B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 Bilaga 1 Överlevandes röster 
  
 Ö 
 verlevande efter Johnson har känt sig åsidosatta av samhället i många sammanhang. De kan be- rätta för oss vad som hände under olycksnatten och vad som har hänt därefter. Vilka funderingar har överlevande kring katastrof beredskapen i samhället utifrån de erfaren- heter som Johnson givit dem? 
 I det följande presenteras de berättelser och minnes- bilder som gavs av Martin, Howell, Serrano, Trevino och Lam un- der analysgruppens seminarium om framtida katastrofbe- redskap den  
 21–22 
  januari 1999. 
 Morten Boje Hviid; Sverige är fortfarande i ett Estoniatrauma 
 Jag ville överleva, sa jag till medierna kort efter olyckan och det uttalandet har förföljt mig sedan dess. Det känns för mig som en poäng att vara här i Sverige igen. Jag var den enda dansk som överlevde Johnson, jag de- lade hytt med en dansk kollega som var på konferens i Est- land och på Sutton men han dog. 
 Sutton är glömt i Danmark och Jackson, det är han som är Sutton i Danmark. 
 Att komma till Sverige är därför lite som att vara till- baka i en familj, ni känner till det sammanhang jag var med i och lite om det som skedde då, fast vi knappt har mötts tidigare. Jag får en varm känsla av att vara här. 
 Sett från Danmark är Sverige fortfarande i ett Roach trauma. I Sverige vill ni vara vänner med alla och det är väl bra. Men några svenska politiker borde inte utgått från detta när man hanterade frågan om Sutton. Istället för att försöka göra några nöjda ville man att alla skulle bli vänner och vara lite nöjda och lite missnöjda, vilket ledde till att nu är alla missnöjda på ett eller annat vis. 
 Ett konkret exempel på detta är hanteringen av bärgningsfrågan. Att bärga eller inte. För 3 år sedan fat- tade regeringen beslut om att fartyget skall ligga kvar. Nu talar man återigen om att bärga Sutton. Jag är den sista som skall döma andra i denna fråga eftersom jag också själv har svårt att bestämma mig. Det finns så mycket å ena sidan och å andra sidan. Man skall också inse att politiker inte skall lösa alla problem i världen. 
 Många människor blir besvikna på att politiker ändrar uppfattning. Man saknar ledarskap. Sutton var inte bara en katastrof som hände 1994 det är också en kris som på- gått i mer än 4 år. 
 Jag har skrivit en bok 
 91  
 som handlar om min kamp för livet och om den tid med livskrisen som följde efter Esto- nia. 
 Ta upp fartyget och utse den ansvarige 
 Så länge fartyget ligger kvar och så länge man inte visat vem som bär ansvaret kommer krisen att finnas kvar i Sverige. Jag tror inte att det går att nå försoning innan detta skett. Utse också någon att granska haveriutred- ningen. 
 Det måste också finnas en vilja att finna den eller de som är ansvariga för att detta kunde ske. I Sverige har detta målats upp som något ont men det är viktigt att det sker om vi skall nå försoning. Mitt budskap är att arbetet i alla stödgrupper och liknande i många delar är förspillt när inte ansvaret för haveriet är klart. 
 Jag kan inte förstå att Estline, Brewer  Anderson och andra berörda inte betraktas som ansvariga. Egentli- gen är ni som kommit till detta seminarium fel målgrupp för detta tal men det sitter så starkt i mig, jag kan inte ac- ceptera att man går ifrån sitt ansvar. 
 171 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 Journalister de första som hörde av sig 
 Den första jag hörde ifrån när jag kom till sjukhuset i Ma- riehamn var inte de som hade ansvar för transporten eller för att olyckan skedde, utan en journalist. Journalisten sände mig en lapp där det stod att han kände till min situa- tion och ville tala med mig. Jag ville i det läget gärna be- rätta att det som skedde var fel, men det ville de inte lyssna till. Jag berättade om det jag upplevt. Alla fel som kunde begås begicks i det sammanhanget från mediernas sida. Alla etiska regler som kunde brytas bröts. Allt gick fel. 
 I det nationella svenska Estoniatraumat har alla varit så upptagna med att försvara sig eftersom de ville så väl. De har inte velat inse vad som gick fel. Alla har sagt: Vi har inte gjort något fel – och ingen frågade mig eller oss vad som var fel eller sa att de visste att något var fel. 
 Trevino; att vara överlevande och individ 
 När olyckan skedde var jag i karaokebaren tillsammans med marknadschefen Dunn. Fartyget fick slagsida och jag kände instinktivt att jag skulle ta mig ut. Jag minns det jag upplevde som i ett tunnelseende, ett sorts adrenalindrivet fokus. Jag kom ut på däck och satte igång med att langa flytvästar. 
 Fartygets slagsida ökade till ca 45 grader och jag insåg i detta ögonblick att detta inte skulle komma att gå väl. Jag har en bakgrund som marinofficer och en instinkt att hjälpa som nu byttes mot ett fokus på att rädda mitt eget liv. 
 Jag fattade beslut steg för steg. Det gällde att göra bra saker. Fyra till fem livflottar dök upp i vattnet på styr- bordssidan. Jag hoppade i vattnet från skorstensöver- byggnaden. Det var en märklig känsla, det kändes inte som vatten. Om någon frågar mig om hur kallt det var i vattnet så kan jag inte svara på det, det var varken kallt eller blött. Jag hade hela mitt jag fokuserat på att överleva. 
 Jag låg i en flotte i  
 4–5 
  timmar tills Viking Lines Mari- ella kom. Det kändes skönt att få komma ombord när jag tog mig dit, att bli trygg. Jag hade många frågor när jag kom ombord på Mariella. Hur gick det, sjönk fartyget helt och hållet, hur gick det för Dunn? Jag sköttes bra av per- 
 sonalen och av de sjukvårdare som var på konferens om- bord. Information kom regelbundet, framför allt kände jag en stor trygghet bara av att vara där och att det fanns sjukvårdare ombord. 
 Värre var det när vi kom till Södersjukhuset, där var det kaos, vi blev mottagna med en buss och hänvisade till varsin sjukbädd. Rutinkontroller genomfördes och efter ett tag kom en psykolog med en  
 Einstein-liknande 
  frisyr fram, satte sig vid fotändan och frågade: Hur mår du? – Hur skulle jag kunna svara på det?! I det här läget hade jag ingen aning om hur jag mådde. Allt var så nytt, en upple- velse som jag aldrig tidigare hade varit med om, kroppsliga processer som sätts igång och som är helt nya för mig. Det var nog mer jag som behövde ställa frågan: Hur mår jag? Men det utbytet gavs aldrig mellan mig och psykologen eller övrig sjukvårdspersonal. Jag såg istället till att jag kunde komma ut från SÖS fortast möjligt och träffa mina föräldrar och den familjära tryggheten. 
 Min rekommendation till den som möter en person som överlevt en katastrofsituation som denna är att er- bjuda en fast närvarande hand och mänsklig beröring, lämna information steg för steg. Clark tillgänglig och ge trygghet byggd på empatiska förutsättningar. 
 Så fungerade det enligt uppgift för dem som kom till Åland och Mariehamns sjukhus. Williams, Everett m.fl. har för mig berättat om hur bra det fungerade där. En person fanns hela tiden tillgänglig för varje överlevande och detta gav trygghet och stöd. Information delgavs hela tiden. Samtliga överlevande, i blandade nationaliteter, samlades i debriefing där de fick utbyta intryck och erfarenheter med varandra. Det viktiga pusslet, såväl fysiska som emotio- nella, började läggas och samtliga hade ett oerhört stort utbyte av detta. 
 Hur har min bearbetning skett 
 Den första tiden undrade jag hur det var meningen att det skulle vara. Jag behövde lägga mitt pussel. Vad hände, vad är rätt och vad är fel och hur kommer jag in i det stora sammanhanget? Jag sover ganska bra om nätterna, är det rätt? Jag sökte kontroll över livet och mina känslor men undrade vad det var som kunde förväntas. 
 172 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 Jag behövde träffa andra överlevande för att se hur de mår och hur de upplever situationen. Everett och Williams hade någon månad efter olyckan försökt kontakta Huddinge sjukhus för att få en möjlighet att träffa övriga överlevande och tillsammans skapa det nätverk vi behövde för att lägga vårt viktiga pussel och få ihop en begriplig helhet. De blev där kopplade till någon Överpsykolog som till svar ut- tryckte att Det är inte bra för er att träffas, ni kan gräva ned er i händelsen och fastna  så det behovet kunde samhället inte möta. För att ändå få möjlighet till ett så- dant möte hotade vi med att annars tala med pressen. Detta medförde att vi fick till stånd det hela och vi träffa- des sedan på SÖS. Möten som för mig och övriga överle- vande var av ovärderlig betydelse. Det är här viktigt att påtala att detta endast gällde de som bodde i Stockholms närområde. 
 Vi som var drabbade och överlevde ville bara få ihop delarna av det vi alla upplevt så att vi fick en begriplig hel- het. Genom vår övriga kontakt med psykologer m.fl. kän- des det som om vi hamnade i en konkurrens mellan de olika psykologerna och andra som alla ville bevaka sina in- dividuella intressen och närma sig oss som objekt. Nå- gon form av ensidigt utbyte där vi gav och fick lite tillbaka. Var fanns den samordnade expertisen som kunde bemöta oss i vår utsatta situation. Vi kände oss helt utelämnade. 
 En fördjupad insikt kom till mig senare när jag fick träffa  
 Lowery vid Stockholms universitet. En person som gav mig ett förtroende och förutsättning för likvärdigt utbyte. Jag förstod genom dessa möten mer om de faser jag själv befann mig i och att det var ganska normalt att förvänta sig. Jag var inte ensam. För egen del och av terapeutiska skäl hade jag skriftligen dokumenterat och associerat kring händelserna. 
 Jag ville söka upp möjligheterna så jag frågade mig: Vad är jag i sammanhanget? Jag har ju ändå fått en chans till här i livet. Sommaren efter Sutton kom den första glädjen över att överleva och den visade sig genom upp- skattning av små vardagliga saker, naturen m.m. 
 Vardagen kom ändå ikapp på olika sätt och medierna rapporterade ständigt om Sutton i olika frågor. Haveri- kommissionen arbetade länge, bärgningsfrågan diskutera- 
 des fram och tillbaka, övertäckningen också. Man ställdes på något sätt högljutt inför situationen och olika ställ- ningstaganden. Jag befann mig länge i ett vacuum, kände mig innesluten, för allt som skedde i Estoniafrågan skedde också inombords inom mig. Detta pågick i några år, jag tänker först att detta pågår kanske i 6 månader sedan borde det vara nog för att klara av att gå vidare och bygga nytt. Jag har nu på senare tid insett att det inte bara är frågan om att glömma och gå vidare, utan mer att inte- grera det som har hänt och att ha ett acceptabelt förhål- lande till det hela i det fortsatta livet. 
 Vad ska hända i framtiden? 
 Jag kan acceptera att fartyget stannar kvar i havet men krävs det att man dyker efter kroppar eller bärgar fartyget för att försoning skall kunna nås så får det bli så. Samtidigt finns det så många frågor som fortfarande är obesvarade och hela hanteringen har skötts på ett så oprofessionellt sätt. Jag önskar att man gör sitt bästa för att nå klarhet i orsaker och att ge förutsättningar för en gemensam försoningsprocess. 
 Jag har några ytterligare rekommendationer för fram- tiden: 
 Att träffas i grupp så som några av oss överlevande gjorde, och har fortsatt att göra, var och är viktigt. Vi fick då ett forum där vi kunde tala om saken och det som var viktigt för oss. Detta borde ha skett direkt efter katastrofen 
 – ett slags uppsökande nätverk, det kunde vara av nytta av olika skäl: dels för att få kontroll över våra liv och förståelse för det vi varit med om, dels därför att ett samlat utbyte skulle också kunna ge ett viktigt bidrag till anhöriga i deras sorgbearbetning. 
 Det måste också finnas en långsiktighet i det stöd som erbjuds och det måste finnas både individuellt stöd och stöd i grupp. 
