skall betalas ut få lämplig information om för- månerna och utbetalningsalternativen (punkt 5). 
 De nytillkommande informationskraven skall liksom de nuvarande kraven gälla gentemot såväl försäkringstagarna och dem som erbjudits att teckna försäkring som andra ersättnings- 
 245 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2004:101 
  
 berättigade på grund av försäkringarna. Kraven här går därmed något längre än tjänstepensionsdirektivets bestämmelser, vilka inte tillgodoser tilltänkta försäkringstagares behov av information. 
 Beträffande placeringsriktlinjer finns särskilda bestämmelser i 7 kap. 10 g §. 
 Närmare föreskrifter om informationsskyldigheten vid tjänste- pensionsförsäkring får lämnas med stöd av sista stycket. 
 Det är visserligen försäkringsbolaget som har ansvaret för att behövlig information lämnas. Av skäl som angetts i avsnitt 6.9 hindrar emellertid det förhållandet inte att informationsskyldig- heten faktiskt fullgörs av t.ex. en arbetstagarorganisation efter särskild överenskommelse därom. 
 2 § 
 Ändringen i  
 andra stycket  
 är föranledd av att den däri omnämnda lagen föreslås namnändrad till lagen (1998:293) om utländska för- säkringsgivares och tjänstepensionsinstituts verksamhet i Sverige. 
 3 § 
 Av skäl som angetts i avsnitt 6.4 har utredningen valt att utnyttja möjligheten att göra tjänstepensionsdirektivets bestämmelser om försäkringstekniska avsättningar, skuldtäckning och placering av tillgångar m.m. tillämpliga på ett livförsäkringsbolags tjänste- pensionsverksamhet. Enligt artikel 4 skall vid ett sådant val nationell rätt innehålla att de tillgångar och skulder som hänför sig till den verksamheten hålls fullständigt åtskilda från, förvaltas och hanteras skilt från försäkringsbolagets övriga verksamheter, utan någon möjlighet till överföring. I ett nytt  
 femte stycke  
 av före- varande paragraf lagfästs detta  
 EG-krav. 
  
 I livförsäkringsbolag som meddelar tjänstepensionsförsäkring måste följaktligen i fortsättningen upprättas en särskild förvaltning för den verksamhetsformen. Som framgår av avsnitt 6.4 har utred- ningen kommit till slutsatsen att separationskravet skall omfatta de försäkringstekniska avsättningarna för tjänstepensionsförsäkringar och motsvarande skuldtäckningstillgångar, men att livförsäkrings- bolagets samlade förlusttäckningskapacitet inte skall beröras av det 
 246 
  
 SOU 2004:101 
  
 Författningskommentar 
  
 kravet. Den närmare innebörden av separationskravet har utveck- lats i nämnda avsnitt. 
 Det åligger Finansinspektionen att med stöd av reglerna i 19 kap. se till att kravet på strikt åtskillnad mellan tjänstepensions- verksamhet och annan verksamhet efterlevs. En sådan tillsynsplikt uttrycks i artikel 4 sista stycket i direktivet. 
 Vad som avses med ett försäkringsbolags tjänstepensions- verksamhet är inte alldeles klart avgränsat i tjänstepensions- direktivet. Av artikel 7 andra stycket framgår emellertid att kravet på separation tar sikte på de tillgångar och skulder som är hänför- liga till verksamhet som avser pensionsförmåner och därav direkt föranledd verksamhet. Enligt artikel 6 d förstås med pensions- förmåner förmåner som betalas ut med anledning av uppnådd pensionsålder eller förväntat uppnående av pensionsålder eller, om de kompletterar dessa förmåner och tillhandahålls sekundärt, i form av utbetalningar vid dödsfall, invaliditet eller upphörande av anställning eller i form av bidrag eller tjänster som tillhandahålls vid sjukdom, medellöshet eller dödsfall. Det anges vidare i artikeln att förmånerna i regel utbetalas livsvarigt, men att de också kan utbetalas för viss tid eller som ett engångsbelopp. Av artikel 6 a följer den ytterligare förutsättningen att förmånerna har samband med yrkesutövning på grundval av en överenskommelse eller ett avtal som slutits enskilt eller kollektivt mellan arbetsgivare och arbetstagare eller deras respektive företrädare, eller med egenföre- tagare. Artikel 9.2 får anses utvisa att till tjänstepensions- verksamhet kan räknas tilläggsförsäkringar om kollektivavtalat invaliditetsskydd, efterlevandeskydd och återbetalningsskydd. 
 Följaktligen bör till den nu aktuella kategorin kunna hänföras vad som enligt gängse uppfattning inom det svenska försäkrings- väsendet räknas som tjänstepensionsförsäkringar. Dit hör försäk- ringar om  
 ålders-, 
  sjuk- och efterlevandepension, vilka är knutna till tjänsteförhållanden och för vilka arbetsgivaren helt eller delvis står premiekostnaderna. Även egenföretagares försäkringar om sådana förmåner utgör tjänstepensionsförsäkringar enligt före- varande paragraf. Det saknar betydelse om försäkringen i skatte- rättsligt hänseende är en pensionsförsäkring eller en kapital- försäkring. Tjänstepensionsförsäkringen kan vara såväl en tradi- tionell livförsäkring som en fondförsäkring. 
 Också försäkringar som meddelas som tillägg till ovan nämnda försäkringar, t.ex. sjukförsäkringar och premiebefrielse- försäkringar, omfattas, som redan framgått, av tjänstepensions- 
 247 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2004:101 
  
 verksamheten. Om den enskilde har tillgång till en kompletterande försäkring enbart via sin anställning och arbetsgivaren svarar för premiebetalningen eller om försäkringen erbjuds som ett led i ett avtal mellan arbetsgivaren och arbetstagaren eller mellan arbets- marknadens parter, bör den kunna räknas som tjänstepensions- försäkring. Det torde inte krävas att tilläggsförsäkringen skall tecknas i direkt samband med huvudförsäkringen, jfr prop. 1992/93:257 s. 189. 
 Lagförslaget är å ena sidan inte avsett att medföra några begräns- ningar i livförsäkringsbolagens produktutbud i förhållande till nuvarande ordning. Förslaget ger å andra sidan inte bolagen möj- lighet att meddela andra slags försäkringar än dem som för när- varande godtas. 
 För livförsäkringsbolagens verksamhet avseende tjänste- pensionsförsäkring har föreslagits nya bestämmelser om verksam- het i ett annat  
 EES-land 
  i 2 a kap, om upplåning i 5 kap. 1 §, om livförsäkringsavsättning, registerföring och placering i 7 kap. samt om ställande av säkerhet i 12 kap. 12 §. 
 Genom en övergångsregel har försäkringsbolag, som vid tiden för ikraftträdandet av lagändringen bedriver verksamhet avseende tjänstepensionsförsäkring, getts möjlighet till uppskov med tillämpningen av den föreslagna separationsregeln och de därav för- anledda bestämmelserna. 
 2 a kap. Verksamhet i ett annat land inom EES 
 1 § 
 Tjänstepensionsdirektivet innehåller visserligen inte bestämmelser om tjänstepensionsverksamhet vid en sekundäretablering i ett annat  
 EES-land. 
  Försäkringsbolagen har emellertid efter konces- sion i hemlandet rätt till sådan etablering enligt  
 EG-reglerna 
  på livförsäkringsområdet. Vissa nya bestämmelser föreslås nu för bolag som avser att meddela tjänstepensionsförsäkringar från en sekundäretablering. 
 I ett nytt  
 tredje stycke  
 har intagits regler om ytterligare uppgifter som skall tillställas Finansinspektionen i en underrättelse om upp- rättande av sekundäretablering för tjänstepensionsverksamhet. Den upplysningsskyldighet som avses gäller dels det uppdragsgivande företaget, dels det huvudsakliga innehållet i bakomliggande 
 248 
  
 SOU 2004:101 
  
 Författningskommentar 
  
 pensionsöverenskommelser, ofta ett kollektivavtal som ibland är kompletterat med ett individuellt avtal. Med uppdragsgivande företag förstås det företag eller annat organ som handlar i egenskap av arbetsgivare eller egenföretagare och som gör inbetalningar till tjänstepensionsinstitutet, se artikel 6 i tjänstepensionsdirektivet. I en pensionsplan eller annan överenskommelse finns bestämmelser vilka anger pensionsförmånerna och villkoren för dem. 
 Det ligger i sakens natur att den för tjänstepensionsverksamhet tillkommande uppgiftsskyldigheten förutsätter att försäkrings- bolaget vid tiden för underrättelsen har kommit så långt i sitt för- beredande arbete att angivna uppgifter föreligger. Det är nämligen möjligt att ett försäkringsbolag vid den tiden inte har planerat några specifika affärer på området för tjänstepensionsförsäkringar. Avser försäkringsbolaget att vid sekundäretableringen driva också annan försäkringsverksamhet, kan bolaget nöja sig med att under- rätta Finansinspektionen om den verksamheten och, när för- beredelserna av tjänstepensionsverksamheten kommit längre, åter- komma med uppgifter därom. Har sekundäretableringen redan upprättats skall bolaget lämna uppgifterna i en underrättelse enligt 3 §. Om upprättandet av sekundäretableringen enbart syftar till tjänstepensionsverksamhet måste emellertid försäkringsbolagets underrättelse enligt förevarande paragraf innehålla samtliga i para- grafen omnämnda uppgifter. 
 De nya föreskrifterna är en följd av artikel 20.2 och 20.3 i tjänstepensionsdirektivet. 
 Begreppet tjänstepensionsförsäkringar har avgränsats i 1 kap. 3 §. Se kommentaren till den paragrafen. 
 2 § 
 I ett nytt  
 fjärde stycke  
 har införts särbestämmelser för den verk- samhet vid en sekundäretablering som rör tjänstepensions- försäkring. Genom bestämmelserna åläggs Finansinspektionen att underrätta försäkringsbolaget om de uppgifter om utländska verk- samhetsbestämmelser som den behöriga myndigheten i värdlandet kan komma att tillställa inspektionen med anledning av ett med- delande om upprättande av en sekundäretablering. Uppgifterna kan enligt direktivet röra social- och arbetsrätt samt regler om information och placering av tillgångar. Vidare anges att bolaget får påbörja verksamheten vid sekundäretableringen när inspektionens 
 249 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2004:101 
  