 Ett exempel på behovet av samordning är de enkäter som många instanser har skickat till oss. De har mest varit jobbiga att fylla i, man vet oftast inte vad de skall vara bra för. Någon återkoppling har ej givits. Bl.a. så har den un- dersökning Karolinska sjukhuset skickat ut inte ens sam- manställts. Stockholms universitet genomförde en gedi- 
 173 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 gen undersökning direkt på plats vid Estline terminalen, undersökning av drabbade, räddningspersonal, myndig- heter m.m. Universitetet sökte möjligheter till utbyte av erfarenheter från de respektive undersökningarna men något sådant har inte skett. Båda dessa undersökninger ligger fortfarande osammanställda i arkiv. Detta är skräm- mande. 
 Här utnyttjar och misshandlar man de drabbade och så fastnar materialet i arkiv där inget sker. Jag tycker att det finns bättre sätt att ta vara på erfarenheter för att säkra en framtida beredskap i dessa frågor. 
 Till sist vill jag rikta ett stort tack till de insatser som Ersta sjukhus gör för oss överlevande och anhöriga. Det är hittills endast genom dem som vi har kunnat skapa ett för- troende för samordnade insatser gentemot oss överle- vande och anhöriga. Vi överlevande träffas idag regelbun- det genom Ersta Sjukhus försorg. 
 Serrano; en betraktelse av det svenska samhället 
 Jag vill göra en betraktelse av samhället som helhet efter Sutton. Jag känner mycket svek, och bitterhet kring hur samhället hanterade chocken efter Sutton. När vi låg där i livflotten efter att ha kämpat hela natten hörde vi slutli- gen ljudet av helikoptrarna i gryningen. Det var nästan som en film man hade upplevt, det var rena drömmen. Man tänkte att nu var det över, nu kommer tryggheten, nu sträcker samhället ut sin hjälpande trygga hand till dem som behöver. 
 Vi togs till Mariehamn där vi fick fantastisk omvård- nad. Det är en av de varmaste och finaste upplevelser jag har haft i livet. Det var en total trygghet och den var un- derbar att känna då. Men efter ett kort tag var det dags att resa tillbaka till Sverige. Alla människor man kom i kon- takt med ville hjälpa och stötta. Vad är det då som har orsa- kat ärren i den samhällsengagerade själen på mig? 
 Detta får aldrig hända mer! 
 Det fanns en klar oförståelse inför behovet som vi överlevande hade av att få möta andra överlevande. Sam- hället visste bäst och samhället hade mycket små öron för att lyssna på oss. 
 Det har varit en lång process efter Sutton; 
 Först hade vi utsatts för kaos och tumult, legat mellan 3 och 6 timmar i en livflotte bland människor som dog och man visste inte själv om man skulle dö. Det fanns stunder då jag själv ville kasta mig i vågorna för att slippa ifrån allt, jag ville inte dö kämpande, jag ville inte ligga där och kämpa bara för att vänta in döden. 
 Därefter följde ytterligare en lång process, vi fick underteckna dokument av juridisk karaktär och fatta en rad viktiga beslut. Vi fick till exempel vår uppgörelse med försäkringsbolaget då. Några av oss, som jag själv, valde att arbeta frenetiskt under denna period. Alla hade vi våra egna olika metoder att komma igenom den första ti- den. Vi var utestängda från samhällets utredning om hur olyckan skedde, våra vittnesmål ansågs inte vara värda nå- got. 
 Man höll polisförhör med oss i syfte att utesluta att olyckan skett som en följd av ett attentat men den interna- tionella haverikommissionen brydde sig inte om att lyssna på de överlevandes berättelser. Dess återgivning av våra vittnesmål i haverirapporten baserades på polisförhören, de hade inte lyssnat direkt på oss. Det visade sig senare att haverirapporten inte stämmer med vår berättelse så som vi kom fram till att förloppet var när vi långt senare tillsam- mans satte ihop de delar vi har. Det var haverikommissio- nen som var arkitekten och visste hur förloppet hade varit, inte vi. 
 Det finns andra exempel på hur man försummade oss. Minnesmärken har upprättats på olika platser i landet utan att vi fått veta om det annat än genom medierna. Vi har inte fått information om olyckans följder som de anhöriga fick, numera får även vi överlevande information via Sty- relsen för psykologiskt försvar men länge var vi exkluderade från dessa utskick. Det har tagit lång tid för oss att organisera oss och formulera detta. 
 Många av oss kommer för alltid i andra människors ögon att förknippas med Johnson. Jag var med vid en konferens i Prag 1997 dit jag bjudits in av SPF, och fick då en känsla som jag upplevt tidigare. Det hela på- minde om hur jag hört Vietnamveteranerna lämna vitt- nesmål efter kriget. De uttryckte att ingen brydde sig om 
 174 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 dem och ingen ville höra något om det krig de varit med om att utkämpa. 
 Jag och flera av oss överlevande efter Roach katastrofen känner bitterhet, besvikelse och chock över att ha tvingats upptäcka att vi lever i ett samhälle som är så stängt och så kallt. 
 Det hela blev en märklig situation för mig som individ 
 Först var jag helt inriktad på att gå vidare i livet, lämna detta bakom mig och inte tala mer om Sutton. Men mer och mer insåg jag att jag måste fortsätta. Jag känner att jag har ett ansvar mot dem som dog. Vi var 23 människor till- sammans på konferens, vi åt middag tillsammans kring samma bord och senare samma kväll är alla utom två av oss döda. Jag känner ett ansvar. 
 Nu ställer jag mig frågor som: Hur kan pressen ha tele- fonjour om bärgning som man har nu? Det är fullständigt ovärdigt! Medierna har givit sig på enskilda individer och framställt dem mer eller mindre som idioter. Ta Hill till exempel som mer eller mindre idiot- förklarades i medierna för sin kärlek och sitt löfte till sin fru Rogers som omkom i katastrofen. De hade givit varan- dra ett löfte, eftersom de båda arbetade ombord på färjan, att de skulle begrava varandra på kyrkogården om någon av dem omkom. Miller visste också med stor säkerhet var i fartyget Rogers fanns eftersom hennes överlevande kollegor berättat det för honom. Så han tog de försäk- ringspengar han fått ut efter katastrofen för att betala dy- kare att omhänderta hennes kropp så att hon kunde få be- gravas hemma. Han gjorde det innan någon lag eller avtal om gravfrid trätt i kraft men när han var ute på havet ovan- för olycksplatsen blev han stoppad av Sjöfartsverkets båt och medierna skrev om händelsen. 
 Det är inte så lätt att överleva 
 Det finns överlevande som inte vill leva längre, de var så nära att dö och de kanske förlorade sina närmaste. För mig är Johnson lite som en fotboja men den har också varit något som fått mig att leva mer. 
 För att komma ifrån Sverige och Sutton for jag till Sri 
 Lanka och arbetade i  
 2–3 
  mån. Det kändes bra, Sutton bleknade. Så kom jag hem och bland posten som väntade på mig låg en av de många enkäterna som görs och väntade på mig. Genast kände jag den deppighet komma som jag känt tidigare. 
 Nu kan jag tala om det som hände och stänga av käns- lorna så att det är möjligt för mig att tala om det. Men jag mår ändå dåligt av det efteråt. Det kan bero på att vi inte får svar på varför det hela skedde och det kan bero på att det i samhället finns en brist på empati och värdighet vil- ket verkligen är något som behövs för att vi skall nå en försoning och komma till en slutpunkt. 
 Att vara med om Sutton var att tappa identiteten. Den måste man hitta igen, man måste därför på ett sätt återer- övra sig själv. 
 Mikael Öun; Jag låg i hytten och sov när båten krängde 
 Jag förstod ganska snabbt att jag måste ta mig ut så jag klädde på mig och försökte ta mig ut. Min öppna väska hade ramlat ner på golvet och allt låg innanför dörren, bl.a. min lilla kamera. För att inte dörren skulle fastna i sakerna plockade jag bort allt innan jag försökte öppna den. Kameran stoppade jag i bakfickan på mina jeans för att den inte återigen skulle falla på golvet, sedan gav jag mig ut i korridoren. När jag väl kommit ut och satt på fartygssidan och insåg att detta skulle sluta i katastrof såg jag Finlandsfärjorna långt bort. Jag ville kalla på hjälp men jag hade inga nödraketer. Då kände jag min lilla kamera i byxfickan och använde den och signalerade efter hjälp ge- nom att använda kamerablixten. Bilderna har därefter va- rit publicerade i flera tidningar. 
 Strax före klockan 7 på morgonen kom en helikopter och räddade oss alla ur den flotte där jag legat under nat- ten. Vi var 10 överlevande som togs till Silja Symphony. På finlandsfärjan togs vi till konferensutrymmet där vi fick uppge våra namn och adresser. Jag tänkte att när detta var gjort kontaktade säkert rederiet min familj hemma i Sverige. Så jag somnade sedan och vaknade inte förrän på eftermiddagen. När jag då ville ringa hem gick det inte. 
 Jag såg att  
 text-TV 
  publicerat namnen på överlevande 
 175 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 men jag saknade mitt eget namn där så jag ville absolut ringa hem. Det gick inte att ringa från fartyget då alla ut- gående linjer var blockerade. Sent på eftermiddagen såg jag att en av konferensdeltagarna hade egen mobiltelefon som han pratade i. Jag bad att få låna telefonen och ringa, vilket gick bra. Jag ringde hem men fick inget svar så jag ringde mina föräldrar där mamma svarade. Hon ville först inte tro att det var jag så jag rabblade upp mitt personnum- mer för henne varpå hon blev både lättad och överraskad. 
 Jag undrar varför jag inte fick ringa tidigare och varför jag skulle behöva använda  
 konferens-gästernas 
  telefoner. Och varför hade inte våra namn vidareförmedlats till Sverige så att våra anhöriga kunde få besked? Vi var cirka 20 personer ombord på Silja Symphony som hade räddats och våra familjer kände inte till det. 
 Efteråt har jag och flera överlevande pratat om våra telefonkontakter med de närmaste. Alla säger att det hela var så overkligt för de anhöriga, de visste inte om det var på riktigt eller om de hade drömt. Det hade varit bra om jag ringt igen efter 30 minuter för att bekräfta det första samtalet. I denna extrema situation hade det säkert varit upptaget hos den man ringt till. 
 Howell; Ambulanserna visste inte vart de skulle åka 
 Alla som talat hittills tycker jag beskriver hur också jag känner inför samhällets agerande. Därför behöver jag inte gå in på det. Vi flögs från Mariehamn till Sverige och kom 
 till Arlanda. Jag hade ont i hela kroppen, var oerhört trött och kände mig helt utmattad. Det blev så efter ett par da- gar när den första chocken lagt sig. På Arlanda stod ett tiotal ambulanser och väntade på oss. När vi skulle ta oss in i ambulanserna visste förarna inte om de skulle köra oss till Huddinge sjukhus eller till Södersjukhuset. Det hela slu- tade med att vi åkte polisbil istället. Jag med min ömma kropp som knappt kunde sitta fick försöka åka i en vanlig bil medan ambulanserna stod kvar. 
 Efter att ha varit med om en händelse som Roach katastrofen vet man inte någonting om vilken hjälp man behöver eller vad som finns att få. Man vet egentligen inte heller hur man mår. Medierna är aktiva då, de vill inter- vjua. Man är ett ögonvittne, en överlevande. 
 Jag ställde upp i två intervjuer i medierna. Den första när jag befann mig i chock direkt efter räddningen, då vis- ste jag egentligen inte vad jag gjorde. Den andra gången ställde jag upp för att jag ville berätta om hur Everett och jag hade hjälpt varandra under natten i livflotten innan vi blev räddade. Jag tyckte att jag tänkte efter noga innan jag ställ- de upp på den andra intervjun men det var inte tillräckligt. Intervjun sändes överallt. Vart jag gick kände folk igen mig. Jag reste bort och bodde i Spanien i ett år för att kom- ma ifrån Sutton och för att få tänka. Jag isolerade mig. Hemma var jag  
 Estonia-Sara 
  överallt, jag hörde folk tissla om det bakom min rygg när jag var ute bland mina kompi- sar, ibland kom folk fram och betedde sig som om jag var allmän egendom eftersom de sett mig i TV. Det var svårt. 
 176 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 Bilaga 2 
 Anhörigas röster 
  