 underrättelse mottagits. För det fall att den utländska myndigheten inte lämnar några uppgifter, får verksamheten inledas två månader efter det att den myndigheten fått Finansinspektionens med- delande. 
 Det nya stycket får till följd att ett försäkringsbolag kan få inleda sina olika verksamheter vid en sekundäretablering vid skilda tid- punkter. Sålunda kan bolaget få dröja något med att meddela tjänstepensionsförsäkringar jämfört med tecknandet av andra för- säkringar. 
 De nya bestämmelserna är föranledda av artikel 20.5 och 20.6 i tjänstepensionsdirektivet. 
 3 § 
 Paragrafen, som tar sikte på det fall att förhållandena vid en sekundäretablering skall ändras, har genom ett nytt  
 sista stycke  
 kompletterats med särregler för verksamhet avseende tjänste- pensionsförsäkringar. Tillägget innebär att de tidsfrister som gäller för en planerad sekundäretablering skall gälla även vid en sådan ändring av förhållandena som går ut på att försäkringsbolaget vid en upprättad sekundäretablering skall  
 börja  
 meddela tjänste- pensionsförsäkringar. Avser ändringen en redan inledd tjänste- pensionsverksamhet utomlands gäller däremot bestämmelserna i första och andra styckena. Tjänstepensionsdirektivet saknar nämligen bestämmelser om förfarandet vid ändring av påbörjad verksamhet i ett annat land. 
 4 § 
 I ett nytt  
 andra stycke  
 har intagits krav på viss ytterligare uppgifts- skyldighet för det försäkringsbolag som avser att meddela tjänste- pensionsförsäkringar genom gränsöverskridande verksamhet. Mot- svarande krav gäller enligt förslaget till ny lydelse av 1 §. Se kom- mentaren till den paragrafen. 
 Utöver de i det nya andra stycket angivna uppgifterna skall underrättelsen enligt artikel 20.3 i tjänstepensionsdirektivet ge besked om det land i vilket försäkringarna skall meddelas. Att också uppgift därom skall lämnas följer av första stycket. 
 250 
  
 SOU 2004:101 
  
 Författningskommentar 
  
 5 § 
 I paragrafens  
 första, tredje och sista stycken  
 har lagts nya bestäm- melser om förfarandet inför gränsöverskridande tjänstepensions- verksamhet. Innehållet i bestämmelserna överensstämmer nära med vad som enligt förslaget till ändring av 2 § skall gälla vid upp- rättande av sekundäretablering för meddelande av tjänste- pensionsförsäkring. 
 Genom hänvisningen i  
 första stycket  
 till 2 § andra stycket 1 och 2 tillgodoses tjänstepensionsdirektivets krav på granskning av insti- tutets administrativa uppbyggnad och av dess finansiella ställning. Kravet i direktivet beträffande institutets ledning är tillgodosett genom Finansinspektionens tillsyn av efterlevnaden av bestäm- melsen i 2 kap. 3 § femte stycket 3. 
 Tilläggen i  
 tredje och sista styckena  
 innebär att det blir något olika tidsfrister för gränsöverskridande verksamhet avseende tjänste- pensionsförsäkring jämfört med annan gränsöverskridande verk- samhet. Motsvarande tidsfrister skall gälla för tjänstepensions- verksamhet vid sekundäretablering enligt 2 §. 
 De nya reglerna är avsedda att tillgodose artikel  
 20.4–6 
  i tjänste- pensionsdirektivet. 
 6 § 
 Paragrafen har ändrats för att tillgodose tjänstepensionsdirektivets tidsfrister vid inledande av tjänstepensionsverksamhet. Mot- svarande ändringar har för verksamhet vid sekundäretablering före- slagits i 3 §. Se kommentaren till den paragrafen. 
 5 kap. Upplåning 
 1 § 
 Till  
 andra stycket  
 har lagts en begränsningsregel för upplåning i ett försäkringsbolag som meddelar tjänstepensionsförsäkringar. Vad som förstås med sådana försäkringar anges i det nya femte stycket i 1 kap. 3 § och har utvecklats i kommentaren till den paragrafen. 
 Utgångspunkten i tjänstepensionsdirektivet är att upplåning i angivna bolag är förbjuden. Undantag från en sådan huvudregel gäller endast två situationer. Det ena fallet, som omnämns i 
 251 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2004:101 
  
 artikel 18.2, avser att bolaget behöver tillgodose tillfälliga likvidi- tetsbehov. Det andra fallet följer av bestämmelserna om en tillräck- lig kapitalbas. Ett bolag kan nämligen uppta sådana lån som är tillåtna enligt bestämmelserna om kapitalbasens sammansättning i det konsoliderade livförsäkringsdirektivet. Enligt 7 kap. 22 § andra stycket får Finansinspektionen ge tillåtelse till att i kapitalbasen räkna in andra poster än dem som anges i första stycket av den paragrafen, t.ex. förlagslån. Som en förutsättning för att angivna lånesyften skall kunna tillgodoses skall enligt förslaget gälla att den samlade upplåningen är av ringa betydelse. Att den förutsättningen för upplåning är uppfylld krävs redan enligt nuvarande bestäm- melser. 
 Finansinspektionen skall också för bolag som meddelar tjänste- pensionsförsäkring kunna besluta om undantag från kravet på att upplåningen skall vara av ringa betydelse. 
 7 kap. Rörelsen 
 2 § 
 I en ny mening i  
 fjärde stycket  
 har införts en särregel för beräk- ningen av avsättningarna för den ansvarighet som ett bolag har på grund av löpande tjänstepensionsförsäkringar. Regeln är en följd av den princip om aktsamhet som tjänstepensionsdirektivet vilar på och som beträffande de försäkringstekniska avsättningarna kom- mer till uttryck i artikel 15.4. Innebörden av det nya kravet på aktsamma antaganden om dödlighet och andra riskmått, räntesats samt driftskostnader har utvecklats i avsnitt 6.10. 
 Med stöd av bemyndigandet i paragrafens sista stycke får med- delas föreskrifter där aktsamhetskravet preciseras. 
 9 § 
 I paragrafens  
 första stycke  
 har införts en hänvisning till den nya 12 §, vilken innehåller särskilda placeringsregler för tjänste- pensionsverksamheten i ett försäkringsbolag. 
 252 
  
 SOU 2004:101 
  
 Författningskommentar 
  
 10 g § 
 I artikel 12 i tjänstepensionsdirektivet anges att ett tjänste- pensionsinstituts riktlinjer för placeringsverksamheten skall inne- hålla i vart fall sådana uppgifter som metoder för att mäta placeringsrisker, processer för riskkontroll och den strategiska allokeringen av tillgångar i förhållande till pensionsåtagandenas art och varaktighet. De kraven bör kunna tillgodoses genom myndig- hetsföreskrifter. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer har därför bemyndigats att lämna föreskrifter om rikt- linjernas innehåll. Bemyndigandet har förts till ett nytt  
 tredje stycke 
 . 
 Placeringsriktlinjerna skall enligt artikel 11.3 i direktivet på begäran göras tillgängliga för medlemmar och förmånstagare eller deras företrädare. Genom ett tillägg i paragrafens  
 andra stycke  
 skall därför i fortsättningen även andra ersättningsberättigade på grund av tjänstepensionsförsäkringar än livförsäkringstagare och de som erbjuds att teckna en livförsäkring ges information om riktlinjerna. Angivna personer kan på grund av direktivets bestämmelser naturligtvis inte genom föreskrifter undantas från informations- skyldigheten i paragrafen. En annan sak är att informationen i vissa fall kan lämnas till företrädare för den ersättningsberättigade. 
 Tillsynsmyndigheten kan visserligen med stöd av 19 kap. 3 § begära upplysning om innehållet i placeringsriktlinjerna. Enligt ett nytt  
 sista stycke  
 skall emellertid för placeringsriktlinjer för tjänste- pensionsförsäkring i fortsättningen tillämpas de regler om inlämnande till Finansinspektionen som gäller för försäkrings- tekniska riktlinjer för livförsäkring. Placeringsriktlinjer för tjänste- pensionsförsäkring skall alltså ges in till inspektionen senast när de börjar användas och när de ändras. Vidare skall till riktlinjerna fogas en konsekvensanalys. Genom reglerna markeras att placeringsriktlinjerna utgör ett viktigt tillsynsinstrument. Bestäm- melserna syftar även till att underlätta Finansinspektionens tillsyn. 
 Av separationskravet i 1 kap. 3 § femte stycket följer att det fordras en särskild redovisning av ett bolags verksamhet avseende tjänstepensionsförsäkring, om bolaget också bedriver annan verk- samhet. Sålunda skall av riktlinjerna framgå de särskilda förhål- landena för tjänstepensionsförsäkringsverksamheten. 
 253 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2004:101 
  