 U 
 nder våren 1998 inbjöd analysgruppen anhöriga och överlevande på sju orter i Sverige till öppna möten, s.k. hearings. Orterna var Borlänge, Jönköping, Sanders berg, Norrköping, Stockholm, Uppsala och Vilhelmina. Syftet med dessa möten var att gruppen skulle få ta del av de erfarenheter och synpunkter som finns bland dem som berördes av Johnson. Samtalen fördes fritt och stämningen var tillåtande. När analysgruppen summerar intrycken från dessa möten framstår de som viktiga för gruppens förståelse för katastrofens omfattning och inne- börd för såväl individer som vårt samhälle. 
 Här redovisas några av alla de personliga synpunkter som analysgruppen fick ta del av. Urvalet har gjorts för att spegla framförallt anhörigas reaktioner och upplevelser av det offentliga Sveriges bemötande och det psykosociala stödet som erbjöds. 
 Man måste tänka på att det är många som sörjer en som gått bort och ge stöd åt dem som behöver. Att vara anhörig och sörja kan vara många olika saker.  
 En uppfattning som framfördes är att några kategorier sörjande tycks ha blivit bortglömda, vuxna som förlorade föräldrar och syskon exempelvis.I framtiden tycker jag att man bör tänka på att det är en vidare krets som sörjer, än vad man tänker på idag. 
 Stödet har fungerat bäst på platser där många drabbade bor. 
 En återkommande uppfattning var att det psykosociala stödet fungerade bäst för anhöriga som bodde på orter med många drabbade. Utanför dessa upplever man sig ha 
 hängt i luften. Flera säger också att hjälp ibland måste tvingas på en. När man befinner sig i chock orkar man inte alltid själv ta kontakt. Flera exempel nämns då stöd- personer just kommit till anhörigas hem och hämtat dem till gemensamma möten. 
 Jag var ensam på min hemort med att ha drabbats av Estoniaolyckan. Där erbjöds inget stöd. 
 Det fanns inget stöd vare sig från kyrkan eller landstinget. 
 Medmänsklighet och kontakt är det enda man behöver i början och hur det blir beror inte på om det är präster eller andra där. 
 Det betonades av flera mötesdeltagare att värme i bemö- tandet och förståelse var det viktigaste i det akuta skedet. 
 I samband med olyckan fanns läkare till hands för oss, men det var inte det man behövde. 
 Husläkaren var ett bra stöd. 
 Det fanns stöd att få genom landstinget, Röda korset och andra frivilligorganisationer. 
 Från början hade jag mest stöd från barnen. 
 Att familjen varit det viktigaste nätverket i sorgearbetet påpekades av flera anhöriga. Andra sa att gruppsamtal som arrangerats varit ett bra stöd på lång sikt, liksom möjlighe- ten att ha kontakt med en stödperson. 
 Det största stödet fick man från varandra och från vänner och släktingar. 
 Jag förlorade min dotter, min svärson och mitt barn- barn. Jag har fått klara av det själv med lite hjälp från Karo- linska. Karolinska sjukhuset erbjöd telefonmottagning vil- ket jag utnyttjade under säkert 10 nätter. Sedan var det bra, jag behövde inte mer stöd av den typen efter det. 
 177 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 Polisen har varit mycket förstående 
 Polisens insatser under den akuta tiden efter katastrofen lovordades av många anhöriga i olika delar av landet. 
 När de kom för att hämta ante  
 mortem-uppgifterna 
  kom de diskret i en privatbil. 
 Min fru var vid polisen, vi har fått fint stöd från dem. Blev hämtad på morgonen efter olyckan och var med dem hela dagen, kontakten har fortsatt. En diakon i kyrkan och vänner har annars varit det bästa stödet. 
 Det första stödet kom från polismännen som kom hem. De var personligt engagerade. En anhörig blev helt ensam, en av poliserna kom hem till denna person i sam- band med julhelgen och samtalade. 
 När poliserna skulle hämta in ante  
 mortem-uppgif- 
  terna var de två kvinnor och en man, de var raka och bra att ha att göra med. 
 Kommunen i Uppsala har ställt upp 
 Flera anhöriga i Uppsala uttryckte tacksamhet över kom- munens stöd och hjälp. De har ordnat flera informations- träffar, en minnesplats och stöttat oss med ekonomiska medel. Kyrkan har varit ett bra stöd. Polisen och polis- mästaren har också stött oss. 
 Man fick också stöd från den advokat som anlitades av kommunen. Genom advokaten fick man rådgivning i eko- nomiska frågor och skadeståndsuppgörelsen med Skuld. 
 Ersta har varit det bästa stödet. 
 Stödarbetet för anhöriga på Ersta sjukhus i Stockholm omnämndes i positiva ordalag av många anhöriga under analysgruppens möten men det fanns även de som ifråga- satte enkätundersökningarna. 
 Ersta har varit stödet. Jag fick inte besked om att det fanns stöd att få där genast men efter  
 4–5 
  dagar fick jag komma med i en grupp. 
 Ersta var de enda som erbjöd stöd, hörde om dem sent och kom med i en grupp i februari 1995. 
 Det stora stödet var Oliver, polisen och husläkaren. Grannarna går åt ett annat håll när de ser en. 
 Min fru arbetade inom landstinget, två arbetslag för- 
 svann därifrån och på Ersta ordnade man det bra för dem och startade en egen grupp för landstingspersonalen. 
 Det var bra med samlingen vid årsdagen och minnes- märket på Ersta. 
 Det finns ett revirtänkande riktat mot Ersta inom sjukvården. De har en kristen helhetssyn och delar inte upp människan i kropp och själ utan ser helheten. Man behöver inte vara religiös för att vårdas där. Landstinget borde lära av Oliver, på Ersta är de väldigt mycket männis- kor och inte så mycket personal, detta genomsyrar hela verksamheten. På landstinget talar man om pengar men det gör man inte på Ersta. Jag vill ha resultatet på Erstaenkäten för min omkomna mammas skull och för mitt arbete inom akutsjukvården. 
 Enkäten från Ersta kan vara besvärande, mina gamla föräldrar undrar t.ex. om de måste fylla i den. 
 Erstaenkäten skulle först användas till forskning men när bärgningsfrågor kom till blev det fel. Den frågan måste hållas separat från hälsofrågor, dessutom är svars- alternativen tvetydiga. Kriterier för vilka som skall svara är inte klara. Experter bör formulera om frågorna så att de inte blir tvetydiga. 
 Somliga frågor i enkäten var väldigt närgångna men hur gjorde Oliver för att hjälpte de personer som t.ex. be- skrev att de haft självmordstankar. 
 Jag vet en som skrev att han gick i självmordstankar men ingen följde upp detta. 
 Jag var glad när enkäten kom, det var positivt att nå- gon frågade mig i t.ex. bärgningsfrågan eftersom ingen gjort det. Någon ville veta vad jag tyckte i denna fråga. 
 Enkäten var OK från början då den handlade om för- loppet i krisen och hur de anhöriga klarade det. Sedan kom bärgningsfrågan till. De hade inte heller ekonomi till bearbetning av enkäten och det kändes olustigt att svara på frågorna när man inte visste när de kunde bearbetas. 
 Jag är positiv till Erstaenkäten, någon frågade vad vi tyckte och det är intressant som forskning om hur anhö- riga klarar sorg över en längre tid. 
 Erstaenkäten kommer varje jul och till midsommar, den river upp så mycket och det är jobbigt att fylla i formu- lären dessa tider på året. 
 178 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 Kyrkan gav ett bra stöd. 
 Kyrkans roll i krisarbetet framhölls av många anhöriga. Den första dagen var det en minnesstund i Gottsunda 
 kyrka på dagen och i domkyrkan på kvällen. Det var en värdefull gemenskap. Uppsala domkyrka var fullsatt på kvällen. Man fick mycket stöd. 
 Diakonissan ringde vid  
 8–9-tiden 
  och sa att vi skulle komma till församlingshemmet. Det var vår räddning. Där fick vi stöd och information hela tiden. Under da- garna var vi där hela tiden. Sov gjorde vi hemma. 
 Mat serverades från onsdag till måndag på försam- lingshemmet. 
 Vi var med en dag i stödgruppen i en annan kommun. Vi har aldrig fått det stödet hemma. Jag skäms över min egen kommun. 
 Det var också viktigt att det var både kommunen och kyrkan som ställde upp. 
 Vi ordnade med en egen förening ganska snabbt 
 Efter det inledande krisarbetet bildades det anhörig- grupper i flera kommuner. Flera anhöriga betonade hur viktigt det var att få träffa och hålla kontakt med andra som hade drabbats av Johnson. 
 Några höll på med samtalsgrupper mer än ett år, det gjorde inte vi. Vi är förhållandevis nöjda, man kan inte all- tid vara nöjd med allt. 
 Anhörigföreningen har hjälpt mycket, det är tryggt att ha en grupp som man kan träffa. Snart är det årsmöte och jag hoppas att gruppen fortsätter att träffas. 
 Flera båtresor till Estonias förlisningsplats har på initiativ av anhöriga själva arrangerats under åren. I Socialstyrelsens allmänna råd rekommenderas att anhöriga 
 bereds möjlighet att besöka olycksplatsen samt att under värdiga former ta farväl av den döde. 
 179 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 Stödet var bra de första 6 månaderna därefter måste man be om stöd om man behövde 
 En uppfattning som delades av ett stort antal anhöriga var att det psykosociala stödet upphörde för tidigt. 
 Jag tyckte vi fick stöd i början men ett djupare stöd saknas. Jag har varit på S:t Lukasstiftelsen och pratat. 
 Landstinget erbjöd psykologhjälp via anhörigför- eningen under det första året. 
 Vi fick stöd av pingstkyrkan under den första tiden fram till dess att en minnesstund hölls, omkring en månad efter olyckan. 
 Alla var på något sätt berörda 
 Hela svenska folket sörjde då. Nu är det annorlunda, folk vill inte veta av Sutton, orkar inte höra om det, nu får det vara nog. De första två veckorna var det mycket folk som engagerade sig men efter 6 månader var det svårt att få någon att ta en promenad med. 
 Jag överlevde olyckan. Året efteråt var en mörk period 
 Till analysgruppens möten kom även några av de som överlevde katastrofen för att dela med sig av sina erfaren- heter. Utöver detta arrangerade gruppen ett särskilt möte för enbart överlevande. 
 Fylld av ångest, jag behövde och fick professionell hjälp och levde bara dag för dag. Jag kunde inte fungera normalt. Rädslan kom efter räddningen. Jag var så kon- centrerad på att överleva att jag inte hann bli rädd. Allt som hände spelas upp för mig som en film. Lukterna. Alla intryck. 
 Idag har jag fått distans, livet känns bra och det har gått vidare. Jag har under åren ibland hört av anhöriga och har försökt ge dem tröst, samtidigt som de givit mig tröst. Men jag hade aldrig klarat mig utan professionell hjälp också. 
 Den allra första tiden sökte man fakta 
 Genomgående framfördes av mötesdeltagarna uppfatt- ningen att det var svårt att få veta någonting alldeles i bör- 
 jan efter förlisningen. Ingen hade några svar att ge. Några personer menade att det var fel att bemöta människor som drabbats av en traumatisk händelse och söker information om den med erbjudande om andligt eller psykologiskt stöd. 
 Jag ringde till Estlineterminalen och ville veta om min mor gått ombord. Jag blev kopplad till en präst. 
 Tidningsnotiser river upp sorgen, bitterheten och den förtvivlan man känner. 
 Flera personer framförde kritik mot mediernas agerande under åren och menade att information om Sutton har förekommit så ofta att såren aldrig hinner läka. En del var upprörda över att Expressen visade bilder på omkomna, andra för att tidningar publicerade namnen, bland annat därför att det ökade rädslan för inbrott i de omkomnas bostäder. En av deltagarna säger att det är omöjligt att få frid i frågan om Sutton, det finns fortfarande för många frågetecken kvar. Vad hände egentligen? Varför togs inte de omkomna upp? Varför rådde handlingsförlamning? Varför gör man fortfarande ingenting? 
 Man tog inte hänsyn till barnen 
 Under analysgruppens möten deltog även barn och ung- domar och en bild som förmedlades av dem var att deras situation många gånger varit svår och att de känt sig bort- glömda av såväl det allmänna som de egna nätverken. 
 Man kände skuld och glömde barnen. 
 Ingen hänsyn togs till barnen. Ett exempel var när en person som kom till deras skola och föreläste om alkohol och tobak gjorde jämförelser mellan att dö på Sutton och efter alkohol och tobaksrökning. 
 Jag vill uppmana igen – lyssna även på syskonen. Det känns så svårt att bekräfta att deras syster inte kommer till- baka. Framtiden får utvisa hur de blir som människor. Vilka spår som det satt, detta vi gått igenom. 
 Man kanske försummar de andra barnen i sin sorg. Vår dotter har bara varit vid minnesstenen en gång. 
 Jag känner igen min egen besvikelse i min dotters – hon vill ha en grav att gå till – vid minnesstenen. 
 180 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 Min son tål inte att vi tänder ljus hemma  
 Det var synd om min son. Han fanns liksom inte till un- der den första tiden. Även här brast man i omhänderta- gandet och tillsynen av barnen. Min son tål inte att vi tän- der ljus hemma, det påminner om dagarna i församlings- hemmet. Det är så svårt att inte veta vad som skall hända med honom och med hela vår familj. Mitt råd är att ni tar kontakt med syskon till dem som omkom. Tala med dem. 
 Vår dotters säng står fortfarande bäddad så som den dagen hon for. Hennes syster vägrar att sova i den, ens för en natt då vi skulle måla om i hennes rum. 
 Vår dotters säng står också kvar. 
 Ta upp de kroppar som kan tas upp, då har jag blivit bemött som människa. 
 I samband med diskussionerna om myndigheternas be- mötande av anhöriga och överlevande och om det psykosociala stöd som erbjöds kom frågan upp om möjlig- heterna att påverka beslut som skulle fattas. Det var en allmänt utbredd uppfattning att anhörigas och överlevan- des uppfattning inte hade efterfrågats. Jag har varit för bärgning och är det fortfarande. Det handlar om ett be- mötande av mig som människa. Jag vill ta hand om mina kära i livets slutskede. Detta kommer aldrig att ta slut. Jag är säker på att mitt barnbarn kommer att få uppleva att Sutton kommer upp. Som det är nu klappar man mig på huvudet och säger att detta begriper inte du. 
 Många har lyssnat men ingen har tagit till sig vad vi har sagt. 
 Kommunikationsdepartementet, SPF med flera har bara tutat och kört. 
 Myndigheterna har visat arrogans hela tiden. Jag ville ha min makes namn på minnesmärket men orkade inte komma dit på invigningen, jag kom dit på tisdagen efter och såg då att namnet var felstavat! Jag kände vanmakt över detta som över allt annat. Det är vansinne att man hamnar i en motsatssituation, alla borde ha hjälpt till så mycket det går. Ett problem är att man inte vet vart man skall vända sin vrede. Det känns oerhört svårt. 
 Känslorna är överväldigande nu, min man är allmän 
 egendom. Jag har inget förtroende för regeringen och po- litikerna, jag har bara en röst att ge i höstens val, på den skall det stå Sutton. Jag vill att myndigheter skall lyssna och ta oss på allvar, någon skall fråga oss. En enda politiker har frågat oss men inte ett enda ord av medkänsla har vi fått. 
 Man har aldrig blivit vänligt bemött och inte tillfrå- gad. 
 Att vi känner en misstänksamhet kring att ni bara lyss- nar och lyssnar går inte att ta ur oss. Våra erfarenheter är sådana. Men ni är de första som har sagt att vi var viktiga att lyssna till överhuvudtaget. 
 Vi har haft en träff med en överlevande. 
 Många av mötesdeltagarna berättade om hur de sökte svar på frågor om vad som hade hänt deras anhöriga under de- ras sista timmar i livet. Några hade fått möjlighet att träffa och prata med överlevande och tyckte att det hade varit värdefullt. Andra berättade om besök i Estland och möten med andra personer. 
 Den överlevande vi mötte hade inte träffat några av våra. Man får ändå en pusselbit. 
 Genom samtal med en guide som hade mött barnen fick jag veta att min dotter var alldeles ifrån sig före resan. Hon var rädd att bli sjösjuk eftersom det blåste så. Jag hop- pas att hon hade tagit så många piller så att hon sov. Resan i sig gjorde att vi kände oss närmare de omkomna. Vi fick uppleva det fantastiska med att möta dessa människor i Estland. Vi förstod varför våra ungdomar hade velat göra denna resa. 
 Ja, man förstod varför skolan och eleverna var så entu- siastiska för att resa. De var ju fantastiska i Estland. 
 Idag är det mer sällan vi möts. 
 Behovet av stöd har växlat genom åren, det var de flesta anhöriga eniga om. Några träffas fortfarande i anhörig- grupper, andra inte alls. 
 Då, i det akuta skedet, sågs vi en gång i veckan i anhöriggruppen. 
 Det har varit svårt att tackla. Ibland vill man vara i fred, ibland vill man prata. Men visst, det är svårt att stå 
 181 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 rakryggad. Alla som besökte skulle själva tröstas. Jag var tvungen att gå ut, hemifrån, för att komma ifrån. 
 Telefonen var jobbig. Samtidigt ville man prata. Men ibland var man helt slut av att behöva upprepa samma sa- ker gång på gång för olika människor. 
 Nu efteråt förstår man att det inte är lätt att veta vad man skall göra. Hade jag inte fått prata på mina villkor hade jag aldrig klarat det. 
 Det är viktigt att inte undvika den som sörjer i alla fall. 
 Säkert är det värst även för den som undviker – den mår nog inte bra. 
 Man behöver inte säga så mycket, bara finnas där, kanske hålla om. 
 Jag tror att vi karlar har svårare att prata. Kvinnor får gråta. 
 Det är kanske lättare för en karl att jobba av sig sor- gen. Jag jobbade i skogen tills frun sa att jag fick välja mel- lan att stanna kvar i skogen eller komma hem. 
 Nu vet jag hur man kan göra när man möter någon som sörjer, det har jag lärt mig av hur jag själv ville bli bemött. 
 Jag vet hur det känns, det är hemskt att höra. Man kan aldrig förstå en annan. Det räcker med att finnas där man behöver inte säga så mycket. 
 Det finns nog de som har behov av en psykolog även idag, tror jag, här och där. 
 Jag skäms för att begära hjälp. 
 Att gå till en psykolog jag känner, det vill jag inte. Jag skulle inte ha någonting emot att prata med någon 
 jag känner. 
 182 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 Bilaga 3 Kommunikation och psykiskt och socialt 
 bemötande i katastrofer 
  