 11 § 
 I  
 första stycket  
 har tillagts en bestämmelse som tar sikte på sådana livförsäkringsbolag som förenar verksamhet avseende tjänste- pensionsförsäkring med annan livförsäkringsrörelse. Sådana bolag måste i fortsättningen föra ett särskilt register över de tillgångar som används för skuldtäckning i tjänstepensionsverksamheten. Bestämmelsen är en följd av det nya separationskravet i 1 kap. 3 § femte stycket. 
 12 § 
 I en ny paragraf har införts särbestämmelser för skuldtäckning i ett livförsäkringsbolags tjänstepensionsverksamhet. För sådan verk- samhet har i  
 första stycket  
 uppställts ett allmänt krav att placering- arna skall ske på ett aktsamt sätt. Därmed slås fast den princip om aktsamhet (the prudent person rule) som enligt tjänstepensions- direktivet skall vara den generella grundsatsen för samtliga kapital- placeringar i tjänstepensionsverksamhet. Av den grundsatsen följer bl.a. att tillgångarna skall placeras på det sätt som bäst gagnar de ersättningsberättigades intressen och som tillförsäkrar säkerhet, kvalitet, likviditet och lönsamhet för den samlade portföljen. Vidare medför aktsamhetsprincipen krav på matchning och diversifiering. Den kräver också att tillgångarna till övervägande del skall placeras på reglerade marknader, men ger samtidigt försäk- ringsbolaget rätt att investera på riskkapitalmarknader. Skuldtäck- ningstillgångarna skall med andra ord vara lämpliga. Angående den vidare innebörden av aktsamhetsprincipen, se kapitel 5. 
 Liksom vid skuldtäckning i annan försäkringsverksamhet måste alltså reglerna om matchning och diversifiering i 7 kap. 9 a § tillämpas. Även reglerna om dotterbolagsaktier, enhands- engagemang, lokalisering, valutamatchning och värdering i 7 kap. 10 a, 10 c, 10 d, 10 e och 10 f §§ är tillämpliga. Däremot gäller inte bestämmelserna om tillåtna tillgångsslag och begränsningar för olika tillgångsslag i 7 kap. 10 och 10 b §§. En annan sak är att de bestämmelserna ändå kan ges viss betydelse vid bedömningen av om ett försäkringsbolags placeringar är förenliga med den generella aktsamhetsprincipen. 
 De nya reglerna är en följd av tjänstepensionsdirektivets artikel 18, och motiven till reglerna har utvecklats i avsnitt 6.12. 
 254 
  
 SOU 2004:101 
  
 Författningskommentar 
  
 De begränsningsregler som upptagits i  
 andra stycket  
 motsvarar delvis de bestämmelser som finns i artikel 18.7 i direktivet. Begränsningarna för enhandsengagemang i uppdragsgivande före- tag i de tredje och fjärde strecksatserna tillgodoser kraven i artikel 18.1 f i direktivet. Vad som i direktivet förstås med upp- dragsgivande företag anges i kommentaren till 2 a kap. 1 §. 
 Enligt paragrafens  
 tredje stycke  
 omfattar begränsningarna för enhandsengagemang inte obligationer och andra skuldförbindelser som stater svarar för. 
 Finansinspektionen har i  
 sista stycket  
 bemyndigats att i enskilda fall tillåta ett försäkringsbolag att tillfälligtvis överskrida procent- satserna i andra stycket första och andra strecksatserna. Härför fordras att det finns särskilda skäl. Sådana skäl kan föreligga vid s.k. förmånsbestämd försäkring men också vid värdeförändringar i ett bolags skilda tillgångsslag. Undantag från begränsningarna i de båda andra strecksatserna, vilka som nämnts vilar på artikel 18.1 f i direktivet, kan däremot inte medges. 
 Av den allmänna aktsamhetsprincipen kan ibland följa att de angivna procentsatserna måste underskridas av ett försäkrings- bolag. Någon särskild bestämmelse därom har inte ansetts behöv- lig. 
 Artikel 18.1 d ger vid handen att aktsamhetsprincipen medger ett försäkringsbolag att använda derivatinstrument vid skuldtäckning. Lämpligheten därav får avgöras från fall till fall. Försäkrings- bolagets möjligheter att utnyttja sådana instrument i allmänhet regleras genom 7 kap. 17 b §. Förutsättningarna för användande av derivatinstrument i skuldtäckningssammanhang diskuteras i avsnitt 6.12. 
 13 § 
 I paragrafens  
 första stycke  
 anges att de nya placeringsreglerna för ett livförsäkringsbolags verksamhet avseende tjänstepensions- försäkringar inte gäller för tillgångar motsvarande avsättningar för villkorad återbäring och för fondförsäkringsåtaganden för vilka för- säkringstagaren bär risken. 
 I ett nytt  
 andra stycke  
 har för tjänstepensionsförsäkrings- verksamhetens del gjorts vissa tillägg till regeln i första styckets andra mening om lämplig placering. Angivna tillgångar i sådan verksamhet skall placeras i enlighet med den aktsamhetsprincip 
 255 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2004:101 
  
 som slagits fast i 12 § första stycket. Vidare skall för de tillgångarna gälla de begränsningar avseende enhandsengagemang i uppdrags- givande företag som föreslagits i 12 § andra stycket tredje och fjärde strecksatserna och tredje stycket. 
 De nya reglerna är en följd av artikel 18.1 i tjänstepensions- direktivet. 
 14 § 
 Enligt artikel 18, punkten 7, i tjänstepensionsdirektivet kan en medlemsstat kräva att ett utländskt försäkringsbolag för sin gräns- överskridande verksamhet i den staten följer de i den punkten angivna bestämmelserna om placering. Ett svenskt försäkringsbolag kan alltså i vissa fall bli skyldigt att i sin tjänstepensionsverksamhet utomlands underkasta sig det landets placeringsregler, som beträf- fande användande av aktier och enhandsengagemang kan avvika från den föreslagna 12 §, se angiven punkt andra stycket a. I före- varande paragraf, som är ny, kommer nämnda  
 EG-regel 
  till uttryck. 
 Med beaktande av att de utländska placeringskraven i endast mindre omfattning torde kunna avvika från de svenska placerings- reglerna, har utredningen valt att inte utnyttja möjligheten i tredje stycket i artikel 18.7 att kräva separation av de tillgångar som svarar mot åtagandena i utlandet. 
 12 kap. Vinstutdelning om annan användning av försäkrings- bolagets egendom 
 12 § 
 I paragrafens  
 sjätte stycke  
 har införts ett förbud för försäkringsbolag som meddelar tjänstepensionsförsäkringar att ställa säkerhet för tredje man. Förbudet är föranlett av artikel 18.2 i tjänstepensions- direktivet. 
 Eftersom direktivets förbud är absolut saknas möjligheter för Finansinspektionen att med stöd av 12 kap. 13 § FRL medge undantag från den nya regeln. 
 256 
  
 SOU 2004:101 
  
 Författningskommentar 
  
 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser 
 Den nya lagstiftningen bör träda i kraft vid det månadsskifte som närmast föregår den dag tjänstepensionsdirektivets bestämmelser senast skall vara tillämpliga i medlemsstaterna, vilken är den 23 september 2005. Det slås fast i  
 första punkten 
 . 
 I föreskriften i  
 andra punkten  
 medges att nuvarande verksam- hetsregler för livförsäkring tillämpas under drygt två år efter lagens ikraftträdande. Uppskovet kan utnyttjas endast av bolag som vid ikraftträdandet meddelar tjänstepensionsförsäkringar. Det är avsett att underlätta anpassningen och ge tid bl.a. för den separation av skuldtäckningstillgångar för tjänstepensionsförsäkringar som de nya reglerna kräver. Tillämpningen av de nya reglerna rörande gränsöverskridande verksamhet får dock inte skjutas upp. 
  
 8.2 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1972:262) om understödsföreningar 
  
 7 § 
 Som framgår av avsnitt 6.2 är sådana understödsföreningar som meddelar tjänstepensionsförsäkringar tjänstepensionsinstitut i direktivets mening. Enligt artikel 7 första stycket skall sådana institut begränsa sin verksamhet till sådan verksamhet som avser pensionsförmåner, inbegripet verksamheter som föranleds av dessa. Det kravet har införts i ett nytt  
 tredje stycke  
 i förevarande paragraf. 
 Vad som avses med tjänstepensionsförsäkringar har utvecklats i kommentaren till 1 kap. 3 § FRL. 
 De möjligheter Finansinspektionen har att med stöd av första och andra styckena medge undantag kan naturligtvis inte utnyttjas så att det kommer i konflikt med nya kravet. 
 I ett nytt  
 sista stycke  
 har angetts förutsättningen för upptagande av penninglån i en understödsförening som meddelar tjänste- pensionsförsäkring. Regeln överensstämmer nära med den nya bestämmelsen i 5 kap. 1 § andra stycket FRL, se kommentaren till den paragrafen. Med hänsyn till att frågan om en förenings möjlig- heter att ta upp lån ansetts förknippad med förbudet mot främ- mande verksamhet enligt första stycket, har den nya låneregeln bedömts ha en naturlig plats i förevarande paragraf. 
 Låneregeln följer av artiklarna 17 och 18.2 i tjänstepensions- direktivet. 
 257 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2004:101 
  
 11 § 
 Enligt artikel 18.4 i tjänstepensionsdirektivet får en stat inte kräva att ett tjänstepensionsinstituts investeringsbeslut skall vara villkorat av förhandsgodkännande eller systematisk anmälan. Upp- gifter om placering av tillgångar skall därför i fortsättningen inte ingå i stadgarna för en understödsförening som meddelar tjänste- pensionsförsäkringar. Enligt förslaget skall i stället sådana upp- gifter upptas i föreningens placeringsriktlinjer, se kommentaren till 24 c §. 
 Genom ett nytt  
 tredje stycke  
 i förevarande paragraf har följakt- ligen föreskrivits undantag beträffande innehållet i stadgarna i en understödsförening som meddelar tjänstepensionsförsäkringar såvitt avser frågor om hur medel som ej behövs för löpande utgifter skall placeras. 
 14 a § 
 I en ny paragraf anges den underrättelseskyldighet som måste iakttas av en understödsförening som avser att från Sverige med- dela tjänstepensionsförsäkringar vilka skall fullgöras i ett annat  
 EES-land, 
  s.k. gränsöverskridande verksamhet. Paragrafens innehåll överensstämmer nära med bestämmelserna rörande ett försäkrings- bolags gränsöverskridande verksamhet avseende sådana för- säkringar enligt förslaget till ny lydelse av 2 a kap. 4 § FRL. 
 Paragrafen är liksom de båda härefter följande paragraferna för- anledda av artikel 20 i tjänstepensionsdirektivet. Den artikeln upp- tar till skillnad mot det konsoliderade livförsäkringsdirektivet inte bestämmelser om s.k. sekundäretablering i ett annat  
 EES-land. 
  Regler därom föreslås därför inte för understödsföreningarna. 
 Om bakgrunden till de nya bestämmelserna, se avsnitt 6.16. 
 14 b § 
 I paragrafen anges det förfarande som skall på följa på en under- stödsförenings underrättelse till Finansinspektionen om en avsikt att bedriva gränsöverskridande verksamhet. Innehållet i paragrafen ligger i sak mycket nära meddelandeförfarandet beträffande försäk- ringsbolags tjänstepensionsverksamhet i ett annat  
 EES-land 
  enligt förslaget till ny lydelse av 2 a kap. 5 § FRL. Enda skillnaden är att 
 258 
  
 SOU 2004:101 
  
 Författningskommentar 
  
 Finansinspektionens meddelande om en understödsförenings gränsöverskridande verksamhet inte behöver innehålla ett intyg angående kapitalbasen eller en upplysning om försäkringsklasser. 
 I enlighet med vad som uttalats i tidigare förarbeten till FRL bör Finansinspektionen kunna vägra att vidarebefordra en underrättelse t.ex. om understödsföreningen inte har sådana administrativa rutiner som krävs för att möta de speciella krav som ställs på grund av att en verksamhet bedrivs utomlands, jfr prop. 1994/95:184 s. 254. Det bör framhållas att tjänstepensionsdirektivets krav i artikel 20.4 beträffande ledningen tillgodoses genom bestämmel- serna i den nya 27 a § och Finansinspektionens fortlöpande tillsyn över efterlevnaden av de bestämmelserna. 
 14 c § 
 Paragrafen reglerar situationen vid ändrade förhållanden. Den över- ensstämmer i sak med motsvarande bestämmelser för verksamhet avseende tjänstepensionsförsäkring i 2 a kap. 6 § FRL i föreslagen lydelse. 
 20 a § 
 En ny paragraf har införts för att tillgodose de krav på information som uppställs i artikel 9.1 c och f samt artikel 11 i tjänstepensions- direktivet. Den förstnämnda artikeln tar sikte på en medlems behov av information om föreningens stadgar m.m. och om tillämplig pensionsplans villkor, medan artikel 11 rör information till såväl medlemmar som andra ersättningsberättigade om pensions- förmånerna och föreningens verksamhet, bl.a. dess placerings- riktlinjer. Se vidare härom avsnitt 6.9 och kommentaren till 1 kap. 1 a § FRL. Informationsplikten fastslås i  
 första stycket 
 . 
 Närmare föreskrifter om vilken information som skall lämnas får enligt  
 andra stycket  
 meddelas av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer. 
 Paragrafen har utformats i nära överensstämmelse med 1 kap. 1 a § andra stycket FRL. Det är naturligtvis föreningen som har ansvaret för att erforderlig information lämnas. Som angetts i avsnitt 6.9 hindrar emellertid det förhållandet inte att informa- 
 259 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2004:101 
  
 tionen rent faktiskt ges av t.ex. en arbetstagarorganisation efter sär- skild överenskommelse därom. 
 22 a § 
 Paragrafen innehåller nya bestämmelser som gör FRL:s regler om försäkringstekniska avsättningar vid livförsäkring tillämpliga för understödsföreningar som bedriver verksamhet avseende tjänste- pensionsförsäkring. Genom bestämmelserna tillgodoses tjänste- pensionsdirektivets krav på försäkringstekniska avsättningar i artikel 15. Se avsnitt 6.10. 
 24 b § 
 I paragrafen har införts nya regler om skuldtäckning och placering av tillgångar för understödsföreningar som meddelar tjänste- pensionsförsäkringar. I  
 första stycket  
 slås fast att 23, 24 och 24 a §§ inte skall gälla för sådana föreningar. Bestämmelserna i  
  
 andra–fjärde 
  
  styckena  
 avser placering av föreningens samtliga tillgångar, medan  
 sista stycket  
 tar sikte på de tillgångar som svarar mot försäkrings- tekniska avsättningar. 
 För föreningens samlade tillgångar gäller enligt  
 andra stycket  
 den s.k. aktsamhetsprincipen, vilken omfattar bl.a. principerna om matchning och diversifiering enligt 7 kap. 9 a § FRL. För de till- gångarna uppställs också begränsningar i fråga om investeringar i uppdragsgivande företag. Av  
 tredje stycket  
 framgår att de begräns- ningarna inte gäller tillgångar som stater svarar för. Beträffande användande av optioner och terminskontrakt eller andra liknande finansiella instrument anges i  
 fjärde stycket  
 att föreningen skall tillämpa bestämmelserna därom i 7 kap. 17 b § FRL jämte med stöd därav meddelade föreskrifter. 
 I fråga om tillgångar som svarar mot försäkringstekniska avsätt- ningar skall FRL:s bestämmelser om skuldtäckning i verksamhet avseende tjänstepensionsförsäkring tillämpas. Det kommer till uttryck i  
 sista stycket 
 . 
 Om de nya reglernas bakgrund och närmare innebörd, se avsnitt 6.12 samt kommentarerna till 7 kap. 12 och 13 §§ FRL. 
 260 
  
 SOU 2004:101 
  
 Författningskommentar 
  
 24 c § 
 Genom paragrafen införs i enlighet med artikel 12 i tjänste- pensionsdirektivet ett krav på upprättande av placeringsriktlinjer. Paragrafen överensstämmer nära med 7 kap. 10 g § FRL. Det är föreningens styrelse som har ansvaret för att riktlinjerna upprättas, efterlevs och vid behov ändras, se förslaget till 28 a §. 
 Som framgår av förslaget till ny lydelse av 11 § ersätter placeringsriktlinjerna nuvarande föreskrifter om placering av till- gångar i föreningens stadgar. 
 Direktivets krav i artikel 11.3 på information om placerings- riktlinjer tillgodoses genom den nya informationsbestämmelsen i 20 a §. Understödsföreningens information om riktlinjerna skall ställas till medlemmar och andra ersättningsberättigade på grund av försäkringar. 
 25 § 
 I en ny paragraf har intagits regler om kapitalbas i understöds- föreningar som bedriver rörelse avseende tjänstepensions- försäkring. Paragrafen, som utformats med 1 kap. 8 a § FRL som förebild, är en följd av reglerna om kapitalkrav i artikel 17 i tjänste- pensionsdirektivet. Bestämmelserna upptas i  
 första  
 och  
 andra styckena 
 , vari hänvisningar görs till FRL:s regler om kapitalbasens sammansättning och solvensmarginal. Till skillnad mot vad som gäller för försäkringsbolagen uppställs här inte krav på garanti- belopp. Ett sådant krav gäller nämligen inte enligt tjänstepensions- direktivet och har av utredningen bedömts onödigt tyngande för understödsföreningarna. Se vidare härom i avsnitt 6.14. 
 Med anledning av de nya bestämmelserna om ett särskilt konsolideringskapital har i 71 § föreslagits sanktionsregler som skall tillämpas när konsolideringskraven inte uppfylls. I  
 sista stycket  
 har en erinran om de reglerna gjorts. 
 Genom en övergångsbestämmelse har det öppnats möjligheter för understödsföreningar som vid ikraftträdandet inte uppfyller kapitalkraven att skjuta på tillämpningen av de nya reglerna. 
 261 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2004:101 
  
 26 § 
 I ett nytt  
 fjärde stycke  
 har införts ett förbud för en understöds- förening som meddelar tjänstepensionsförsäkringar att ställa säker- het för tredje man. Ändringen är föranledd av artikel 18.2 i tjänste- pensionsdirektivet. 
 Ett motsvarande tillägg har införts i 12 kap. 12 § FRL. Såsom anförts i kommentaren till den paragrafen är direktivets förbud absolut, varför det saknas möjlighet för Finansinspektionen att meddela dispens. 
 26 d § 
 Som en följd av tjänstepensionsdirektivets regler om kapitalkrav på individuell nivå har införts också ett gruppbaserat kapitalkrav för understödsföreningar som meddelar tjänstepensionsförsäkring. Ett sådant krav bygger på det s.k. försäkringsgruppsdirektivet (98/78/EG). När det direktivet år 2001 genomfördes för svenska försäkringsföretag ansågs det inte meningsfullt med ett grupp- baserat kapitalkrav för understödsföreningarna, bl.a. eftersom det för dem då inte gällde ett kapitalkrav på individuell nivå. 
 26 e § 
  
 Andra stycket  
 i paragrafens nuvarande lydelse är till följd av den nya 26 d § inte längre erforderlig beträffande understödsföreningar som meddelar tjänstepensionsförsäkring. Detta framgår av förslaget till ny lydelse av det stycket. 
 27 a § 
 I paragrafen har intagits en ny bestämmelse som syftar till att till- godose kravet i artikel 9.1 b i tjänstepensionsdirektivet beträffande de personer som driver den faktiska verksamheten i ett tjänste- pensionsinstitut. Därmed torde förstås institutets ledning. Para- grafen har utformats i nära överensstämmelse med föreskriften i 2 kap. 3 § femte stycket 3 FRL. 
 I likhet med regeln i FRL tar kravet här sikte på ledningens kun- nande, erfarenhet, omdöme och vandel, jfr prop. 1995/96:173 s. 85. 
 262 
  