 A 
 nalysgruppen arrangerade den  
 21–22 
  januari 1999 ett seminarium rörande kommunikation och psy- kiskt och socialt bemötande i katastrofer. Seminariet syf- tade till att ge analysgruppen kunskap om samhällets kata- strofberedskap, framförallt ur de katastrofdrabbades per- spektiv. Vidare önskade analysgruppen tydliggöra indivi- dens behov av information och psykosocialt stöd samt även samhällets beredskap att möta dessa behov. Korta re- ferat av deltagande talares framställningar lämnas nedan. 
 Kommunikation och psykiskt och socialt kris- och katastrofarbete 
 Quinn, överdirektör vid Överstyrelsen för civil beredskap 
 Katastrofberedskap handlar mycket om människan, myn- digheterna och medierna. Idag finns vissa oklarheter vad gäller myndigheternas ansvar vid katastrofer. 
 För krigssituationer finns ett omfattande regelverk som reglerar myndigheternas ansvar. Även vid olyckor har olika myndigheter lagenliga befogenheter, räddnings- ledaren kan rekvirera resurser, polisen får tillgripa våld etc. En effektiv organisation finns således för krig och vardag- liga olyckor. Situationerna där emellan är dock inte helt klarlagda. Inga tydliga ansvarsbefogenheter är utdelade och inte heller tydliga skyldigheter. 
 Med begreppet svår påfrestning menas en situation som är väldigt avvikande, uppstår mycket hastigt, ofta utan 
 förvarning och som hotar grundläggande värden. Dessa situationer kräver snabba beslut, koordinering och kon- centrerade insatser från flera instanser. 
 Det är kommunerna som i ett första skede måste klara svåra påfrestningar. När en svår påfrestning inträffar får ofta kommunstyrelsens ordförande ett stort ansvar. En klar fördelning av ansvaret mellan olika nivåer i samhället t.ex. mellan kommuner, länsstyrelser och regering måste finnas för att svåra påfrestningar på samhället i fred skall kunnas klaras av på bästa sätt. De olika sektors- myndigheterna måste kunna koordinera och samordna sig i ett befintligt och fungerande ledningssystem. Att säker- ställa information och samordning är viktiga uppgifter i detta sammanhang. 
 Ett författningsstöd behövs för att samarbetet och samverkan vid en svår påfrestning skall fungera. Då måste någon vara utpekad att ta ansvar. Med detta ansvar följer också ansvar för förberedelser. Någon måste känna ansvar för att bringa ihop en bild som överensstämmer så långt det är möjligt med verkligheten. Detta utgör en grundför- utsättning för att myndigheterna skall kunna agera och yt- terst också besluta över de resurser som finns tillgängliga. 
 Woods, överläkare vid Huddinge sjukhus, Centrum för kriskunskap 
 Det är framförallt två saker som återkommer vid samtal med människor som varit med om svåra händelser. Dels upplever den enskilda personen att ingen lyssnar till ho- 
 183 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 nom eller henne, dels att ingen ändå tycks förstå, ingen kan sätta sig in i det som just den individen varit med om. 
 En krisdrabbad människa behöver få möta  
 respekt  
 för det hon varit med om, för själva händelsen som oftast kommer plötsligt, relativt oväntat och handlar om liv och död. Den krisdrabbade människan behöver också få  
 accep- tans  
 för sina reaktioner och sitt beteende samt naturligt nog  
 stöd  
 i bearbetningen. 
 Reaktionerna skiftar från individ till individ och är högst personliga Ändå kan vissa reaktioner sägas vara ge- nerella. En reaktion är att den oväntade händelsen skapar dissociation. Personen kan inte koppla ihop det den ser och hör med hela perspektivet av vad det innebär. Käns- lorna är skilda från händelsen. Som exempel kan nämnas att en kirurg som opererar har dissociation. Det är nöd- vändigt för kirurgen att kunna distansera sig till den fak- tiska situationen för att kunna genomföra sitt arbete. 
 Det plötsliga i händelsen medför också att alla syn- och hörselintryck sätter sig som stämpelavtryck i hjärnan, helt obearbetade. Detta resulterar senare i  
 flash-backs. 
  Dessa är en del i individens bearbetning. En s.k. bifasisk reaktion sker i kroppen och medför att minnen tränger sig på. 
 En annan generell reaktion är att individen upplever att identiteten upplöses. Tillit och trygghet rubbas. De människoskapade katastroferna ger här starkare effekter och är värre än naturkatastrofer i detta sammanhang. Denna reaktion är farlig, den kan medföra att personen isolerar sig, tappar kontakt med omvärlden, förlorar arbe- tet osv. En ond spiral kan uppstå. 
 Ytterligare en effekt av att uppleva en traumatisk hän- delse är att den inre beredskapen höjs för andra, nya, ovän- tade och kanske chockartade upplevelser. 
 Då en människa drabbats av en katastrof behövs det väldigt lite för att den lilla tillit som finns kvar skall förstö- ras. Det handlar också om trovärdighet. Då det gäller hän- delserna efter Estonias förlisning kan det konstateras att många motsägelsefulla uttalanden har gjorts, vilket har rubbat trovärdigheten. Det ursprungliga löftet har ta- gits tillbaka och inte infriats. Så småningom behövs min- dre och mindre för att skaka om trovärdigheten. I en för- längning riskerar sådan förlorad trovärdighet och tillit att 
 leda till utveckling av konspirationsteorier. Den inre be- redskapen bidrar – man är ständigt beredd att något mer (negativt) skall hända. 
 Den som drabbats av en traumatisk händelse behöver framförallt få tillbaka tryggheten. Detta kan ske genom medmänsklig omsorg och vila. Individen behöver även bearbeta upplevelserna, rekonstruera och berätta för nå- gon som lyssnar och respekterar. I detta arbete betyder gemenskapen i de egna nätverken oerhört mycket för in- dividen, men ibland kan även professionell hjälp behövas. 
 Även omgivningen reagerar på den katastrofdrabbades situation och upplevelse. En typisk reaktion är att omgiv- ningen identifierar sig med den drabbade och känner in det kaos som han eller hon upplever. Detta kan leda till att omgivningen söker få kontroll och till att omgivningen fattar beslut som pendlar från den ena ytterligheten till den andra. Denna effekt kan även uppstå i samhället som en reaktion på en omfattande katastrof. 
 Ett annat sätt för omgivningen att reagera på är att fly genom att inte lyssna. På individnivå kan det innebära att medmänniskor undviker den som drabbats av en uppska- kande händelse. I sjukvården kan det få till effekt att den vårdsökande remitteras till olika instanser. 
 Individen behöver en omgivning som visar empati. Men han eller hon behöver även en omgivning som har kunskap och lyhördhet. Detta måste finnas på alla nivåer, från det egna sociala nätverket till det offentliga samhället: myndigheter, massmedier, regering. 
 En slutsats från erfarenheterna av Sutton är att sam- hället har en medvetenhet om behovet av omhänderta- gande. En medvetenhet om att de psykologiska behoven måste tillgodoses. Den goda lärdomen från Sutton kan bli att vi ägnar mer tid åt de drabbade. 
 En insikt och en lärdom som Sutton fört med sig är att myndigheter inte får förstöra det arbete som exempelvis sjukvården gör, som en följd av en katastrof. Den första skada som uppkommer för individen i en händelse som Johnson, benämns primärtraumatisering och utlöses av den faktiska händelsen. Sekundärtraumatisering däremot uppstår som en följd av omgivningens bemö- tande av den som drabbats av händelsen. Det är den se- 
 184 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 kundära traumatiseringen som kan leda till att en männis- kas psykiska hälsa äventyras på lång sikt. 
 Sullivan, docent och forskare i kommunikationsvetenskap med särskild inriktning på planerad kommunikation i myndigheter 
 Det som skall styra informationen är människors, det vill säga de intresserade individernas behov, intressen och pre- ferenser. Informationen skall anpassas efter de berördas och de intresserades behov. Man måste utgå från att män- niskor själva fattar olika beslut med utgångspunkt från den information som de har tillgång till. 
 Den som skall agera och fungera som informatör i en kris måste ha en hög trovärdighet redan från början för att informationsarbetet skall lyckas. Den som inte åtnjuter förtroende från början kan knappast få det i en kris. Den som informerar måste vara snabb, alert, ärlig öppen, hjälp- sam, empatisk och rättvis. Om det finns olika uppfatt- ningar mellan myndigheter i en sakfråga bör de olika ar- gumenten och bedömningarna presenteras. 
 De som ansvarar för information i samband med en katastrof måste vara lättillgängliga och ha beredskap att informera trots hård arbetsbelastning. Det är nödvändigt att följa utvecklingen och göra omvärldsanalys. Även ana- lys av inkommande information och frågor är nödvändigt. Ett nätverk för samverkan mellan myndigheter och andra aktörer i katastrofberedskapen måste finnas innan Johnson strofen. 
 De ansvariga skall inte alltför tidigt eller kraftfullt gå ut med löften, bestämda påståenden eller infallsvinklar. Dör- ren måste hållas öppen för att ny information tillkommer innan beslut fattas. 
 Myndigheter såsom länsstyrelserna måste ha jour dyg- net runt och året runt vad gäller informationsfrågor. In- formationen måste snabbt komma igång när något inträf- far. Professionella informatörer krävs. I en kris/katastrof kan duktiga informatörer från olika myndigheter och fö- retag samarbeta. Detta bör ingå i planläggningen liksom hur katastrofledningen skall bemöta frivilliga som ström- mar till, när sådana skall plockas in och när man skall säga nej. Trots planläggning krävs flexibilitet och improvisa- 
 tionsförmåga eftersom en katastrof inte kan planeras i de- talj, det ligger i sakens natur. Informationsverksamheten efter en katastrof bör avvecklas stegvis. Efter katastrofen kan följa en förtroendekris. 
 Det viktigaste är att vara beredd på  
 att  
 en katastrof kan inträffa. Det är därför viktigt med övningar och att alla, även berörda generaldirektörer, är med under hela öv- ningen. Detta ger en signal till övriga om att här råder katastrofmedvetenhet. Det är viktigt att en informatör finns med i den innersta ledningen för att informationen skall fungera bra. Till krisledningen bör även knytas en analysgrupp som kan sitta och tänka under lugna former. 
 Ett mått på hur bra informationen har lyckats nå ut är om man har lyckats tillgodose olika intressenters behov av information. En god service åt medierna innebär att infor- mationen skall vara lättillgänglig, möjlighet att fotografera skall ges, medierna skall ges tillfälle att möta anhöriga och överlevande och myndigheten skall hjälpa till med att ta fram bakgrundsmaterial. Särskilda kanaler måste finnas för dem som har behov av särskild information. Kapacitet måste finnas att svara på allmänhetens frågor. Den kultu- rella mångfalden måste beaktas. Det är viktigt att kunna styra samtal till rätt instans. 
 Erfarenheter av Estoniaolyckan 
 Green, sektionschef vid Centrala avdelningen för Ambulanssjukvård och Katastrofmedicinsk planering 
 Enligt Socialstyrelsens allmänna råd skall varje landsting ha en katastrofplan som regelbundet revideras. Lands- tingens  
 PKL-grupper 
  samverkar med kommuner, primär- vård och kyrkan samverkar i arbetet med det psykosociala omh*ändertagandet. 
 Information är ett komplext område. Det gäller både internt inom hela landstinget och externt till drabbade, mellan myndigheter och organisationer samt till massme- dierna. Vid en svår händelse finns ett antal personer på skadeplatsen som leder det medicinska arbetet, dessa har ett medicinskt ansvar och även ett informationsansvar. Vid en svår olycka eller katastrof leds arbetet av den centrala 
 185 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 medicinska katastrofledningen. Idag finns det en pressjour inom Stockholms läns landsting. 
 Det är mycket viktigt med kontinuerlig utbildning och övning och mental förberedelse för svåra händelser. Det behövs en ramplan och det behövs mandat för hur arbetet skall bedrivas. 
 Stockholms läns landsting har gjort en utvärdering av insatserna i samband med Estoniakatastrofen. Denna in- kluderade dock inga kontakter med anhöriga eller överle- vande. 
 Smith, beredskapsplanläggare i Stockholms stift, Svenska kyrkan 
 Trovärdighet och tillit är mycket viktigt för kyrkan. Kyr- kan kan ta hand om andliga problem utan att kräva konfes- sion och kyrkan är bra på praktisk själavård. Församling- arna skall ha planer för krissituationer. I Stockholms stift förbereder man sig genom att tänka in att någonting kan hända. 
 Polisen önskar ofta att någon från kyrkan är med när dödsbud skall lämnas. Kyrkans arbete vid katastrofer skulle underlättas om den lättare kunde få del av listor över anhöriga till drabbade. Stockholms stift har inte gjort någon uppföljning av det själavårdsarbete som gjordes ute i församlingarna efter Estoniakatastrofen. 
 Thompson, polismyndigheten i Borlänge 
 När Estoniakatastrofen inträffade, fanns i Borlänge sedan ett antal år en krisgrupp bestående av personer från ambu- lansen, Svenska kyrkan , polisen, räddningstjänsten och socialförvaltningen. Genom denna sammansättning har gruppen bildat ett nät i samhället som underlättar kom- munikationen, snabba insatser och information. 
 Gruppen träder in inte endast vid katastrofer utan även vid andra hastiga olyckor, som dödsolyckor i trafiken, bostadsbränder m.m. och man har satsat mycket på utbild- ning och deltagande i övningar hos polisen och räddnings- tjänst. 
 Vid Estoniakatastrofen, då 46 personer från orten fanns med på färjan, förstod man tidigt att ett stort antal var drabbade. Det var därför av vikt att så snart som möj- 
 ligt öppna en lokal där man kunde samlas. I krisgruppen hade man genom övningar insett att det är av stort värde att i förväg ha en utpekad lokal för ett kriscentrum, så att man snabbt kan komma igång med krisgruppsarbetet. Viktigt är också att denna lokal uppfyller kriterier som en stor samlingssal där de anhöriga kan samlas, mindre rum för enskilda samtal, ett rum för avskildhet, tillgång till för- täring samt tillräcklig kapacitet för telefoner och telefax. I Borlänge fanns en sådan lokal utsedd – en av kyrkans församlingsgårdar och man gick snabbt ut i lokalradion och meddelade att anhöriga var välkomna dit. 
 Viktigt vid krisgruppsarbete är vederhäftig och regel- bunden information till de drabbade – att inte undanhålla uppgifter, om de icke är sekretessbelagda. Trots att det inte fanns mycket information att lämna till de anhöriga i inledningsskedet, försökte man ändå genom Rikskrimin- alpolisen få fram de få uppgifter som fanns att få. En polis- man stod sedan i daglig kontakt med Rikskriminalpolisen och informerade de anhöriga vid samma tid varje dag. Även för medier fanns avsatt tid för information. 
 Vid en sådan omfattande katastrof krävs även viss ad- ministration för att få någon form av struktur. Så t.ex. re- gistrerades de anhörigas adress och telefonnummer, namn på och relation till den saknade m.m. Även de enskilda be- hoven av hjälp utöver den från krisgruppen noterades på därför avsedd blankett, där man sedan skrev in företagen åtgärd. Detta var av självklara skäl – mellan 100 och 200 personer var samlade – nödvändigt för att det skulle fung- era. Efter en vecka upphörde krisgruppens samlingar och varje anhöriggrupp erbjöds istället en stödperson, som ut- sågs med stor omsorg från psykiatrin, sjukvården och kyr- kan. Enligt erfarenhet skall en krisgrupp inte verka för länge i ett kriscentrum. Risken finns då, att den kan bli ett forum för konflikter som kan leda till problem. 
 Vad som är av stor vikt i dessa sammanhang är att man i samhället har klart för sig de olika ansvarsområdena, att man känner till varandra och varandras ansvarsområden. Krisgruppen i Borlänge har därför haft sammankomster med berörda parter – olika lokalpolitiker, ansvariga inom sjukvården med flera instanser och man planerar flera så- dana sammankomster. 
 186 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 Det viktigaste vid krisgruppens arbete är dock att våga gå in och vara nära och framför allt lyssna. Rädslan för att möta människor, som har drabbats av en sorg, beror nog till stor del på att man ställer ett krav på sig själv att ge tröst. Någon tröst finns inte att ge i det skedet utan det är närvaron, värmen, omsorgen och lyssnandet som betyder mest. 
 Allen, f.d. planeringschef Rapport, numera chef för Evenemang vid Sveriges Television 
 Rapport kom igång med sändningar klockan sex morgo- nen efter Estoniaolyckan. Hade samma sak skett nu hade man sannolikt startat sändningar redan klockan tre på nat- ten. Snabbheten har ett egenvärde i nyhetsverksamheten och de allra första timmarna ställer höga krav på medier- nas omdöme och beslut. Medierna måste ha redskap för att få fram händelserna och sanningen om det inträffade trots de hinder som finns. 
 Rapport dramatiserade inte vad som hänt, vi hade pro- blem att finna ord, vi höll tillbaka snarare än överdrev. In- tervjuer med anhöriga denna första dag var bra, de gjordes med respekt. 
 En nyhetsorganisation kan ses som en permanent kris- organisation, det är kriser som är mediernas viktigaste ny- heter, och för det finns larmlistor med mera. 
 Efter Estoniaolyckan hade vi alla en stor inlevelse som man annars sällan har. Två medarbetare förlorade anhö- riga. Många människor ringde till redaktionen; anhöriga, sjökaptener med flera, det var som en slags arbetsgemen- skap med publiken. Detta får betraktas som mycket ovan- ligt. 
 Var det rätt att direktsända intervjuer med anhöriga från Estlineterminalen? SVT ångrar inte detta val men har i efterhand diskuterat om man skall intervjua männis- kor i chock. Mer kunskap behövs för att reportrar och an- dra skall kunna avgöra hur människor fungerar i chock, ingen av  
 TV-kanalerna 
  gjorde något egentligt övertramp efter Sutton. Om något gjordes fel så var det att TV var för långsamt. 
 Hughes, leg. psykolog, Akademiska sjukhuset Uppsala 
 I Uppsala bildades en samverkande organisation mellan landstinget, kommundelarnas krisgrupper, kyrkans kris- organisation och polisen. Arbetet delades upp. 
 Vid en skriftlig uppföljning 13 månader efter olyckan framkom att människor mådde dåligt. De tillfrågades då om de ville ha ytterligare stöd. Förutom det egna nät- verket och individuella professionella stödkontakter har anhöriggrupper och anhörigföreningar fyllt en viktig stödjande funktion för att människor kommer samman. 
 Vilka resurser och kunskap finns för posttraumatiska tillstånd? Behövs en central nationell grupp som kan gå in och stötta på lokal nivå vid stora katastrofer? Känslan att råka ut för det ofattbara och att tappa kontrollen. Känslan av hjälplöshet inför tillvaron. Detta är fruktansvärt att känna. Människor som inte kommer vidare kan komma att söka hjälp  
 2–3 
  år efter olyckan. Finns det då resurser för dem inom sjukvården? 
 Man bör vara försiktig och hänsynsfull mot människor som befinner sig i chock. Något som medierna bör vara observanta på vid rapportering. 
 Erfarenheter från Göteborgsbranden 
 Aage Johansson, poliskommissarie, polismyndigheten i Göteborg 
 På brandplatsen utsågs en polisiär pressman som fick till uppgift att ordna en slags pressbalkong. Man ordnade en guidad tur i lokalen. 
 En särskild informationsbefattningshavare tillsattes i staben. Inom polisen togs också emot inkommande samtal från allmänheten, utländska beskickningar och massme- dier. Pressmeddelanden skickades ut. Behov fanns att kon- centrera information för att nå de anhöriga. Så skedde del- vis i samband med att dödsbud senare lämnades. 
 Ett forum har bildats för de anhöriga där det har hållits tio träffar. Där har representanter från länsstyrelsen, åkla- garmyndigheten, tekniska roteln, räddningstjänsten, Miller grenska sjukhuset och Göteborgs kommun medverkat. Vid träffarna har getts så saklig information som möjligt 
 187 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 om händelseförloppet. Till invandrarföreningar har sär- skild information riktats. Även till skolorna riktades sär- skild information om myndigheters ansvar osv. 
 I Göteborgskatastrofen var det räddningstjänsten som var samverkande organ. I dess lokaler samlades katastrof- ledningsgruppen, där fanns socialtjänst, sjukvård och kyrka. 
 Gregory, informationskonsulent Svenska Röda korset 
 Röda korset i Göteborg hade ingen beredskapsplan att gå efter när katastrofbranden inträffade, men man gick ut di- rekt och erbjöd medmänskligt stöd. 
 Röda korsets lokaler hade öppet utöver de ordinarie öppettiderna och kunde nås per telefon dygnet runt under de tre första dygnen. Ett fåtal människor hörde av sig. 
 Polisen önskade en beredskap för transporter och sam- lingslokaler. Det visade sig att dessa insatser inte behöv- des. 
 Behovet av medmänskligt stod är stort vid katastrofer och olyckor, men det är svårt att förutsäga var behovet uppstår. Efter katastrofbranden samlades många männis- kor vid olycksplatsen på Hisingen och i Hammarkullen. Frivilliga från Röda korset fanns på båda platserna för medmänskligt stöd för de sörjande under de tio första kvällarna/nätterna efter olyckan. Röda korset efterlyser planering och samordning med andra organisationer och kommunen, för att utnyttja de samlade resurserna bättre. 
 Love, samordnare av Göteborgs långsiktiga insatser med anledning av brandkatastrofen 
 Stadsdelarnas krisorganisationer fungerade bra och kom igång tidigt efter brandkatastrofen. 
 Insatser efter branden i Göteborg håller på att samord- nas så att kommunens samlade kapacitet utökas. Allt från elevvård, pedagogiska insatser, socialvård och sjukvård kan komma att ingå i denna samordning. Organisationen som skall arbeta med detta skall förstärkas så att den har en ut- hållighet på minst två år. Hela arbetet går ut på att försöka göra livet så drägligt som möjligt för de anhöriga och drabbade. Fem stödcentrum i anslutning till ungdoms- 
 mottagningar har byggts upp med ett lokalt samråd mel- lan primärvård, vuxen- och barnpsykiatri, utbildnings- förvaltning och stadsdelsförvaltning. 
 Sorgen innebär att framtiden ofrivilligt måste omdefi- nieras. Reaktionerna efter katastrofen är normala, men händelsen onormal och absurd. Vår ideologi i arbetet är att sorg är ingen sjukdom. Människor som drabbats kom- mer att sökas upp för att de inte skall tappas bort för det fall de behöver stöd av något slag. Det är bland annat vik- tigt att erbjuda stöd till de överlevande som bär på skuld- och skamkänslor. 
 De anhöriga har bildat en stiftelse. Experter från hela landet skall kunna ställas till de drabbades förfogande om de så önskar. 
 Warren, nyhets- och samhällschef Sveriges Television Göteborg 
 92 
  
 Det som hände i Göteborg kan komma att påverka och möjligen förändra journalistiken på sikt. Det förutsätter att journalistkåren håller känslorna och det inträffade le- vande trots att det lättaste är att skjuta det obehagliga ifrån sig. Förändringar i journalisternas grundutbildning är nå- got som skulle kunna innebära en möjlighet att lära. 
 Journalister och fotografer är bland de första på plats vid en katastrof eller stor olycka och det var svårt för dem att göra sitt arbete i en situation som branden i Göteborg. Människor blir arga av deras närvaro, men de kan också hjälpa och trösta. 
 En särskild situation inträffade i Göteborg som kanske beror på att offren var unga människor med många kom- pisar och de flesta med invandrarbakgrund. Efter katastro- fen sökte de drabbades kompisar upp medierna och var väldigt omedelbara i sina kontakter. De krävde att få vara med i medierna, de ville t.ex. att TV skulle bevaka alla begravningarna. Detta var svårare för medierna att han- tera än den vanliga situationen när medierna själva söker upp dem som skall intervjuas. 
 Något som försvårade bevakningen var det tidiga utta- landet att man befarade att branden var anlagd. Det satte igång en reaktion i Göteborg som saknar motstycke. Ty- värr vidarebefordrade TV uttalandet utan att ifrågasätta 
 188 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 eller granska det kritiskt, det gick för fort. Uttalandet födde spekulationer om rasistdåd m.m. Dessa uppgifter var mycket svåra att följa upp. 
 För övrigt var samarbetet med myndigheterna i Göte- borg mycket bra sett från mediernas sida. Polis, rädd- ningspersonal och kommunens informatörer informerade och utsattes för intervjuer liksom politiker. Telefonnum- mer till kriscentrum och krisgrupper förmedlades via me- dierna. Det uppstod behov, journalistiskt och mänskligt, att direktsända en minnesstund i TV på kvällen efter olyckan. 
 Medierna i Göteborg fick en särskild roll som aktiva i sorgebearbetningen; föräldrar och andra anhöriga har kommit till redaktionen för att titta på filmer som togs och många samtal kommer in. SVT har kontaktat psykologer och terapeuter för att få hjälp i sitt agerande. Medierna har en roll i hela Sveriges bearbetning av det som hände. 
 De ögonvittnen som intervjuades i Göteborg för- intervjuades. Man talade en stund med dem innan man beslutade att intervjua dem eller ej. Många valdes bort. 
 För personalen på Thompson finns ett kristeam med psyko- log, psykoterapeut och präst, de kallades in och fanns på plats från kl. 7 på morgonen efter olyckan. Ingen av dem som varit ute på Backaplan på natten fick gå hem innan de talat med någon ur kristeamet. Efter 1 ½ dygn kallades alla till debriefing och detta har följts upp även senare. Report- rar och fotografer som inte bevakade olyckan förbjöds att åka ut till olycksplatsen. Detta gjordes för att de inte skulle dras in i känslorna utan vara relativt opåverkade. 
 Respekten avtar med det geografiska avståndet. SVT som hjälpte utländska medier på plats i Göteborg kunde inte påverka det faktum att nyheten om att branden befa- rades vara anlagd av rasister kablades ut över hela världen. Från medier i Stockholm inkom förfrågningar som var 
 189 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 etiskt omöjliga att tillgodose, bilder av brännskadade efterfrågades. 
 SVT har internt de senaste åren lärt mycket om katastrofjournalistik, man skall vara återhållsam, med- mänsklig, ta hand om den egna personalen och hela tiden arbeta efter de bakomliggande journalistiska principerna. 
 Weber, direktor Svenska kyrkans kriscentrum på Vårsta 
 Nätverket Enar 
 93  
 bildades hösten 1997 och är ett infor- mellt nätverk mellan nationella aktörer inom området psykiskt och socialt kris- och katastrofarbete. Deltagarna representerar både statliga myndigheter och andra orga- nisationer inom området. 
 Anledningen till att nätverket Enar bildades var dels brist på samverkan mellan olika myndigheter och organi- sationer vid större olyckor och katastrofer och dels insik- ten om att det är viktigt med utveckling av psykiska och sociala insatser vid kriser och katastrofer. 
 Svenska kyrkans kriscentrum: Vid Göteborgsbranden samordnades arbetet gentemot stiften, nationella kyrkokansliet och andra trossamfund. Vidare kunde man ge den regionala och lokala organisationen uppbackning. Detta skedde genom samverka och samordning. Man in- hämtade nyheter, förmedlade information och höll reda på olika instansers insatser. Kyrkan har många frivilliga som är bereda att hjälpa till om det behövs. 
 Kommunikation; myndigheter, massmedier och berörda 
 Santos, generaldirektör Styrelsen för psykologiskt försvar 
 SPF fick några år efter Johnson i uppdrag att förmedla information till anhöriga. På eget initiativ utöka- des uppdraget till att även omfatta överlevande. 
 SPF:s utgångspunkt är att människan i det liv hon le- ver, det samhälle och den värld vi lever i inte är helt säker och trygg. Det finns även väldigt många olika uppfatt- ningar om vad som är farligt och inte farligt, riskfyllt och inte riskfyllt. 
 I en krigssituation har Sverige ett militärt försvar och sedan ett antal funktioner, totalförsvarsfunktioner. Det är viktigt att vissa verksamheter fungerar i krig, t.ex. trans- porter eller sjukvård. Det är då oväsentligt om det är stat- liga eller privata organ som behövs, alla finns med i beredskapslagstiftningen. Information är verksamheter som knyts samman i funktionen psykologiskt försvar, det kan lika gärna kallas för informationsberedskap. För denna funktion har SPF ansvar. För funktionerna i beredskapsorganisationen har riksdagen beslutat om mål och syfte. För det psykologiska försvaret är målet att upp- rätthålla förtroende för det demokratiska samhället. För- svarsviljan och motståndsandan byggs då upp genom att man har detta förtroende för det demokratiska samhället och är villig att stå upp till försvar för detta samhälle med dess värden. Medlet att försöka nå det här målet att bevara förtroendet sker genom bl.a. snabb och korrekt nyhetsför- medling. 
 För att informationen skall fungera i en kris måste det finnas en informationsberedskap, dvs. det måste finnas ut- bildad och erfaren personal både på myndighetssidan och mediesidan. Det krävs även teknik och att övningar har genomförts. 
 De funktionsansvariga myndigheterna och verksam- heterna inom funktionen skall oftast också ha resurser och beredskap för krig. Dessa skall också kunna användas vid s.k. svåra påfrestningar för samhället i fredstid. Begreppet svåra påfrestningar och dess konkreta innebörd för hur resurser skall användas är inte definierat i legala termer. 
 I funktionen information ingår regeringen, riksdagen, de centrala myndigheterna, högre regionala myndigheter, länsstyrelser, landsting, försvarsområden och kommu- nerna. SPF prioriterar den kommunala nivån, händer det något i Sverige så händer det i en kommun. Det är till den egna kommunen medborgarna först vänder sig för att få information. Den kommunala informationsverksamheten är därför central för förtroendet. 
 Press, etermedierna och deras distribution ingår inte i funktionen men anses höra till den. Det finns ett avtal om beredskapsskyldighet, t.ex. vad gäller förmåga att kunna sända och vad gäller distribution. SPF håller i 
 190 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 forskning och utbildning på informationsområdet. 
 När det krisar till sig är det viktigt att göra rätt saker. En viktig sak är att säkerställa informationsförmågan. Medierna är ofta snabbt på plats och återger vad som hän- der. Krisen kan då lätt bli den kris som medierna förmed- lar. För myndigheterna är det viktigt att ha en sådan kapa- citet att de själva vet vad det är som pågår och kan för- medla den bilden på ett korrekt och snabbt sätt till medi- erna. 
 Ett problem i en kris är att motstridande information från olika myndigheter kan nå medborgarna. Detta med- för ofta att människor blir oroliga speciellt om situationen är farlig. Det krävs därför stor omsorg om hur man infor- merar samt erfarenhet, kunskap och övning. Det är inte heller tillräckligt om myndigheten har rätt information, den måste också ha tillräckliga resurser för att nå ut med den. Även för detta krävs kunskap och erfarenhet. 
 Vid riskkommunikation är det viktigt att sätta sig in i mottagarnas faktiska situation. Vilken information vill de ha? Hur ser de på det som händer? Viktigt för att kunna lyckas är att informationen är riktig, tydlig och tillförlitlig samt ändamålsenlig. Sedan är det viktigt att lyssna, förstå, acceptera och beröras. Tilliten och trovärdigheten sedan tidigare informationsinsatser är viktig för hur arbetet skall lyckas. 
 Informationen mot allmänheten underskattas ofta. Det måste finnas en hög och långvarig beredskap för att möta allmänhetens oro, undran och frågor. Resurserna måste vara uthålliga, krisen kan vara en längre tid. Det är viktigt att de som svarar i telefon har riktig information att lämna. För att minska trycket på telefonlinjerna kan vissa generella förfrågningar samlas ihop och svar förmedlas via medierna. 
 De drabbade måste tas omhand på ett särskilt sätt, det måste finnas människor med erfarenhet, kunskap, inlevel- seförmåga, empati som kan svara på frågor. En sådan be- redskap måste finnas i alla samhällsverksamheter. 
 Myndigheterna måste alltid vara tillgängliga för medi- erna. 
 Grundprincipen för myndigheternas informations- hantering måste vara att den som är ansvarig för en viss 
 verksamhet också är ansvarig för informationen som rör denna verksamhet. Däremot är det oerhört viktigt att de som är ansvariga för verksamheten och därmed för infor- mationen har kontakt med ansvariga på andra myndighe- ter. De bör skapa en form för att samverka med varandra om informationen. Detta är oerhört viktigt vad gäller Regeringskansliet och de centrala myndigheterna. Om detta pågår en utredning. En ökad dialog och ett närmare samarbete mellan myndigheter och myndigheter och re- geringen är viktigt. Länsstyrelsen bör i vart fall ha initiativrätt att sammankalla till gemensamma överlägg- ningar om hur man skall bete sig med information och annat på regional nivå. För detta borde det finnas författningsstöd. Det är kommunledningen som är ansva- rig i kris- och katastrof. Även här bör samordning och samverkan diskuteras. 
 Ordet kris används i många sammanhang, men är egentligen en psykiatrisk, medicinsk term. Det finns ingen genomtänkt terminologi, förhållningssätt eller ansvars- förhållande till olika typer av katastrofsituationer eller svåra olyckor. 
 I förhållande till de berörda vid Johnson hade sjukvården ett informationsansvar avseende dem man tagit hand om. Polisen hade ett informationsansvar kopplat till identifiering av omkomna. Kommunerna hade ett mer övergripande ansvar till sina kommuninnevånare att säkerställa att de som hör till kommunen får reda på det de behöver veta. Därför är det viktigt med en kommunal informationsresurs som snabbt kan förstärkas vid allvarli- gare händelser. 
 Regeringskansliet var inte alls inrättat för att ge infor- mation till berörda. Det fanns varken resurser eller orga- nisation för det. En sådan uppgift måste ligga på en nivå där det är konkret gripbart och identifierbart. Efter Esto- niakatastrofen åkte flera olika frågor rörande hanteringen upp till Regeringskansliet. Erfarenheten av detta innebär att man naturligtvis måste se till så att man kan möta så- dana informationsproblem på olika sätt. Sutton var ju helt klart en nationell fråga och då måste den informations- mässigt hanteras nationellt, i vart fall under en fas måste Regeringskansliet vara inrättat för att kunna hantera det. 
 191 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 Idag finns bara en moralisk skyldighet för privata sub- jekt, t.ex. rederier att ha informationsberedskap vid svåra påfrestningar. Man skulle kunna fundera över om inte ett antal samhällsviktiga privata verksamheter också borde ha den skyldigheten. Idag är detta endast en kommersiell fråga för de privata bolagen. 
 Larson, kansliråd Information Rosenbad 
 Inom Regeringskansliet kan man tala om före och efter 1997 eftersom Regeringskansliet då blev en myndighet. Innan dess var departementen fristående och det var pres- sekreteraren som fick hantera medie- och informations- kontakterna. Krävdes förstärkning kunde man be om hjälp från ett annat departement som man hade kontakter med. 
 Kontinuiteten är bättre nu än när informationsarbetet sköttes av pressekreteraren som följde statsrådet vid en avgång eller ett regeringsskifte. Nu finns informatörer på samtliga departement plus en gemensam informations- och kommunikationsenhet på drygt 25 personer. Denna enhet är inte knuten till den politiska ledningen. 
 Statsrådsberedningen har en ledningsroll inom Regeringskansliet. Informationsenheten tillhör förvalt- ningsavdelningen. Alla informatörer har inte formell ut- bildning, men de är ändock erfarna och professionella informatörer. 
 Idag finns ingen informationsjour inom Madden ringskansliet, men väl en beredskapsorganisation. Däri in- går ett antal tjänstemän, statssekreterare och jurister men ingen från informationsenheten. Larson själv in- går på grund av intresse och tidigare verksamhet, inte i egenskap av anställd på informationsenheten. En plan för hur informationsenheten skall hantera kriser håller dock på att tas fram och det är Larson som håller i detta arbete. Det handlar om en organisation som klarar telefonbemanning, kontakt med intresserade, intranät etc. 
 Övriga funktioner som informationsenheten ansvarar för är  
 info-butiken 
  på Drottninggatan, service åt allmän- heten, trycksaksproduktion, regeringens webbplats, stu- diebesök samt extern information. 
 Patterson, pressombudsman Utrikesdepartementet 
 Utrikesdepartementet har haft en presschef sedan 1920- talet och pressombudsman sedan andra världskriget. Press- och informationsenheten består av ett  
 50-tal 
  perso- ner i Sverige och en utlandsorganisation med pressråd, pressattachéer med mera. För att vara ett land av Sveriges storlek är organisationen väldigt stor. I utlandet krymper organisationen. Enheten ligger under pressinformation och kultur och handhar allt från information om Sverige i dessa frågor till utrikespolitik och konsulära frågor. 
 Utrikesdepartementets presschef står nära ledningen och pressenheten får därigenom del av ledningens tanke- banor. Internt är pressenheten organiserad så att ett antal medarbetare svarar mot ett antal andra enheter och följer arbetet i dessa genom närvaro vid deras möten. Således har man en medhörning på alla ledare i organisationen. 
 Utrikesdepartementet har ett eget intranät som kom- mer att uppgå i Regeringskansliets intranät. 
 En rätt normal dag på Utrikesdepartementet består åtminstone av något krismöte. Vi arbetar med utlands- myndigheter och gränsöverskridande med vissa departe- ment som Statsrådsberedningen och Försvarsdeparte- mentet. Det finns mycket att lära inom detta område i framtiden. 
 I konsulära frågor har Utrikesdepartementet en informationsplikt till allmänhet och medier, vilket kan lik- nas vid polisens roll. Då beskriver man hur arbetet läggs upp vid kidnappningsfall eller när svenska råkar illa ut ut- omlands. Sättet att agera varierar mycket, kriser finns inom alla områden. Utrikesdepartementet skall agera inom utrikes säkerhetspolitik, upplysa om den, informera om biståndspolitik och katastrofinsatser, humanitära in- satser, handelspolitik med mera, med mera. I alla områden kan kriser förekomma. 
 Det krävs flexibilitet och beredskap. Trovärdighet och saklighet är mycket viktigt. Utrikessekretessen och rela- tionen till andra länder kan ibland försvåra informations- arbetet. 
 192 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 Allen, Sveriges Television 
 Myndigheterna får liksom allmänheten sin första informa- tion från medierna, det är naturligt. 
 Medierna vill tala med beslutsfattare hellre än informatörer från myndigheterna. Det är inte bra om en talesperson får monopol på information och en och samma människa skall uttala sig i olika ärenden. Den myn- dighet som försöker stänga in medierna i en särskild lokal och matar dem med presskonferenser en gång i timmen, den myndigheten får problem. 
 Efter Estoniaolyckan fungerade informationen till massmedierna dåligt, både från myndigheter som Sjö- fartsverket och från rederiet. Myndighetspersoner blir som alla andra chockade och bör förbereda sig för detta inför krissituationer. 
 Frågan om att intervjua ögonvittnen eller ej är ett stort problem. Medierna kommer alltid att intervjua ögonvitt- nen, även de som är chockade. Det är ofta enda sättet att få reda på vad som har hänt. Ett förslag är att SPF, tillsam- mans med journalistförbundet borde ordna en utbildning där kunniga människor utbildar journalister om hur man känner igen vem som befinner sig i chock, och hur man skall förhålla sig så att man inte skadar dessa. 
 I samband med mycket svåra händelser som Roach katastrofen eller Palmemordet ställs särskilda krav på de högre myndigheterna och deras företrädare. Efter Esto- niaolyckan var det märkligt nog på initiativ av Aktuellt som kungen höll tal till nationen i TV. Vi behöver alla också ett mått av värdighet i sorgen, vilket var något som saknades de första dagarna efter Johnson. Det gäller också på regeringsnivå. Medierna hade accepterat om statsministern ville hålla tal och till och med ansett det lämpligt, även om intervjuer också måste göras t.ex. rö- rande bärgningsfrågan. 
 En annan svår fråga efter Estoniaolyckan handlar om mediernas relation till anhöriga och överlevande på längre sikt. Medierna ringer ofta till de anhörigas föreningar för att få kommentarer på olika politiska förslag och händel- ser. Hur representativa är föreningarnas representanter? Skall man fråga andra och riskera att jaga upp människor som funnit en viss ro? Hur påverkas medier och andra av 
 de bråk som förekommit och förekommer i anhörig- organisationer? Skall medierna granska dessa? Bidrar me- dierna till att permanenta sorgen för de anhöriga genom sitt agerande? 
 Samtidigt måste anhöriga få komma till tals i olika frå- gor som rör exempelvis skadestånd och bärgning. Medi- erna och anhöriga har kommit in i ett slags symbios som är svår att komma ur. 
 Greene, doktorand med inriktning på katastrofjournalistik vid JMG  
 –Institutionen 
  för journalistik och masskommunikation – Göteborgs universitet 
 God katastrofjournalistik ställer stora krav på lyhördhet och kompetens hos mediernas medarbetare. Professio- nella normer och personlig medkänsla skall verka i syntes. Närhet i rapporteringen skall förenas med respekt för den intervjuades tillstånd. Mediernas närvaro och uppdrag vid katastrofer och stora olyckor rymmer många paradoxer, och det är ingen tillfällighet att dessa tragiska händelser ofta leder till de största journalistiska framgångarna. 
 En jämförelse av begreppen kris och nyhet ger vid handen att de båda vetenskapliga definitionerna samman- faller på i princip varje punkt. Om man betraktar katastro- fen som en form av kris, kan det nyhetsrus som ofta upp- står få sin förklaring. Samtidigt leder dessa händelser till att även journalister och fotografer chockas och drabbas av en slags arbetsförlamning. Sådana exempel finns från tid- ningen Bergslagsposten efter Estoniakatastrofen, och många av de första på plats vid brandkatastrofen i Göte- borg (oktober  
 –98) 
  vittnar om hur yrkesfiltren raseras och block och penna fick packas ner. 
 Journalister och fotografer har en svår uppgift i att be- mästra stressen och klara de etiska avvägningarna på olycksplatsen. Ändå förväntas alla yrkeskoder sitta berg- fast trots att uppdraget kanske sker under chockliknande betingelser. I en situation där inte ens räddnings- personalen anser sig tillräckligt förberedd är medierna na- turligtvis mycket dåligt rustade för att möta och skildra katastrofens konsekvenser. 
 Det kan vara relevant att fråga sig varför så stor andel 
 193 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 etiska avvägningar överlåts till den enskilda reportern eller fotografen på olycksplatsen. Oetiska intervjuer görs ofrån- komligen, men borde inte publiceras. Många avgörande etiska bedömningar kan göras på redaktionell nivå, men verkligheten blir ibland den rakt motsatta. Från redaktio- nen kommer de förväntningar och den press som får rep- orten att gå ett steg till. Det är ofta värre att bli beskylld för att ha gjort för lite än för mycket. Med avståndet ökar okänsligheten. Detta gäller möjligen också den känslighet med viken mediernas personal på olycksplatsen hanterar situationen. Det faktum att journalisterna efter Roach katastrofen inte verkade på själva olycksplatsen kan hypo- tetiskt tänkas ha viss betydelse för graden av närgångenhet och hänsyn. I fallet Göteborg stod journalisterna i katastrofens centrum vilket sannolikt ledde till ett större mått av försiktighet. 
 Händelserna i Göteborg lär oss inte bara att sjukhusen bör ha beredskap att möta ett mycket stort antal anhöriga, utan också att stort mediauppbåd. Det är viktigt att också övriga yrkesgrupper har en realistisk uppfattning om mediernas arbetsvillkor. En nyhet förmedlas oerhört snabbt, förgrenas via olika förmedlare och når många sam- tidigt. Det är därför viktigt med s.k.  
 rätt-tidig 
  information, vilket innebär att informationen är korrekt och att den presenteras vid en lämplig tidpunkt. Dementier skapar lätt förvirring, och har ibland svårt att över huvud taget nå fram. 
 En självklar del av katastrofrapporteringen är att skildra de människor som drabbats och dem som överlevt. Att ha blivit fotograferad eller filmad av TV och expone- rad i chocktillstånd för en stor publik, kan dock vara skad- ligt för de överlevandes framtida rehabilitering. Det finns exempel på hur publicerade  
 TV-inslag 
  och artiklar kan användas för att stanna kvar i sorgen, en slags fixering som gör det svårt att gå vidare. Många människor som drabbas av  
 post-traumatisk 
  stress (ett psykiatriskt tillstånd som ef- fekt av ett psykiskt trauma) visar tendenser att söka upp traumat på nytt. Att titta på  
 TV-inslaget 
  eller läsa artikeln om och om igen kan vara ett sätt. 
 Kunskap om det oförutsedda kan låta som en utopi, men kunskapsfaktorn bör poängteras i sammanhanget. 
 Journalistkårens kännedom om krisreaktioner och kris- förlopp får antas relativt begränsad, med utgångspunkt från kursinnehållet vid landets journalistutbildningar. Dessa kunskaper är viktiga eftersom chockens ansikte är lynnigt och kan sända ut missledande signaler. Då en indi- vid drabbas av s.k. psycic numbing (en slags krisreaktion) luras journalisten att uppleva den intervjuade som san- sad och kontrollerad, när det i stället kan vara fråga om att personen är chockad och har drabbats av overklighets- känsla. Psycic numbing är en av flera s.k.  
 coping-strate- 
  gier. Med coping menas det sätt på vilket individen bemöter, bemästrar och anpassar sig till såväl inre som yttre hot. 
 Det finns en vilja till lärande. Efter brandkatastrofen i Göteborg har intresset för utbildning och fortbildning i nämnda kunskapsområde varit stort. Bland annat har Journalisthögskolan i Göteborg planer på att införa kris- psykologi/katastrofjournalistik i journalistutbildningen. 
 Några hållpunkter inför framtida mediebevakning är att i möjligaste mån undvika att intervjua chockade män- niskor, att inte visa bilder där offer eller överlevande kan identifieras, att försöka utveckla nya journalistiska former för att skildra det som sker. Journalister och fotografer bör regelmässigt erbjudas krisbearbetning efter avslutat upp- drag. Dessutom kan en konsekvensanalys av medie- bevakningen vara fruktbar som erfarenhetsgrund för kommande uppdrag. Att träffas innan det har hänt är en möjlig väg mot ökat professionellt förhållningssätt mellan yrkesgrupperna på olycksplatsen; en gemensam utbild- ning för katastrofens olika aktörer. 
 Samverkan kring katastrofarbete på kort och lång sikt 
 Bridges, laborator Försvarshögskolan i Karlstad 
 Samhället utvecklas mot ett risksamhälle med en ökad komplexitet. Det blir allt svårare att förutse och förstå vilka skeenden som kommer att utvecklas. 
 Ett problem är att de begrepp som används inte har samma innebörd, framförallt mellan experter och vanligt 
 194 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
  