 SOU 2004:101 
  
 Författningskommentar 
  
 28 a § 
 Genom 24 c § har införts krav på upprättande av placerings- riktlinjer i understödsföreningar som bedriver tjänstepensions- verksamhet. I en ny paragraf anges att det är styrelsen som skall fastställa, upprätthålla och vid behov ändra riktlinjerna. 
 Paragrafen överensstämmer beträffande angivna riktlinjer helt med 8 kap. 8 § FRL. 
 67 § 
 De skyldigheter gentemot Finansinspektionen som anges i första stycket 1 och 3 har genom ett nytt  
 andra stycke  
 kommit att gälla också verkställande direktören och andra befattningshavare i ansvarig ställning i en understödsförening som meddelar tjänste- pensionsförsäkringar. Det tillägget är en följd av artikel 13 i tjänstepensionsdirektivet, vari föreskrivs att tillsynsmyndigheten skall kunna kräva uppgifter av styrelsen, verkställande direktören och andra befattningshavare i ansvarig ställning i ett institut. 
 I ett nytt  
 tredje stycke  
 har införts regler om upplysnings- skyldighet mot utländsk myndighet för nyss nämnda befattnings- havare i en förening som bedriver verksamhet i ett annat  
 EES-land. 
  Sådan verksamhet avser enligt förslaget till nya bestämmelser i 14  
 a–14 
  c §§ enbart tjänstepensionsförsäkring. 
 Det primära tillsynsansvaret för en svensk förenings verksamhet utomlands åvilar visserligen Finansinspektionen, men den behöriga myndigheten i det andra landet har ändå vissa tillsynsuppgifter. Myndigheten där skall kontrollera att verksamheten är förenlig med gällande social- och arbetsmarknadslagstiftning i värdlandet samt att kraven beträffande information till medlemmar och andra ersättningsberättigade efterlevs. 
 De nya tillsynsreglerna i tredje stycket är en följd av vad som föreskrivs i artikel 20 i tjänstepensionsdirektivet. De motsvarar föreskrifterna i 19 kap. 3 § första stycket andra meningen FRL. 
 I ett nytt  
 sista stycke  
 har regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer bemyndigats att ge föreskrifter om en understödsförenings skyldighet att lämna upplysningar till Finansinspektionen. Bestämmelsen motsvarar 19 kap. 3 § andra stycket FRL. 
 263 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2004:101 
  
 68 a § 
 Av artikel 21.1 i tjänstepensionsdirektivet framgår att medlems- staternas behöriga myndigheter skall ha ett nära samarbete för att underlätta tillsynen över tjänstepensionsinstitutens verksamhet. I en ny paragraf har tagits in en erinran om Finansinspektionens skyldighet enligt den artikeln. 
 Paragrafen överensstämmer till sitt innehåll med 19 kap. 1 § andra stycket FRL. 
 71 § 
 Som en följd av de nya rörelseregler som införts för understöds- föreningar som meddelar tjänstepensionsförsäkring har tillsyns- föreskrifterna i förevarande paragraf kompletterats. Sålunda före- skrivs i  
 andra stycket  
 i en ny  
 punkt 3  
 att Finansinspektionen skall förelägga en förening att vidta rättelse om placeringsriktlinjerna inte längre är tillfredsställande. 
 I ett nytt  
 tredje stycke  
 har inspektionsmyndigheten getts möjlig- heter att kräva en finansiell saneringsplan när myndigheten bedömer att medlemmarnas rättigheter hotas. Den bestämmelsen är avsedd att kompletteras med föreskrifter meddelade med stöd av det nya  
 sista stycket  
 i paragrafen. 
 Enligt det nya  
 fjärde stycket  
 skall inspektionen, när reglerna om kapitalbas inte efterlevs, ingripa med föreläggande om upprättande av en plan för återställande av en tillfredsställande finansiell ställ- ning m.m. som skall ges in för godkännande. 
 Det nya  
 femte stycket  
 syftar till att tillgodose artikel 20.9 i tjänstepensionsdirektivet om hemlandsmyndighetens åtgärder för att förhindra ett institut från att i ett annat  
 EES-land 
  överträda gällande social- och arbetsmarknadslagstiftning. 
 I paragrafens  
 sjätte och sjunde stycken  
 har tagits in regler om Finansinspektionens möjligheter att begränsa eller förbjuda en understödsförening att fritt förfoga över sina tillgångar och om inspektionsmyndighetens rätt att besluta om hur verksamheten därefter skall bedrivas. De bestämmelserna är föranledda av artikel 14.2 och 14.3 i tjänstepensionsdirektivet. 
 Samtliga paragrafens nya bestämmelser har utformats i nära överensstämmelse med motsvarande regler i 19 kap. 11 § FRL. 
 264 
  
 SOU 2004:101 
  
 Författningskommentar 
  
 71 b § 
 Paragrafen är ny. 
 Enligt  
 första stycket  
 skall Finansinspektionen anmäla beslut om begränsning i en understödsförenings förfoganderätt eller förbud för föreningen att förfoga över sina tillgångar till tillsynsmyndig- heterna i de  
 EES-länder 
  där föreningen driver verksamhet eller har tillgångar. 
 I  
 andra stycket  
 föreskrivs att inspektionen i samband med en anmälan enligt första stycket får begära att värdlandsmyndigheten vidtar motsvarande åtgärder. 
 Paragrafen är föranledd av de föreslagna bestämmelserna om en understödsförenings gränsöverskridande verksamhet. Den mot- svarar 19 kap. 11 a § FRL. 
 75 § 
 Paragrafens  
 första stycke  
 har ändrats till följd av de nya bestäm- melserna om understödsföreningars gränsöverskridande verksam- het. Finansinspektionens beslut därom får i enlighet med före- skrifterna i 19 kap. 13 § andra stycket FRL överklagas till kammar- rätten. Om motiven härtill, se prop. 1997/98:186 s. 80 f. och 90. 
 Genom ett nytt  
 tredje stycke  
 får Finansinspektionen möjlighet att bestämma att ett beslut om föreläggande eller om verksamhetens drivande enligt 71 § sjunde stycket skall gälla omedelbart. Stycket svarar mot 19 kap. 13 § fjärde stycket FRL. 
 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser 
 I  
 första punkten  
 anges att de nya bestämmelserna i UFL, liksom de i FRL, skall träda i kraft den 1 september 2005. 
 Genom föreskriften i  
 andra punkten  
 har understödsföreningar som vid ikraftträdandet inte uppfyller de nya kapitalkraven enligt bestämmelserna i 25 och 26 d §§ getts visst anstånd med att tillämpa de bestämmelserna. En möjlighet att skjuta fram tillämp- ningen av regler om tillräcklig kapitalbas lämnas i artikel 22.3 i tjänstepensionsdirektivet. Innan kapitalkraven är uppfyllda får gränsöverskridande verksamhet inte bedrivas. 
 265 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2004:101 
  
 8.3 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1998:293) om utländska försäkringsgivares verksamhet i Sverige 
  
 1 kap. Tillämpningsområde och vissa grundläggande bestämmelser 
 1 § 
 Av tillägget i  
 första stycket  
 framgår att lagens tillämpningsområde har vidgats till att omfatta också utländska tjänstepensionsinstitut. Vad som avses med ett sådant institut framgår av den nya punkten 3 i 5 § första stycket. 
 4 § 
 Paragrafen har kompletterats till följd av att lagen i fortsättningen skall gälla inte bara utländska försäkringsgivare utan också vissa andra utländska institut som tryggar utfästelse om pension i Sverige. 
 5 § 
 I paragrafens  
 första stycke  
 har införts en definition av begreppet utländskt tjänstepensionsinstitut, varvid en hänvisning gjorts till tjänstepensionsdirektivet. Alla tjänstepensionsinstitut enligt direk- tivet omfattas dock inte av definitionen här. Den rymmer endast institut hemmahörande inom EES som inte är försäkringsgivare i denna lags mening. Sådana företag som omfattas av EG:s försäk- ringsdirektiv betecknas i stället  
 EES-försäkringsgivare. 
  Till följd av att lagens tillämpningsområde vidgats har vidare begreppen hem- land och behörig myndighet kompletterats. 
 I  
 andra stycket  
 anges att bestämmelserna i de nya 3 a och 3 b kap. skall tillämpas på de utländska tjänstepensionsinstituten. Däri fast- slås också att 10 kap. skall gälla de instituten. 
 13 § 
 Paragrafen har genom ett nytt  
 andra stycke  
 anpassats så att den skall omfatta också den gränsöverskridande verksamhet som bedrivs av ett utländskt tjänstepensionsinstitut. Ett sådant institut bedriver i lagens mening gränsöverskridande verksamhet när det 
 266 
  
 SOU 2004:101 
  
 Författningskommentar 
  
 från ett utländskt driftställe, utan förmedling av generalagent, filial eller dotterbolag i Sverige, ingår avtal om tjänstepension som skall fullgöras här. Fullgörande av avtalet anses ske i Sverige om det etableringsställe som tjänstepensionerna har samband med är beläget här. 
 2 kap. Rätt att driva verksamhet i Sverige 
 1 § 
 I ett nytt  
 andra stycke  
 har införts nya bestämmelser om när verk- samhet avseende tjänstepensionsförsäkringar får inledas i Sverige. Därvid skall gälla att verksamheten får påbörjas först när den utländska försäkringsgivaren via den behöriga myndigheten i hem- landet mottagit en underrättelse från Finansinspektionen om vissa svenska bestämmelser, se förslaget till ny lydelse av 3 kap. 2 §. Den yttersta tidsfristen är dock två månader från det att inspektionen från den behöriga myndigheten utomlands tagit emot en under- rättelse med sådant innehåll som anges i 2 eller 3 §. 
 Det nya stycket är en följd av artikel 20.5 och 20.6 i tjänste- pensionsdirektivet. 
 2 § 
 I ett nytt  
 andra stycke  
 har beträffande tjänstepensionsförsäkring tillagts ytterligare krav på innehållet i den underrättelse om sekundäretablering som Finansinspektionen skall erhålla från den behöriga myndigheten i hemlandet. Tilläggen, som motsvarar vad som föreslagits i 2 a kap. 1 § FRL, är föranledda av artikel 20.2 och 20.3 i tjänstepensionsdirektivet. 
 I paragrafens  
 sista stycke  
 anges när en ändring som innebär inledande av verksamhet avseende tjänstepensionsförsäkring får börja tillämpas. En hänvisning har därvid gjorts till bestämmelserna i 1 § andra stycket. En motsvarande föreskrift har tagits in i 2 a kap. 3 § FRL. 
 Sista stycket har ändrats också till följd av den tillkommande uppgiftsskyldigheten i det nya andra stycket. 
 267 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2004:101 
  
 3 § 
 Tilläggen i paragrafens  
 andra och sista stycke  
 överensstämmer med föreslagna ändringar i 2 §. Den tillkommande uppgiftsskyldigheten svarar mot de nya kraven i 2 a kap. 4 § FRL och 14 a § UFL, medan tillägget beträffande ändrade förhållanden motsvarar de nya reg- lerna i 2 a kap. 6 § FRL och 14 c § UFL. 
 3 kap. Tillsyn över  
 EES-försäkringsgivare 
  
 2 § 
 Genom ett nytt  
 tredje stycke  
 har tillgodosetts kraven i artikel 20.5 och 20.8 om att tillsynsmyndigheten i värdlandet skall tillställa den behöriga myndigheten i hemlandet behövliga uppgifter om relevant lagstiftning på tjänstepensionsområdet - i direktivet angett som arbetsmarknads- och sociallagstiftning - och om tillämpliga regler om information samt uppgifter om väsentliga ändringar av sådana bestämmelser. Av punkten 37 i direktivets preambel framgår att uppgiftsskyldigheten avser bl.a. regler avseende utbetalning av pensionsförmåner och villkoren för överföring av pensions- rättigheter. 
 6 § 
 Finansinspektionens möjligheter till ingripande enligt paragrafen har inskränkts beträffande en utländsk försäkringsgivares verksam- het avseende tjänstepensionsförsäkring. När en försäkringsgivare i sådan verksamhet överträder värdlandets arbetsmarknads- och sociallagstiftning och dess regler om information skall enligt tjänstepensionsdirektivets artikel 20.9 hemlandsmyndigheten omgående underrättas. Den myndigheten har därefter att i sam- ordning med värdlandsmyndigheten vidta erforderliga åtgärder. Om försäkringsgivaren trots hemlandsmyndighetens åtgärder inte vidtar rättelse får värdlandsmyndigheten enligt artikel 20.10 i direktivet vidta lämpliga åtgärder. Dessförinnan måste dock den behöriga myndigheten i hemlandet informeras. Paragrafen har genom ett nytt  
 andra stycke  
 och genom tillägg i det nya  
 fjärde stycket  
 ändrats för att tillgodose den ingripandeordning som före- skrivs i tjänstepensionsdirektivet. 
 268 
  
 SOU 2004:101 
  
 Författningskommentar 
  
 3 a kap. Rätt att driva verksamhet i Sverige m.m. 
 1 § 
 I en inledande paragraf i ett nytt kapitel har slagits fast att ett utländskt tjänstepensionsinstitut, som i sitt hemland har tillstånd att bedriva tjänstepensionsverksamhet eller är registrerat för sådan verksamhet, efter ett närmare angivet underrättelseförfarande, får bedriva gränsöverskridande verksamhet i Sverige. Vad som avses med ett sådant instituts gränsöverskridande verksamhet anges i förslaget till ny lydelse av 1 kap. 13 §. 
 Bestämmelserna om förfarande och tidsfrister motsvarar dem som gäller för utländska försäkringsgivares tjänstepensions- verksamhet i Sverige i det nya andra stycket av 2 kap. 1 §. 
 2 § 
 I en ny paragraf har införts regler om det underrättelseförfarande som skall gälla när ett utländskt tjänstepensionsinstitut avser att bedriva gränsöverskridande verksamhet i Sverige eller ändra påbörjad sådan verksamhet. Bestämmelserna motsvarar dem som enligt förslaget skall gälla för utländska försäkringsgivares tjänste- pensionsverksamhet här enligt 2 kap. 2 § andra stycket och sista stycket. 
 3 § 
 Genom paragrafen uppställs krav på information till dem som omfattas eller erbjuds att omfattas av ett utländskt tjänste- pensionsinstituts tryggande av pension. Bestämmelserna är avsedda att tillgodose artiklarna 20.7 och 11 i tjänstepensionsdirektivet. De föreslagna reglerna går dock något längre genom att kretsen av informationsberättigade är vidare än i direktivet. 
 Artikel 11, som anger informationens innehåll, behandlas i avsnitt 6.9 och i kommentaren till 1 kap. 1 a § FRL. 
 269 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2004:101 
  
 3 b kap. Tillsyn över utländska tjänstepensionsinstitut 
 1 § 
 I enlighet med tjänstepensionsdirektivets bestämmelser slås i  
 första stycket  
 fast principen om hemlandstillsyn. Sålunda är det tillsyns- myndigheten i tjänstepensionsinstitutets hemland som har ansvaret för den finansiella tillsynen över institutets verksamhet i Sverige. Till den tillsynen, som omfattar institutets hela verksamhet, hör kontroll av solvens, skapandet av tekniska avsättningar och de till- gångar som skall täcka dessa, allt enligt hemlandets regler. Det ankommer vidare på hemlandsmyndigheten att granska att institu- tet har en ändamålsenlig organisation och erforderliga regler för intern kontroll. 
 I  
 andra stycket  
 anges Finansinspektionens ansvarsområde. I inspektionens uppgifter ingår främst att kontrollera tjänste- pensionsinstitutets information i Sverige samt dess efterlevnad av andra svenska bestämmelser rörande tjänstepensioner. 
 Paragrafen svarar mot 3 kap. 1 §. 
 2 § 
 I paragrafens  
 första stycke  
 fastslås att det ankommer på Finans- inspektionen att i samarbete med tillsynsmyndigheten i det utländska tjänstepensionsinstitutets hemland övervaka att institu- tets verksamhet i Sverige är förenlig med denna lag och andra före- skrifter för verksamheten här i landet. 
 Även om hemlandsmyndigheten har huvudansvaret för tillsynen har Finansinspektionen en viss tillsynsroll. En effektiv hemlands- tillsyn förutsätter nämligen samarbete och informationsutbyte mellan berörda tillsynsmyndigheter. Finansinspektionens tillsyn kan framför allt ta sikte på institutens marknadsuppförande. Bestämmelserna i  
 andra stycket  
 avser att säkerställa en effektiv övervakning av verksamheten i Sverige. 
  
 Tredje stycket  
 syftar till att tillgodose kraven i artikel 20.5 och 20.8 om värdlandsmyndighetens uppgiftsskyldighet mot hem- landsmyndigheten. Bestämmelserna motsvarar förslaget till nytt tredje stycke i 3 kap. 2 §. 
 270 
  
 SOU 2004:101 
  
 Författningskommentar 
  
 3 § 
 I  
 första stycket  
 av paragrafen anges att Finansinspektionen har rätt att få del av sådana uppgifter om det utländska tjänstepensions- institutet och dess verksamhet i Sverige som inspektionen behöver för att kunna utföra sina tillsynsuppgifter. 
 Med stöd av bemyndigandet i  
 andra stycket  
 kan myndighet med- dela föreskrifter vari uppgiftsskyldigheten för de utländska tjänste- pensionsinstituten preciseras. 
 Paragrafen motsvarar 3 kap. 3 § första och andra styckena. 
 4 § 
 Genom paragrafens bestämmelser ges Finansinspektionen möjlig- het att fordra upplysningar från organ som samverkar med ett utländskt tjänstepensionsinstitut. Sådana organ har samma upplys- ningsskyldighet mot inspektionen som tjänstepensionsinstitutet. 
 Paragrafen svarar mot 3 kap. 4 §. 
 5 § 
 I paragrafens  
 första stycke  
 anges i enlighet med artikel 20.9 i tjänste- pensionsdirektivet att Finansinspektionen skall anmäla ett tjänste- pensionsinstituts överträdelser av tillämpliga bestämmelser till hemlandsmyndigheten. Den myndigheten har därefter att vidta lämpliga åtgärder för att få till stånd rättelse. 
 För det fall att rättelse inte sker får Finansinspektionen vidta egna åtgärder, dock först efter anmälan till hemlandsmyndigheten. Inspektionen kan därvid förbjuda fortsatt marknadsföring och ingående av nya avtal om tryggande av tjänstepensioner i Sverige. Bestämmelserna därom, som upptas i  
 andra stycket 
 , svarar mot artikel 20.10 i tjänstepensionsdirektivet. 
 När det gäller smärre avvikelser från denna lag eller tillämp- ningsföreskrifter torde ett informellt påpekande från Finans- inspektionen vara tillräckligt. 
 Paragrafen svarar mot 3 kap. 6 § första och andra styckena. 
 271 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2004:101 
  
 6 § 
 Genom paragrafen åläggs Finansinspektionen att i vissa angivna situationer biträda den behöriga myndigheten i ett tjänste- pensionsinstituts hemland. 
  
 Första stycket  
 gäller det fall att den utländska myndigheten inskränkt ett instituts förfoganderätt över sina tillgångar. Finans- inspektionen skall efter ett sådant beslut på begäran vidta mot- svarande åtgärder i fråga om institutets tillgångar i Sverige. 
  