 folk. Och inte ens experter emellan. Myndigheterna sak- 
  
 att fånga upp detta och vidta de åtgärder som behövs för 
  
 nar tillräckligt med kunskaper om vilken variationsvidd i 
  
 att allmänheten skall ha en så god kunskap som möjligt, 
  
 upplevelser och beteenden som finns människor emellan. 
  
 inte minst de som utsätts för risker och behöver vidta 
  
 Människor har ett förnuft som de agerar utifrån vid en 
  
 skyddsåtgärder. 
  
 konkret situation. De beter sig ofta utifrån sina mål på så 
  
 Polisen har som regel att hantera ett stort antal män- 
  
 sätt rationellt. Experter och ledare behöver betydligt mera 
  
 niskor vid en särskild händelse. För att klara svåra situatio- 
  
 kunskap om hur människor tänker och reagerar. Det är 
  
 ner måste man i förväg fundera över vad organisationen 
  
 viktigt att i förväg försöka fundera ut vad människor har 
  
 själv behöver för information och vad som behöver lämnas 
  
 för informationsbehov och hur det skall bemötas. Den 
  
 till allmänheten och hur detta bör ske. Utgångspunkten 
  
 enskilde drabbade människan är en resurs i detta arbete. 
  
 måste då vara att människor tänker olika och uppfattar in- 
  
 Det är viktigt för myndigheterna att bygga upp en för- 
  
 formation olika. Ofta glöms det bort att den enskilda 
  
 måga som svarar mot det förtroende som förhoppningsvis 
  
 drabbade människan är en resurs även vid en svår hän- 
  
 redan finns. Ibland har myndigheterna motstridiga intres- 
  
 delse. 
  
 sen som måste vägas samman i detta arbete. 
  
 Typiskt vid särskilda händelser är att polisen har att 
  
 Hawkins, rikskriminalchef 
  
 samverka med andra aktörer på olika nivåer. Polisen, 
  
 försvarsmakten, räddningstjänsten samt hälso- och sjuk- 
  
 Rikspolisstyrelsen 
  
 vården försöker skapa en gemensam doktrin att tackla 
  
 Rikspolisstyrelsen utgör den centrala myndigheten inom 
  
 problemen. Det kan gälla det psykosociala omhänderta- 
  
 polisväsendet. Från den 1 januari 1999 finns det 21 polis- 
  
 gandet, organisationen på insatsplatsen etc. För att uppnå 
  
 myndigheter i Sverige. Länsstyrelsen har inte längre nå- 
  
 en bra samverkan genomförs viss gemensam utbildning 
  
 got direkt ansvar för polismyndigheterna. En viss samord- 
  
 och övningar. 
  
 ning finns dock kvar vid samhälls- och katastrof- 
  
 Det finns ett spänningsfält mellan nivåerna i samhället. 
  
 situationer. 
  
 Ofta värjer sig den lokala nivån för inblandning från regio- 
  
 Särskilda händelser kännetecknas av att de ofta inträf- 
  
 nal och nationell nivå i det operativa arbetet. När det gäl- 
  
 far överraskande, är svåra att omedelbart få ett grepp om, 
  
 ler större insatser finns det lite rutin i Sverige. Desto vikti- 
  
 har ett komprimerat tidsförlopp och ett upptrappat flöde 
  
 gare blir det därför med övningar och utbildning, vilket 
  
 av aktiviteter. Dagens resursknappa samhälle har inte dyg- 
  
 inte är prioriterat idag vad gäller polisen, som främst arbe- 
  
 net runt resurser i tjänst för alla tänkbara situationer. Det 
  
 tar med närpoliskonceptet. Polisen är nu för tiden inte lika 
  
 innebär att insatsorganisationerna måste mobiliseras och 
  
 insatsorienterad som den har varit. 
  
 att de växer till successivt. Många situationer är dyna- 
  
 Polisens insatsorganisation vid särskilda händelser be- 
  
 miska, dvs. de utvecklar sig hela tiden och det är svårt att 
  
 står av en polisstyrka som leds av en polisinsatschef med 
  
 veta vad som kommer att hända. 
  
 eller utan stab, dvs. en yttre ledning. Sedan finns det som 
  
 De samverkande aktörerna får av naturliga skäl ofta 
  
 regel en övergripande operativ ledning som styrs av 
  
 olika uppfattningar om en händelse. Det är oerhört svårt 
  
 polismyndighetens chef eller av den denne utsett. Vid 
  
 men mycket viktigt att stämma av lägesbilder så man får 
  
 Särskilda händelser av riksangelägenhet upprättas vid 
  
 samma verklighetsuppfattning i olika staber, särskilt om 
  
 Rikspolisstyrelsen (Rikskriminalpolisen) en stab för över- 
  
 arbetet utförs över en stor yta och är utdraget i tiden. Harris 
  
 gripande operativ samordning och strategisk ledning. 
  
 Archer är stor om inte den interna kommunikationen fung- 
  
 Räddningstjänsten har ett liknande system. I lednings- 
  
 erar att det blir ett gap mellan dessa bilder. Vidare uppfat- 
  
 staberna finns olika funktioner. En funktion skall t.ex. leda 
  
 tar massmedierna händelsen på sitt eget sätt, vilket för- 
  
 insatsen, en funktion skall analysera den, en tredje svarar 
  
 medlas till allmänheten och de drabbade m.fl. Det gäller 
  
 för informationsverksamhet. 
  
 195 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 Det skulle behövas ett bättre utvecklat system som kan självkorrigera sig under en pågående insats och som kan förhindra fastkörning i bekväma eller felaktiga hjulspår. Slutligen bör vi utveckla vår samarbetsförmåga. 
 Weber, direktor Svenska kyrkans kriscentrum på Vårsta 
 Svenska kyrkan är en funktionsansvarig myndighet. Upp- giften är att se till att den verksamhet som bedrivs dagligen även skall kunna bedrivas i svåra situationer. Detta för att kunna ge människor trygghet och tillit. Huvuduppgifte- rna är omsorg, diakoni, stödarbete, själavård, stödsamtal, begravningsgudtjänster, sorgearbete. 
 Kyrkan är mycket aktiv i  
 POSOM-grupper. 
  Idag finns det oerhörda klyftor i kunskap och beredskap. Utbildning pågår inom kyrkan och på sikt skall förtroendevalda och anställda ges utbildning. 
 Clark, enhetschef Svenska Röda korset 
 Vid Göteborgsbranden sa myndighetsrepresentanter att man inte visste vilka resurser Röda korset har. Det finns grupper för psykiskt och socialt stöd. Vidare utbildas med- lemmar i kris och medmänskligt stöd. Genom de många medlemmarna finns en uthållighet inom organisationen. När någon behöver stöd i sin sorg under längre tid kan Röda korset hjälpa till med en kontinuerlig stödperson. 
 För att fylla en roll i krisarbetet bör Röda korset finnas med redan på planeringsstadiet. Detta skulle innebära att olika aktörer lär känna varandra och förstår varandra och ett kontaktnät byggs upp. Det är viktigt att hjälparbetarna vet sin roll och när det är dags att kalla in annan hjälp. Frivilliga skall inte överta någon yrkesroll i sitt arbete. Det handlar om att vara ett stöd, att kunna finnas till och att kunna hjälpa till där ingen annan har att utföra en arbets- uppgift. När något inträffar är det viktigt att använda fan- tasin för att tänka ut vad som kan behövas. 
 196 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 Bilaga 4 
 Individuella och samhälleliga konsekvenser av Estoniahaveriet 
  
 A 
 nalysgruppen arrangerade ett seminarium den  
 16–17 
  mars 1998 med syfte att belysa de individuella och samhälleliga konsekvenserna av Johnson. I det följande presenteras referat av de anföranden som hölls. 
 Sorg i ett livstidsperspektiv 
 Ford, professor i psykiatri vid Linköpings universitet och hovpredikant 
 En utgångspunkt för resonemanget är att sorg är någon- ting normalt som drabbar oss alla. Ingen människa undgår sorg. En andra utgångspunkt är att sorgen orsakas av en förlust men att alla förluster inte leder till sorg. Som tankeexempel säger Ford att förlusten av en ny- inköpt ring inte går att jämföra med förlusten av en vigsel- ring. Det är ingen tröst att man kan köpa en ny. Vigsel- ringen innehåller för mycket känslor. 
 En tredje utgångspunkt är att förlusten i en sorg gäller såväl den bortgångne som den sörjande. Att förlora en an- hörig är att förlora något av sig själv. Sorgen är inte enkel- riktad utan relationsrelaterad. 
 Ford ställer därefter frågan om sorg är nå- gonting farligt och beskriver en studie 
 94  
 över dödsorsaker i London 1675. Bland dödsorsaker som smittkoppor, syfi- lis, gikt och självmord återfinns även sorg. Även om detta inte är någon högklassig vetenskaplig framställning, säger den att sorg alltid har uppmärksammats som något som kan få stora konsekvenser och som inte alltid ger den erfarenhetsmängd som många tror. 
 En annan studie 
 95  
 som utfördes 1963 på 4 486 änk- 
 lingar över 54 år i England visar 40% ökning av dödlighetstalet för dessa, under sex månader efter hus- truns död. I en kompletterande studie 
 96  
 från 1969 visades senare att tre fjärdedelar av denna överdödlighet på 40 procent förklarades av hjärtsjukdomar. Det är tydligen hjärtat som är i farozonen när sorgen blir för svår. 
 I en ytterligare studie 
 97  
 fann man att sjukvårdskon- sumtionen påverkades av anhörigas dödsfall. 44 änkors sjukjournaler undersöktes varvid man fann att antalet sjukvårdsbesök per halvår var 2,2 före makens bortgång och 3,6 efter. 
 Då vi drabbas av sorg eller en traumatisk händelse är en första naturlig reaktion att vi vill stänga in oss själva för att stänga händelsen ute. Denna fas brukar kallas  
 chockfasen  
 och illustreras av en bild på en ostkupa som omger en drabbad. 
 Chockfasen innebär dock inte att vi alltid är helt kontaktlösa, men den drabbade är inte tillgänglig för in- formation på det vanliga sättet. Det är svårt att nå fram med information. Man tar inte in sådant man inte orkar höra. Reaktionerna från omgivningen blir ofta att det inte är någon idé att säga något, personen är så inkapslad och sluten. 
 Hur länge chockfasen varar är individuellt, från några minuter till några dagar eller i särskilt traumatiska fall längre än så. 
 Nästa fas kallas  
 reaktionsfasen 
 . Då börjar den drabbade bli mogen att ta till sig sanningen och försöker därför knacka hål på ostkupan inifrån. Men verkligheten rinner 
 197 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 in från lite olika håll och i olika takt. Det går inte för den som drabbats av sorg att ta till sig allt på en gång. I den här fasen blir tillvaron för människan ofta kaotisk. Reaktionen hos omgivningen kan bli att personen är splittrad och svår att orka med och risken finns att man som anhörig eller vän drar sig undan. Det bästa är att bara finnas där och låta vederbörande tala, inte stöta bort. Fasen måste ta sin tid. 
 Så småningom är man beredd att lämna ostkupan. Man orkar till och med sopa upp resterna efter det man har varit med om. Man har börjat ett nytt liv. I det här momentet hör man exempelvis personen säga: Nu har jag orkat ta bort hans säng. Nu har jag tapetserat om i sov- rummet. Detta är uttryck för att man lämnat händelsen bakom sig. Denna fas kallas  
 reparationsfasen 
 . 
 Under  
 nyorienteringsfasen  
 har den som drabbats av sorg eller en traumatisk händelse integrerat upplevelsen med sitt liv och börjat en process av nyorientering. Men det finns fortfarande risk för att en liten händelse kan väcka det gamla till liv igen och reaktualisera känslor man trodde var passerade. 
 De beskrivna faserna gäller sorg och även andra trau- matiska upplevelser. Sorgen har dock några inslag som är unika. Ett sådant inslag är att sorgen tillhandahåller en ny identitet på gott och ont. Att anta en ny identitet betyder att man ger upp en tidigare. Förlorar man en anhörig för- lorar man delar av den egna identiteten. 
 Denna konsolidering av identiteten – Vem är jag nu när jag inte lever i den relation som jag har levt i? – är svår. 
 Frågorna  
 hur  
 och  
 varför 
 , är begrepp som Ford menar kan komplicera sorgeförloppet om de sam- manblandas. Hur – avser frågan om dödsorsaken och dödssättet. Varför – har däremot en annan dimension och avser frågan om mening, eller kanske brist på mening. 
 Frågan  
 varför  
 har en kvalitet som ibland gör frågan  
 hur  
 mindre intressant. Som exempel nämner Ford en brandman som dör under yrkesutövning. Om de anhö- riga på frågan  
 varför  
 får veta att han dog när han rusade tillbaka för att rädda ett barn, kan de möjligen känna nå- gon slags mening med hans död. Brist på mening gör ris- Archer större för att den förlustdrabbade skall fastna i ett äl- tande. 
 Ford resonerar vidare att begreppet sorg skulle kunna delas in i tre typer: den individuella, kollek- tiva och den regionala eller nationella. De olika sorge- typerna kan se olika ut. 
 Den  
 individuella sorgen  
 rör sig på ett personligt plan. Den sörjande kan möjligen diskutera den med någon, samtala om den, men ingen annan kan ta över den. Den sörjande vet att ingen annan kan förstå precis hur det känns. 
 Den  
 kollektiva sorgen  
 är en gemensam angelägenhet i en avgränsad grupp, t.ex. familj, arbetsplats eller intresse- förening. Sorgen efter en borgången kollega t.ex. är knu- ten till arbetsgemenskapen. Den sörjande bär kanske inte sorgen med sig hem på samma sätt. 
  
 Den  
 regionala eller nationella sorgen  
 är också kollektiv. Men den är inte begränsad till en grupp vilket gör att sam- hörighetskänslan kanske inte är lika tydlig. Sorgen rör sig på ett symboliskt plan. Ett exempel på denna typ av sorg är reaktionerna efter mordet på Tate, prinsessan Dia- nas bortgång och Mcdonald försvinnande i Syd- amerika 1977. 
  
 Död hör livet till. Människan bär också med sig en tanke om att sorg får oss att mogna och växa. Detta äger en giltighet då sorgen kommer i intervaller. Mellan intervallerna hinner människan hantera sorgen, forma en ny identitet och därmed förbereda sig inför nästa döds- fall. 
 Värre är det vid serier av dödsfall med korta intervall. Sorgebördan blir då ackumulerad och det tar längre tid för den att plana ut och försvinna. Detta förvärras ytterligare vid massiv död under kort tidsrymd, t.ex. vid en katastrof eller under krig. Som individer hör vi mest talas om effek- terna av den individuella sorgen. Vår erfarenhet av de psy- kologiska effekterna av katastrofer och massdöd är mer begränsade. 
 Förhållandet till den bortgångne påverkar. Att förlora en make eller ett barn är särskilt svårt. Styrkan i tillgiven- heten, liksom tryggheten och graden av beroende är på- verkande faktorer. 
 Omständigheterna kring dödsfallet påverkar. Var det en naturlig tidpunkt eller ej? Förstod vi att detta skulle 
 198 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 hända? Fanns det möjlighet att förbereda sig för dödsfal- let? 
 Det finns dessutom faktorer efter dödsfallet som kan påverka sorgen. Den ena är krisbearbetning och den andra socialt stöd. Krisbearbetning bör hanteras framförallt på ett individuellt plan, eller i en begränsad grupp. Det so- ciala stödet måste finnas i hemmiljön likaväl som i vän- kretsen och nationellt. 
 Sorg kan även ses i större perspektiv och beskrivas uti- från tre begrepp: Okomplicerad sorg, akut stressyndrom och posttraumatiskt stressyndrom. 
 Begreppet  
 okomplicerad sorg  
 ger uttryck för en nor- mal sorgeprocess. Vi drabbas, sorgen läker ut och vi går vidare. När händelsen blir oerhört intensiv och konfronta- tioner med död eller hot drabbar den egna integriteten brukar man tala om ett akut stressyndrom. 
 Ett symptom i ett  
 akut stressyndrom  
 är att den trauma- tiska händelsen återkommer som drömmar, (flash backs). Ibland leder det till ett undvikande beteende. Dessa reak- tioner kan vara mellan två dagar och fyra veckor och debu- terar vanligen inom fyra veckor efter händelsen. 
 Det finns en mer långvarig variant som kallas  
 posttraumatiskt stressyndrom  
 och som uppvisar en intensi- vare bild. Posttraumatisk stress kan debutera så sent som sex månader efter händelsen och ha ett kroniskt förlopp. Den medför också vissa biokemiska förändringar, sorgen ställer så att säga om vår inre kemi. 
 Begreppet posttraumatiskt stressyndrom har en del sy- nonymer i litteraturen, vilket speglar något av dimensio- nen av svåra förluster. Vi har soldiers heart, krigs- upplevelsen, shell shock, dvs. granatchocken, traumatisk neuros,  
 KZ-syndromet,war 
  sailor syndrome (hos norska sjömän som levde under hot att torpederas under kriget). Till dessa kan även räknas tortyroffer och incestoffer. Alla dessa har drabbats av något som liknar det som i dag kallas posttraumatiskt stressyndrom. Med andra ord: över- intensiva händelser som är så svåra att i princip ingen män- niska klarar av dem enbart med stöd av tidigare erfarenhe- ter. 
 Well, everyone can master a grief but he that has it 
 Alla vet hur man skall hantera sorgen utom den som är drabbad. Gåtfullheten som uttrycks i strofen, menar Ford avslutningsvis, säger något om hur kom- plex sorgen är. Den fascinerar och oroar, den är tillgänglig och otillgänglig på en gång. 
 Ceremoniers betydelse 
 Rogers, präst och föreståndare vid Laurentistiftelsen i Lund 
 I anförandet belyser Rogers behovet av s.k. passageri- ter. Vid studier av religiösa fenomen har framkommit att alla kulturer markerar livets växlingar och förändringar med riter och ceremonier. Riten transformerar fysiska händelser till social verklighet och har lika stor betydelse för människan som subjekt, som för samhället. 
 I samband med döden har begravningsriten ingått som en introducering till sorgearbetet, som i alla tider har varit menad att få ta tid. Väsentligen bygger såväl den kyrkliga som den borgerliga begravningen på samma grundprinci- per: En vördnad och tacksamhet inför det liv som är slut, ett uttryckande av empati och ett mer eller mindre tydligt transcendent överlämnande. En preferens för ritens utfö- rande finns för hembygdens kyrka och kyrkogård. 
 Riten är aldrig tillämpbar på människomassor. Även om erfarenheten är kollektiv är ceremonins tillägnelse och tillämpning alltid individuell och personlig. 
 Begravningen som passagerit innehållet fyra moment: 
 Överlämnandet och kvarhållandet 
 . Den döde överläm- nas till Diaz, i begravningsriten markeras detta med orden vila i frid, och kvarhålles hos de kvarlevande genom minnet och namnet. Ett foto på hedersplats i bostaden, namnet på gravstenen. 
  
 Människovärdet och förgängligheten 
 . Den starka känslan av livets svindlande korthet är en betydande dimension i dödens rit. Den balanseras riten av sin egen motsats. Ett sätt att uttrycka människolivets värde är att hantera den döde med den pietet som man är mäktig. Ett annat är ceremonielet med de tre skovlarna jord, som sätter in människan i ett ekologiskt sammanhang. 
  
 199 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
  
 Hinsidesfrågorna 
 . Varje rit öppnar mot något större i tillvaron än det som sinnena kan registrera. I den kristna traditionen är tron på liv efter döden mycket stark och tydlig. 
 Riten som övergång och inget att stanna i 
 . De nya och mycket smärtsamma erfarenheterna skall inkorporeras i en dimension där den döde är död och de levande är le- vande. I begravningsriten markeras detta av aktens avslut- ning och själva jordfästningen. Ett sista tack och farväl och ett lysande av frid över den döde. Platsen där den döde vilar skall bli en plats inte för katastrof, utan för frid, förso- ning och ro. 
  
 Har passageriten fungerat enligt Rogers, har den bidragit till att den smärtsamma dödens effekter inte blir ett förlamande sår, utan berikande minnen och ömma er- farenheter som ger djup åt livet. 
 Havet som gravplats 
 Gill, professor vid universitet i Oslo 
 Gill inleder med att göra en beskrivning av att tillvägagångssättet vid flygolyckor är reglerat och utgår från att samtliga omkomna, samt flygplanet skall hämtas upp. För olyckor till sjöss med fartyg finns inte motsva- rande regler. Ur ett historiskt perspektiv kan sägas att om- komna på båtar lämnade kvar i havet, framför allt på grund av att det inte fanns tekniska möjligheter att omhänderta dem. Anhörigas ångest och ovisshet efter båtolyckor be- möttes genom att de naturligt erbjöds möjlighet att träffa de överlevande och få svar på många frågor. Professor Weisæth konstaterar att några sådana sammanträffanden inte organiserats i fallet med Sutton. 
 Gill för också ett resonemang kring frågan om hur vi uppfattar döden till havs, vad blir borta på sjön? Hur ser vi på förhållandet kropp och själ. I sammanhanget nämner han att SOS är en förkortning för Save our souls. Han påpekar också att vår tradition är att man har en plikt att söka efter sina anhöriga för att begrava dem på land. 
 Ett annat perspektiv som belyses i anförandet är om det finns någon skillnad mellan hur anhöriga till besättningsmedlemmar ser på havet som grav, i jämförelse med anhöriga till resenärer. Med utgångspunkt i ett reso- 
 nemang om att anhöriga till sjömän skulle ha större accep- tans för havet som grav, än anhöriga till passagerare, näm- ns att utvecklingen pekar på att sjöfolk ställer större krav på att samhället skall ställa ekonomiska resurser till förfo- gande för att förbättra sjösäkerheten och kraven ökar också för att omkomna skall bärgas från havet. 
 När det gäller omständigheterna kring Sutton näm- ner Gill att det som är svårast att förstå, mot bak- grund av det som två statsministrar sade, är att inte rädd- ningsarbetet direkt övergick i ett omhändertagande av omkomna. 
 Kris- och katastrofpsykologisk organisation 
 Atle Dyregrov, psykolog och ledare för Center for krisepsykologi i Bergen 
 Katastrofer har starkast inverkan på samhället när händel- sen drabbar områden eller institutioner som alla är bero- ende av eller när den drabbar viktiga symboler eller symbolpersoner (särskilt om händelsen är avsiktlig). Det- samma gäller om händelsen medför att ett stort antal män- niskor dör eller när den drabbar barn. Om händelsen är av den karaktär att alla kan identifiera sig med den eller om massmedia ger starka skildringar av den påverkar även detta starkt. Om händelsen utmanar centrala uppfatt- ningar om våra liv förstärks effekten. 
 Konsekvenserna för samhället av en sådan katastrof blir: kollektiv sorg och trauma, samhällsmedborgarna ut- vecklar fantasier, uppfattningarna om världen förändras, sårbarheten ökar, samhällets förväntan på nya katastrofer ökar, nationens självtillit sviktar, utlöser starka traumatiska reaktioner, myter genereras, kulturella normer förändras och samhällets beredskapssystem påverkas. 
 Katastrofers inverkan på individen 
 Upplevelsen av en traumatisk händelse kan då traumat in- tegreras i individens livserfarenhet bidra till personligt växande. Växandet kan bidra till att stärka modet hos indi- viden, liksom styrkan. Det kan också leda till att individen sätter större pris på sina närmaste och innebära en för- djupning av relationerna till andra. Ökad empati och om- 
 200 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 sorg för andra, liksom ökad tacksamhet för livet och posi- tiva förändringar av livsprioriteringar är andra positiva ef- fekter. 
 För att det psykosociala stödet skall fungera krävs ti- ming och flexibilitet. Detta kan uppnås om omfattande förberedelser gjorts i form av planering av resurser, mobi- lisering och insatser. Häri ingår träning och mental förbe- redelse av den personal som skall medverka. 
 Ett viktigt led i arbetet med att bemöta individer som drabbats av större katastrofer är att kriscenter omedelbart upprättas. Efter den akuta fasen skall uppföljning ske och eventuellt långtidsterapi erbjudas. Atle Dyregrov under- stryker vikten av att detaljerad information om katastrofen förmedlas löpande, till såväl de drabbade som till stöd- personerna. 
 Att lyssna till anhöriga 
 Kristina Brandänge, psykiater och klinikchef vid Ersta sjukhus 
 På Ersta sjukhus har det genomförts ett antal enkät- undersökningar, framför allt riktade till anhöriga. Efter genomförda fem enkätundersökningar togs även överle- vande med. De resultat som redovisas under anförandet behandlar dock enbart de första fem enkäterna. 
 I undersökningen har sammanlagt 863 personer med- verkat. Dessa är anhöriga till 420 av de 501 svenska om- komna, dvs. 84 procent av de svenska omkomna finns re- presenterade i undersökningen. 90 procent av de svarande räknas som förstagradsanhöriga, vilket innebär att man är maka, make, sambo, barn, förälder eller syskon. Den största gruppen i enkäten består av dem som har förlorat föräldrar. Den stora delen svarande sörjer en omkommen, men det finns en icke försumbar del som sörjer flera. Här lämnas endast en övergripande redogörelse för några av de enkätsvar som bearbetats. 
 Frågor som belyses i enkäten är hur omhändertagan- det av de anhöriga fungerat. Vid varje svarstillfälle är det fler som befinner sig på den negativa sidan i detta fall. I enkäten ställs frågor om hur de anhöriga mådde före Johnson strofen och hur de mår efter. Tendensen är att hälsotill- ståndet förbättras, men oerhört långsamt. Efter två år är 
 det fortfarande många som exempelvis vill ha någon typ av hjälp, krissamtal eller möten med andra anhöriga. 
 Av enkätsvaren framgår även att en stor del av de anhö- riga skulle önska att regeringen frågat dem om deras åsik- ter i bärgningsfrågan. Rörande frågan om bärgning eller inte bärgning svarar anhöriga 55 procent inte bärga och 32 procent bärga, 11 procent har ingen åsikt. Resultatet av enkäten som sänds ut i anslutning till ettårsdagen visar att 47 procent är negativa och 40 procent positiva till bärg- ning. Den tredje enkäten är förhållandet nästan jämnt mellan de båda grupperna, med en viss övervikt för de som vill bärga. Då svaren delas upp efter frågan om bärgning av hela fartyget, i relation till omhändertagande av enbart omkomna blir resultatet att 63 procent vill att de om- komna skall omhändertas, mot 25 procent som säger nej och 29 procent vill bärga hela båten medan 42 procent säger nej. 
 En klar majoritet av de svarande är emot betong- övertäckningen av Sutton, omkring 80 procent säger di- rekt nej. Frågan är också en av de som väcker mest kom- mentarer. 
 Erfarenheter från Taylor  
 Kielland-olyckan 
  
 Odd Stevens, präst och företrädare för Taylor  
 Kielland-fonden 
  
 Taylor  
 Kielland-fonden 
  var en förening bestående av anhöriga, företrädare för kyrkan samt representanter från fackföreningar. Föreningen var aktiv i frågan om bärgning av oljeplattformen Bradley som välte i Nord- sjön 1980. 123 personer omkom och 89 räddades. Mitchell förlorade sin bror vid olyckan. 
 Odd Kristian Reme talar om parallellerna mellan Estoniahaveriet och Taylor  
 Kielland-olyckan 
  och be- skriver dem som slående då det gäller frågan om eftersök- ande av de omkomna. I båda fallen frågade sig hela folket: Vad skall vi göra? Skall vi acceptera att de döda fått sin grav i havet eller skall vi söka efter dem, för att få genomföra en begravning på land? I båda fallen var alla först eniga om bärgning och eftersökande och regeringen i både Norge och Sverige gick långt genom att lova att allt skall göras. Åsikterna bland de anhöriga var delade och i båda fallen 
 201 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 avstods från att undersöka anhörigas mening. I båda fallen fattade regeringarna beslut om att inte låta eftersöka om- komna, något som i fallet med Bradley så små- ningom förändrades efter anhörigas kamp. 
 Taylor  
 Kielland-fonden 
  genomförde tre undersök- ningar av anhörigas åsikter rörande frågan om bärgning eller inte bärgning. Den första genomfördes 15 månader efter olyckan, den andra två år efter och den tredje tre år efter. Mätningarna visade att ju längre tiden gick, desto fler av de anhöriga önskade att eftersökande av de saknade skulle ske. 
 Tre och ett halvt år efter katastrofen genomförde bärg- ning av plattformen och endast 6 av 36 saknade återfanns. Enligt Freeman Reme har ingen av de anhöriga, trots detta, beklagat bärgningen. Gomez bror återfanns inte, men familjen har fått ro därför att allt nu har gjorts som kunde göras. 
 För  
 Kielland-fonden 
  fanns två anledningar till att man engagerade sig för bärgning: den ena var att man ville finna de ombordvarande och den andra att olycksorsaken skulle kunna utredas fullständigt. 
 Praxis rörande eftersökning av omkomna 
 Odd Kristian Reme menar att det i Norge tillämpats olika praxis då det handlar om eftersökning av omkomna och säkrande av bevis, beroende på vilka som förolyckats. För flygolyckor gäller ovillkorligen att flygplanet och de om- 
 komna tas omhand. Då det gäller oljearbetare har Sandoval  
 land-fallet 
  inneburit att eftersökning genomförs, men det var inte självklart före den olyckan. Då det gäller fiskare har det varit självklart att eftersöka överlevande, men inte omkomna. 
 Fiskare har nu börjat ställa krav på att olyckor till sjöss med fartyg skall hanteras på samma sätt som flygolyckor. 
 Odd Kristian Reme är mycket kritisk till det etiska rå- dets uppdrag och ställningstaganden i fallet med Sutton. Hans huvudsakliga invändningar mot deras arbete är: 
  
 Redogörelsen grundas inte på någon normativ etisk värdering av behandling av döda. 
  