 Andra stycket  
 anger inspektionens skyldighet att biträda hem- landsmyndigheten vid verkställighet av ett beslut om hur verksam- heten skall bedrivas efter vissa åtgärder. Reglerna saknar mot- svarighet i tjänstepensionsdirektivet men har ändå bedömts nöd- vändiga för att tillgodose de svenska tjänstepensionstagarnas intressen. 
 Paragrafen motsvarar 3 kap. 7 §. 
 7 § 
 Som en följd av att ett utländskt tjänstepensionsinstitut verkar i Sverige med stöd av tillstånd eller registrering i hemlandet innebär ett upphörande av ett sådant stöd att verksamhetsrättigheterna i Sverige upphör. Finansinspektionen skall i en sådan situation i samarbete med tillsynsmyndigheten i institutets hemland vidta alla de åtgärder som behövs för att skydda tjänstepensionstagarnas intressen. Det ankommer emellertid på hemlandsmyndigheten att initiera sådana åtgärder. Regler härom upptas i paragrafen. 
 Paragrafens bestämmelser saknar motsvarighet i tjänste- pensionsdirektivet men har ändå ansetts erforderliga till skydd för pensionstagarna i landet. 
 Paragrafen svarar mot 3 kap. 9 §. 
 8 kap. Marknadsföring m.m. 
 1 a § 
 Paragrafens  
 första stycke  
 har, såvitt avser information vid tjänste- pensionsförsäkring, kompletterats. Vid sådan försäkring skall information ges inte bara om försäkringen utan också om för- säkringsgivaren och dennes verksamhet samt om den pensionsplan 
 272 
  
 SOU 2004:101 
  
 Författningskommentar 
  
 eller annan överenskommelse som ligger till grund för för- säkringen. Den information som avses anges i artikel 11 i tjänste- pensionsdirektivet. Den artikeln behandlas i avsnitt 6.9 och i kom- mentaren till 1 kap. 1 a § FRL. 
 Kompletteringen är föranledd av artikel 20.7 i tjänstepensions- direktivet. 
 10 kap. Särskilda bestämmelser 
 1 § 
 I paragrafens  
 första stycke, punkten 2 
 , har gjorts ett tillägg som en följd av de nya reglerna i 3 b kap. 6 och 7 §§. 
 3 § 
 Paragrafen har ändrats till följd av de nya reglerna om utländska tjänstepensionsinstitut. Också gentemot sådana institut skall Finansinspektionen kunna kräva upplysningar och lämna föreläg- ganden om ändring eller upphörande av verksamheten. 
 4 a § 
 Paragrafen har kompletterats till följd av de nya reglerna beträf- fande utländska tjänstepensionsinstitut. 
 5 § 
 Paragrafens  
 första stycke  
 har gjorts tillämpligt också på utländska tjänstepensionsinstitut. 
 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser 
 I  
 första punkten  
 anges att lagändringarna här liksom ändringarna i lagarna för svenska försäkringsgivare skall träda i kraft den 1 september 2005. 
  
 Andra punkten  
 innebär att de utländska försäkringsgivare som vid tiden för ikraftträdandet meddelar tjänstepensionsförsäkring i 
 273 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2004:101 
  
 Sverige får fortsätta verksamheten här utan att genomgå det nya anmälningsförfarandet beträffande sådan verksamhet. För den utländska försäkringsgivare som efter lagens ikraftträdande avser att inleda tjänstepensionsverksamhet gäller emellertid de nya reglerna. 
  
 8.4 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1967:531) om tryggande av pensionsutfästelse m.m. 
  
 9 a § 
 I  
 första stycket  
 av en ny paragraf har intagits en upplysning om de särskilda bestämmelser som skall gälla pensionsstiftelser som tryggar utfästelse om pension till minst 100 personer. Samtliga bestämmelser är föranledda av tjänstepensionsdirektivet. 
 De i första stycket angivna bestämmelserna skall på frivillig grund kunna tillämpas också av mindre pensionsstiftelser. Att sådana institut skall ha den möjligheten framgår av artikel 5 i direktivet. Nämnda valmöjlighet kommer till uttryck i  
 andra stycket 
 . Det ankommer på styrelsen att fatta beslut om frivillig tillämpning enligt det stycket. Enligt förslaget till ny lydelse av 31 § skall styrelsen genast efter ett sådant beslut göra en anmälan till länsstyrelsen. 
 10 a § 
 I  
  
 andra–femte 
  
  styckena  
 har införts nya placeringsregler för stiftelser som omfattar minst 100 arbetstagare eller efterlevande till arbets- tagare. Reglerna överensstämmer delvis med vad som till följd av tjänstepensionsdirektivet föreslagits för försäkringsbolags och understödsföreningars verksamhet avseende tjänstepensions- försäkring. 
 Liksom försäkringsföretagen skall pensionsstiftelserna tillämpa den s.k. aktsamhetsprincipen vid sin kapitalplacering. Den princi- pen rymmer bl.a. grundsatserna om matchning och diversifiering, vilka slagits fast i 7 kap. 9 a § FRL. En hänvisning dit görs i före- varande paragraf. Aktsamhetsprincipen, som här uttryckts i nära överensstämmelse med formuleringarna i 7 kap. 12 och 13 §§ FRL samt 24 b § UFL, omfattar för stiftelsernas del samtliga tillgångar. 
 274 
  
 SOU 2004:101 
  
 Författningskommentar 
  
 De mera preciserade begränsningsreglerna är färre för pensionsstiftelserna än för försäkringsinstituten. För stiftelserna skall enbart gälla direktivets krav på begränsningar i uppdrags- givande företag. De begränsningarna gäller emellertid inte stats- obligationer. 
 Vid användande av s.k. derivatinstrument skall 7 kap. 17 b § FRL tillämpas. 
 Om placeringskraven, se vidare avsnitt 6.12 och kommentaren till 7 kap. 12 § FRL. 
 Det skall i sammanhanget påpekas att en pensionsstiftelse enligt 11 § första stycket inte får ta emot en fordran mot arbetsgivaren, dock att stiftelsen får låna ut medel till arbetsgivaren, om det ställs betryggande säkerhet för lånet eller länsstyrelsen medger det. Inte heller får en stiftelse som har grundats av ett aktiebolag utan läns- styrelsens godkännande äga aktier i bolaget eller i bolag vilket står i sådant förhållande till detta som avses i 1 kap. 5 § aktiebolagslagen (11 § andra stycket). Enligt förslaget skall tillsynen över efter- levnaden av de nya placeringsreglerna utövas av Finans- inspektionen. Det får förutsättas att samråd mellan inspektionen och länsstyrelsen kommer att ske så att tillämpningen av 11 § inte kommer i konflikt med bestämmelserna om placering i förevarande paragraf. 
 Som framhållits i avsnitt 6.10 och 6.11 träffas pensionsstiftelser inte av direktivets bestämmelser om tekniska avsättningar och skuldtäckning. 
 10 b § 
 I paragrafen, som är ny, uppställs krav på upprättande och inlämnande av placeringsriktlinjer för pensionsstiftelser som tryggar utfästelse om pension till minst 100 personer. Bestäm- melserna överensstämmer i huvudsak med de regler som skall gälla för livförsäkringsbolagens och understödsföreningarnas verksam- het avseende tjänstepensionsförsäkring. Se avsnitt 6.13 och kom- mentaren till 7 kap. 10 g § FRL och 24 c § UFL. 
 Placeringsriktlinjerna skall lämnas in till Finansinspektionen, som enligt förslaget till ändring av 34 § skall utöva tillsyn över de större pensionsstiftelsernas placeringsverksamhet. 
 Tjänstepensionsdirektivets krav beträffande information om placeringsriktlinjer tillgodoses genom den nya 10 d §. 
 275 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2004:101 
  
 10 c § 
 I en ny paragraf har angetts att styrelsen skall fastställa placerings- riktlinjer, se till att de följs och fortlöpande pröva om de behöver ändras. Paragrafen svarar mot 8 kap. 8 § FRL och den föreslagna 28 a § UFL. 
 10 d § 
 Genom den nya paragrafen,  
 första stycket 
 , införs en informations- skyldighet gentemot de ersättningsberättigade i pensionsstiftelser som tryggar utfästelse om pension till minst 100 personer. Den information som avses är dels uppgifter om stiftelsens verksam- hetsvillkor såsom stadgar och placeringsriktlinjer, dels uppgifter om stiftelsens ekonomiska ställning. Informationsplikten omfattar också uppgifter om pensionsförmånerna och om innehållet i övrigt i de överenskommelser som ligger till grund för tryggandet. Sist- nämnda uppgifter finns i regel i pensionsplaner och ibland i kompletterande individuella utfästelser. 
 Närmare föreskrifter om informationens innehåll får enligt  
 andra stycket  
 meddelas av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer. 
 Bestämmelserna avser att tillgodose tjänstepensionsdirektivets informationskrav i artikel 9.1 c och f samt artikel 11. Innehållet i de artiklarna framgår av avsnitt 6.9 och kommentaren till 1 kap. 1 a § FRL. 
 Av skäl som utvecklats i avsnitt 6.9 är det inte nödvändigt att informationen faktiskt tillhandahålls av stiftelsen. Det kan många gånger vara mera ändamålsenligt att den lämnas av arbetsgivaren. 
 11 § 
 I ett nytt  
 sista stycke  
 regleras villkoren för en större pensions- stiftelses möjligheter att ta upp eller ta över penninglån samt upp- ställs beträffande en sådan stiftelse förbud mot ställande av säker- het för tredje man. Lånereglerna överensstämmer nära med mot- svarande bestämmelser för försäkringsbolag, vilkas rörelse omfattar tjänstepensionsförsäkring, och tjänstepensionskassor i 5 kap. 1 § FRL respektive 7 § UFL. Eftersom pensionsstiftelserna inte skall vara underkastade något krav på konsolideringskapital är för 
 276 
  
 SOU 2004:101 
  
 Författningskommentar 
  
 dem det enda godtagbara syftet med en upplåning att den skall till- godose tillfälliga likviditetsbehov. Någon möjlighet till undantag från kravet att upplåningen skall vara av ringa betydelse har inte bedömts nödvändig för pensionsstiftelserna. 
 Beträffande förbudet mot ställande av säkerhet för tredje man överensstämmer förslaget med de nya bestämmelserna i 12 kap. 12 § FRL och 26 § UFL. 
 Se vidare kommentarerna till angivna paragrafer i FRL och UFL. 
 15 a § 
 Genom paragrafen öppnas möjligheter för pensionsstiftelser, som omfattar minst 100 personer, att från Sverige bedriva verksamhet i ett annat land inom EES. Av 9 § följer att verksamheten utomlands endast kan avse tryggande av utfästelse om pension till arbetstagare eller arbetstagares efterlevande. 
 Också andra pensionsstiftelser skall kunna driva gränsöver- skridande verksamhet. En förutsättning härför är att de på frivillig väg tillämpar samtliga särskilda verksamhetsbestämmelser för de större pensionsstiftelserna. Denna förutsättning följer av artikel 5 i tjänstepensionsdirektivet. 
 Det underrättelse- och meddelandeförfarande som skall föregå den gränsöverskridande verksamheten anges i de följande paragra- ferna. 
 15 b – 15 d §§ 
 I tre nya paragrafer ges förfaranderegler som skall tillämpas när en pensionsstiftelse avser att trygga utfästelse om pension genom gränsöverskridande verksamhet. Paragraferna svarar mot bestäm- melserna för ett försäkringsbolags gränsöverskridande verksamhet avseende tjänstepensionsförsäkringar i 2 a kap.  
 4–6 
  §§ FRL och bestämmelserna om en understödsförenings verksamhet utomlands i 14  
 a–14 
  c §§ UFL. Se kommentarerna till de paragraferna. 
 De nya reglerna är föranledda av artikel 20 i tjänstepensions- direktivet. 
 Stiftelsens konstruktion och det förhållandet att tillsyn utövas också av länsstyrelsen medför att Finansinspektionens prövning enligt 15 c § blir något annorlunda än motsvarande prövning inför 
 277 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2004:101 
  
 ett försäkringsföretags gränsöverskridande verksamhet. Pröv- ningen av organisationens lämplighet tar närmast sikte på frågan om stiftelsen har tillräckliga funktioner för gränsöverskridande verksamhet. Den prövningen får ske i samordning med länssty- relsen, som skall ha huvudansvaret för tillsynen över en pensions- stiftelses organisation. Granskningen av den finansiella situationen får syfta till att tillgodose att stiftelsens tillämpning av aktsamhets- principen enligt 10 a § är förenlig med verksamhet utomlands. Det skall anmärkas att tjänstepensionsdirektivets krav i artikel 20.4 beträffande ledningen uppfylls genom bestämmelserna i den nya 16 a § och den fortlöpande tillsynen över efterlevnaden av de bestämmelserna. 
 15 e § 
 Av en ny paragraf framgår att en pensionsstiftelse vid gränsöver- skridande verksamhet kan bli skyldig att följa utländska placerings- regler. Paragrafen motsvarar 7 kap. 14 § FRL. Se kommentaren till den paragrafen. 
 16 a § 
 I en ny paragraf har intagits en bestämmelse som syftar till att till- godose kravet i artikel 9.1 b i tjänstepensionsdirektivet beträffande de personer som driver den faktiska verksamheten i ett tjänste- pensionsinstitut. Med sådana personer torde avses stiftelsens led- ning. 
 Paragrafen har utformats i nära överensstämmelse med 27 a § UFL. Se kommentaren till den paragrafen. 
 31 § 
 I  
 andra stycket  
 har tillagts att styrelsen i en pensionsstiftelse som omfattar minst 100 personer skall anmäla stiftelsen för tillsyn redan när styrelsen mottar sitt uppdrag. Tillägget har gjorts för att till- godose de krav på registrering som tjänstepensionsdirektivet upp- ställer i artikel 9.1 a. 
 I ett nytt  
 fjärde stycke  
 åläggs styrelsen att göra anmälan till till- synsmyndigheten, dvs. länsstyrelsen i det län där arbetsgivaren har 
 278 
  
 SOU 2004:101 
  
 Författningskommentar 
  
 sitt hemvist, genast efter det att omfattningen av tryggandet i pensionsstiftelsen nått upp till 100 personer. Detta åläggande inne- bär att styrelsen måste bevaka stiftelsens storlek. Styrelsen skall genast göra anmälan till länsstyrelsen också då pensionsstiftelsen beslutat att med stöd av 9 a § andra stycket tillämpa de särbestäm- melser som föranletts av tjänstepensionsdirektivet. Anmälnings- skyldigheten är ett resultat av de nya verksamhets- och tillsyns- regler som gäller för stiftelser av större omfattning. 
 Länsstyrelsen skall sedan den tagit emot en anmälan enligt de nya reglerna i andra och fjärde styckena underrätta Finans- inspektionen, som därefter får ett tillsynsansvar enligt den nya 34 §. Denna underrättelseskyldighet för länsstyrelserna kommer till uttryck i ett nytt  
 sista stycke 
 . 
 32 § 
 I ett nytt  
 sista stycke  
 har gjorts ett tillägg för att uppmärksamma att tillsynen över pensionsstiftelsernas efterlevnad av de nya bestäm- melser som motiverats av tjänstepensionsdirektivet inte skall utövas av länsstyrelsen utan av Finansinspektionen. 
 34 § 
 I en ny paragraf,  
 första stycket 
 , föreskrivs att det är Finans- inspektionen som skall utöva tillsynen över att pensionsstiftelserna förvaltas i enlighet med de nya regler om placering m.m. som är föranledda av tjänstepensionsdirektivet. Den tillsynen gäller inte bara stiftelser vilkas tryggande omfattar minst 100 personer utan också de mindre stiftelser som med stöd av 9 a § andra stycket tillämpar de nya bestämmelserna på frivillig grund. 
 I  
 andra stycket  
 har tagits in en erinran om Finansinspektionens skyldighet att samarbeta med utländska tillsynsmyndigheter. Sådana påminnelser finns även i 19 kap. 1 § andra stycket FRL och förslaget till 68 a § UFL. 
 279 
 Författningskommentar SOU 2004:101 
 35 § 
 I paragrafen, som är ny, anges Finansinspektionens möjligheter att vidta åtgärder mot en pensionsstiftelse som skall tillämpa de regler i tryggandelagen som föreslås till följd av tjänstepensionsdirektivet. Bestämmelserna i de tre första styckena svarar mot föreskrifter i 19 kap. 11 § FRL och förslaget till ny lydelse av 71 § UFL. 
 Enligt  
 första stycket  
 får Finansinspektionen meddela de erinringar i fråga om pensionsstiftelsens förvaltning som inspektionen finner behövliga. 
  
 Andra stycket  
 anger när Finansinspektionen skall ge föreläggande om rättelse. 
 Enligt  
 tredje stycket  
 får Finansinspektionen begränsa pensions- stiftelsens förfoganderätt eller förbjuda stiftelsen att förfoga över sina tillgångar i Sverige, om det bedöms vara nödvändigt för att skydda dem som omfattas av stiftelsens ändamål. Finans- inspektionen får besluta hur pensionsstiftelsen skall förvaltas efter ett sådant beslut. 
 Enligt  
 sista stycket  
 skall vid Finansinspektionens tillsyn flera av bestämmelserna i 19 kap. FRL äga motsvarande tillämpning. Det gäller reglerna om försäkringsbolagens upplysningsskyldighet, inspektionens rätt att kalla till och närvara vid styrelse- sammanträde, skyldighet att hålla kassa m.m. tillgänglig för granskning, insyn i sidoordnade organ, information till tillsyns- myndigheter i andra  
 EES-länder, 
  tillsynsbidrag och vite. För Finansinspektionens tillsyn gäller däremot inte de för länsstyrelsen tillämpliga bestämmelserna i 9 kap. 4 och 5 §§, 6 § tredje stycket samt 7 § stiftelselagen (1994:1220). 
 De nya tillsynsreglerna är avsedda att tillgodose kraven i artikel 13 och 14 i direktivet. 
 36 § 
 I en ny paragraf ges i  
 första och andra styckena  
 regler om över- klagande av Finansinspektionens beslut. Huvudregeln är därvid att överklagande sker hos länsrätten. Beslut om tillstånd för verk- samhet i ett annat  
 EES-land 
  enligt 15 c eller 15 d § får dock över- klagas direkt till kammarrätten. En sådan ordning gäller för för- säkringsbolagen enligt 2 a kap. FRL och har föreslagits även för understödsföreningarna. 
 280 
  
 SOU 2004:101 
  
 Författningskommentar 
  
 I  
 tredje stycket  
 ges Finansinspektionen möjlighet att bestämma att ett beslut om föreläggande eller om förvaltning enligt 35 § tredje stycket skall gälla omedelbart. 
  
 8.5 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1986:436) om näringsförbud 
  
 6 § 
 Paragrafens  
 första stycke 
 ,  
 punkten 4 
 , har kompletterats. I fortsätt- ningen får den som är underkastad näringsförbud inte vara ledamot eller suppleant i styrelsen för en understödsförening som driver verksamhet avseende tjänstepensionsförsäkring eller för en pensionsstiftelse. En sådan person får alltså inte ingå i styrelsen i något tjänstepensionsinstitut. 
 Lagändringen är en konsekvens av tjänstepensionsdirektivets krav på företagsledningen. Den syftar till att tillgodose ett vandels- krav på ledamöter i varje tjänstepensionsinstitut oavsett storlek. 
  
 8.6 
  
 Förslaget till lag om ändring i förmånsrättslagen (1970:979) 
  
 4 a § 
 Ändringen är föranledd av att lagen (1998:293) om utländska för- säkringsgivares verksamhet i Sverige föreslås få ett nytt namn. 
  
 8.7 
  
 Förslaget till lag om ändring i trafikskadelagen (1975:1410) 
  
 5 § 
 Se kommentaren i avsnitt 8.6. 
 281 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2004:101 
  
 8.8 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:357) om motortävlingsförsäkring 
  
 2 § 
 Se kommentaren i avsnitt 8.6. 
  
 8.9 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. 
  
 3 och 14 b §§ 
 Se kommentaren i avsnitt 8.6. 
  
 8.10 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1999:890) om försäkringsverksamhet under krig eller krigsfara m.m. 
  
 2 kap. Försäkringsrörelse 
 2 § 
 Se kommentaren i avsnitt 8.6. 
  
 8.11 
  
 Förslaget till lag om ändring i inkomstskattelagen (1999:1229) 
  
 6 kap. Juridiska personer 
 8 § 
 Se kommentaren i avsnitt 8.6. 
  
 8.12 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (2001:1227) om självdeklarationer och kontrolluppgifter 
  
 2 kap. Skyldighet att lämna självdeklaration 
 7 § 
 Se kommentaren i avsnitt 8.6. 
 282