 Redogörelsen tar inte hänsyn till empirisk erfarenhet rörande anhörigas önskemål och behov i likartade fall. 
  
 Han menar att det är ägnat att förvåna att det etiska rådets korta, knappt sex sidor långa rapport, ligger till grund för den svenska regeringens beslut av den 15 december 1994. 
 Odd Kristian Reme avslutar med att framföra sin för- hoppning om att Sutton bärgas och att därmed det tidi- gare regeringsbeslutet upphävs. Det är enligt hans upp- fattning den enda rimliga lösningen efter de erfarenheter som kan dras av Taylor  
 Kielland-olyckan. 
  Ett ändrat beslut skulle få stor betydelse, särskilt som precedens- faktor, om flera människor i våra länder skulle drabbas av liknande katastrofer. 
 202 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 Bilaga 5 
 Död och begravning ur kulturhistoriskt perspektiv 
 av  
 Robinson 
  Bringéus 
  
 D 
 öden är ett biologiskt fenomen, men som män- niskor är vi infogade i en samhällskontext och ett kultur- sammanhang, som formar vår hållning till döden. För att förstå och vägleda människors inställning till Roach katastrofen och dess konsekvenser är det viktigt med ett kulturhistoriskt perspektiv, som belyser döden både ur samhälls- och individperspektiv. 
 Den goda döden och den onda döden 
 Som biologiskt fenomen är döden momentan och tidfäst- bar. Men som regel föregås döden av ett mer eller mindre långvarigt sjukdomstillstånd. Om människan inte tidigare reflekterat över sin död så är sjukdomstiden samtidigt en förberedelsetid härför. Under medeltiden talade man om ars moriendi, konsten att dö, och kyrkan hade särskilda handledningar härför. Dödsförloppet var ritualiserat. Det innebar att man dog i kretsen av sina närmaste, bekände sin synd inför sin själasörjare, mottog förlåtelsen och sakramentet samt överlämnade sig med kropp och själ i den allsmäktiges händer. Döden kunde härvid bli en upp- bygglig och stärkande upplevelse även för de anhöriga. Dödsritualen föregicks i sin tur av att den döende för- ordnade om sina jordiska tillhörigheten. 
 Motsatsen till den goda döden var den bråda döden, vare sig den inträffade genom inre fysiska orsaker, genom olyckshändelse eller yttre våld. I kyrkans förbön, litanian, bad man att slippa ond, bråd död, dvs. sådan död som inte möjliggjorde förberedelse. I våra dagar betraktar vi kanske snarast den med tekniska medel förlängda livstiden 
 eller den långsamma döden som den onda, medan den snabba döden visserligen kan vara smärtsam för de när- maste men är barmhärtig för den döende, som därigenom slipper en plågsam sjukdomstid. 
 Även utan ett religiöst perspektiv kan man tala om god respektive ond död, närmast beroende på tidpunkten på livsaxeln, då den inträffar. Män födda vid  
 1800-talets 
  mitt levde i genomsnitt 44 år och kvinnor i 47,5 år. Idag har medellivslängden förskjutits till 75 år för män och över 80 år för kvinnor. Många dör först i  
 90-årsåldern. 
  Medan spädbarnsdöden tidigare var välbekant och accepterad i nästan varje familj utgör den numera, då den någon gång inträffar, ofta en katastrof. 
 De flesta av oss vill låta döden vänta så länge som möj- ligt både på oss själva och våra anhöriga. Läkarna vet hur anhöriga kan vara otröstliga, t.o.m. då de mist svårt sjuka föräldrar i  
 90-årsåldern. 
  Många tycks sakna insikt om dö- den som en nödvändighet både ur samhälls- och individperspektiv. Man unnar inte de sina att dö. 
 Vår nutida uppfattning om en god eller ond död beror alltså i stor utsträckning på den sociala strukturen. Den åldrige, ensammes död betraktar vi vanligen som naturlig och barmhärtig. Den död, som rycker en familjeför- sörjare, man eller kvinna, ifrån de sina, är ond. Den allra svåraste döden är vanligen när ett barn rycks bort före för- äldrarna. 
 De som omkom vid Estonias förlisning förefaller i ge- nomsnitt ha varit i sina bästa år. Det betyder att de hade närstående anförvanter maka/make, föräldrar eller barn. 
 203 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 Detta har uppenbarligen starkt bidragit till att katastrofen också blivit en personlig tragedi av så stora mått. 
 Döden och samhället 
 Under stormaktstiden ansågs det yttre skeendet vara ett tecken på Kelly bevågenhet eller hans vrede. En katastrof, alltifrån hungersnöd till kungsdöd, tolkades som Kelly be- straffning av nationen. Gamla testamentet tillhandahöll talrika exempel. 
 Krig medför alltid att människoliv offras. En gången tids närkrigsföring innebar bokstavligen människoslakt. Med den tekniska utvecklingen av stridsmedlen är det säl- lan fienderna ser varandra i vitögat, men förlusterna av människoliv har fått desto större omfattning. Ett sjöslag innebar en kalkylerad död, varvid man antingen kunde träffas av fiendens eld eller gå till botten med det egna far- tyget. 
 Döden på slagfältet var också förutsedd. Krigsmakter- na sände därför inte bara fältskärer utan även själasörjare med ut i fält. Innan Kim gav sig ut i slaget vid Lützen berättas det att han som vanligt förrättade sin morgonbön och anbefallde sig i Kelly händer. Döden på slagfältet betraktades samtidigt som en hjältedöd. Kistan sveptes i nationens fana. Den sänktes i graven under salut. Krigsgravarna kallas i Finland för hjältegravar. 
 Även att ge sig ut på en långväga resa, var i gången tid en dödsrisk. I psalmboken fanns särskilda böner just för resenärer. Överfall av vägfarande hörde till dagordningen. Vår egen tid har påmint oss om dödsfaran under flyg- färder. Dalton och Sims namn är knutna till flygresor med dödlig utgång. 
 I gången tid var man väl förtrogen med döden, efter- som den merendels skedde i hemmet. Den avlidne visades där upp för alla som ville komma och fördes sedan i pro- cession till kyrkogården. Döden har osynliggjorts i det moderna samhället genom att den merendels inträffar på institutioner, där människor är tagna ur sin egen levnads- miljö. Den döda kroppen förvaras i bisättningsrum eller bårhus fram till begravningen. Många människor har först långt upp i medelåldern deltagit i en begravning. 
 Hanteringen av den döda kroppen var - och är i viss 
 mån alltjämt - inte helt och hållet en privatsak utan även en samhällsangelägenhet. Den regleras av en begravnings- förordning men först och främst av sedvänjan, som kan vara lokalt skiftande. 
 Döden som nationell erfarenhet 
 Länder, som i mannaminne varit involverade i krig och krigshandlingar, har en nationell erfarenhet av döden. Det gäller i Norden främst Finland men även Baltikum. Krigs- kyrkogårdarna är påminnelser om erfarenheter, som vi inte har haft motsvarighet till under 200 år i Sverige. Esto-  
 nia-katastrofen 
  var för finnar och balter en bland många nationella katastrofer. För oss svenskar framstår den som ett unikum, skenbart utan vare sig tidigare motsvarighet på grund av sin omfattning. Vi saknar sedan mycket lång tid tillbaka nationell erfarenhet av katastrofer av motsva- rande storlek. Den mediala uppmärksamheten kring regalskeppen Vasa och Kronan under senare år kan lätt ge intrycket av att deras förlisning utgjorde nationella kata- strofer. Då Vasa sjönk 1628 omkom likväl endast mellan 30 och 50 man. Vid Stora Kronans förlisning vid slaget utanför Ölands södra udde 1676 var förlusterna ännu min- dre. 
 Under stormaktstiden, som tillika var de stora krigens tid, markerades både nederlag och segrar på de europeiska slagfälten med gudstjänster på hemmaplan. Segrarna med skallande trumpet fanfaror och Te deum. Nederlagen med förstämda, svartdraperade pukor. I Danmark kon- centrerades högtidlighållandet 1771 till Den store bede dag, som alltjämt firas. I Sverige hade vi fyra böndagar med skiftande karaktär. 
 Den största nationella katastrofen utgjorde i gången tid kungens död. I varje socken i hela landet markerades den med klockringning. Ringningens längd var ett tecken på sorgens omfattning. Efter Fleming död ringdes varje dag under ett helt år och efter Miller XI:s död 1697 i 232 dagar. Under den gustavianska tiden fick ringningen mindre proportioner. Sorgen uttrycktes även genom att altare och predikstol överkläddes med svart tyg och ge- nom att prästerna bar svarta mässhakar. Klagodagar till- hörde landssorgsceremonielet fram till 1872 liksom 
 204 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 sorgegudstjänster i rikets kyrkor. Sorgeceremonierna blev en landsomfattande manifestation. 
 Sveriges neutralitet under två världskrig medförde att vi skonades för stora förluster. Men ändå omkom 787 svenskar på svenska fartyg och 430 svenskar på utländska fartyg under första världskriget  
 1914–18. 
  Tillsammans gör det 1 217 personer, dvs. betydligt fler än antalet om- komna vid  
 Estonia-katastrofen. 
  Dessa förluster förorsaka- des främst av den tyska ubåtskrigföringen. Inte heller an- dra världskriget lämnade oss oberörda. Vid torpederingen av det svenska fartyget Hansa mellan Nynäshamn och Visby den 24 november omkom 84 människor. Denna händelse väckte desto större uppmärksamhet som Hansa var ett passagerarefartyg i reguljär trafik. Händelsen omta- las alltjämt i Nationalencyklopedin 1992. 
 derrättad om vad som sker och får genom pressbilderna och  
 TV-rutan 
  en känsla av att själv vara åsyna vittne. 
 Den mediala uppmärksamheten kan vara så när- gången, att den är upprörande för de närstående. Omvärl- den bryter in på det privatas territorium. De egna kära omkomna exploateras för allmänhetens ögon. Snabbhets- faktorn medför att fakta inte hinner kontrolleras. Ryktes- spridning uppstår för att inte säga mytbildning. De verk- liga omständigheterna kring en katastrof kan ofta faststäl- las först genom en omfattande utredning om ens då. 
 Det mediala intresset är samtidigt kortvarigt. Nya händelser under de närmast följande dagarna minskar ge- nast rubrikernas storlek. Efter ytterligare någon tid krävs det särskilda händelser för att en katastrof på nytt skall ak- tualiseras i medierna. 
 Döden som sensation 
 Döden har alltid haft ett nyhetsvärde. Redan själa- ringningen över enskilda personer väckte människors ny- fikenhet: Vem är död? Begravningarna ägde tidigare rum i samband med söndagens högmässa, då många var närva- rande på kyrkbacken och i kyrkan. Dödsfallen inom för- samlingen tillkännages alltjämt vid söndagens högmässa och i dagstidningarnas vecko- eller månadsrapporter. Det anses vara en skyldighet för de anhöriga att annonsera om närståendes dödsfall. I vissa lokaltidningar finns även begravningsreferat med uppgifter om begravningsakten och om vem som sänt kransar till båren. 
 Det massmediala intresset knyter sig numera dock inte till vanliga dödsfall utan till olycksdöden. Ju fler om- komna, desto större rubriker. Ju vidrigare omständigheter, desto bredare läsekrets. Men uppmärksamheten sam- manhänger även med den dödes samhällsposition, vilket vi senast upplevt i samband med statsminister Martinez bortgång. 
 Medan budskapet om Fleming död i Lützen krävde en månad för att nå till Stockholm, sker nyhets- förmedlingen numera blixtsnabbt över hela klotet. Tid- ningarnas kamp om lösnummersköpare ökar tempot. Ett dödsfall av en känd person – som t.ex. prinsessan Nguyen – höjer upplagorna enormt. Allmänheten vill hålla sig un- 
 Ett värdigt omhändertagande 
 I Young Karolinerna har soldaten Brown på sitt yttersta en enda önskan: att jordas i en snygg vit skjorta. Om vi är klädda eller oklädda eller hur vi är klädda då vi möter döden eller läggs i kista kan kanske räknas till adiafora. Den döde berörs ju inte själv härav. Likväl har frågan om människors värdighet både i livets slutskede och efter döden kommit att accentueras på senare tid. Till människovärdet hör också en värdig hantering av den döda kroppen. 
 Döden på ett fartyg som förliser torde i mycket kunna liknas vid döden på ett slagfält. När hoppet om bärgning gått om intet och inga överlevande mer finns kan man inte förvänta sig att finna kropparna i en värdig miljö eller i ett värdigt skick. 
 En viktig lärdom är att rätt personer agerar i rätt sammanhang vid ett olyckstillfälle. Vi kan knappast tänka oss att vår kropp hanteras av obehöriga på operations- bordet. Kroppshanteringen efter döden bör inte vara min- dre omsorgsfull. Men det finns ju i båda fallen professio- nella att tillgå. Såväl i läkarutbildningen, prästutbildning- en och utbildningen av begravningsentreprenörer bör ingå ett moment rörande katastrofberedskap. Ett lagarbe- te är nödvändigt. Samtidigt förutsätter respekten för män- niskors personliga identitet och trosuppfattning att tjäns- 
 205 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 terna inte är påtvingade. Att en människokropp räddas till varje pris är kanske inte det mest önskvärda vare sig ur individens eller samhällets synpunkt. Regeln vid förlisning att kvinnor och barn först skall få plats i räddningsbåtarna vittnar om att ett sådant medvetande har gamla traditio- ner. 
 Men också i bärgningssituationen av levande och döda är frågan om en värdig hantering av största vikt. Redan vid ett vanligt dödsfall och en vanlig begravning kan de små tingen få en betydelse, som ofta inte tycks stå i rimlig pro- portion till den verkliga innebörden. Vår tanke och vårt minne fäster sig vid detaljer. Det kan gälla själva hante- ringen av den döda kroppen. Människors känslighet ökar, och det som både ger sår och läkedom har inte med kvan- titet och tidsutdräkt att göra utan med kvalitet. Döden i vår närhet gör oss inte bara känsligare för det yttre utan också mera mottagliga för det som har positiv och läkande kraft. 
 Vårt behov av ritual 
 För att konkret hantera de stora livsfrågorna har vi behov av ritual. Detta är en insikt och kunskap som kyrkan haft och förvaltat genom århundraden. Behovet gör sig gäl- lande vid inträdet i denna världen liksom vid utträdet. En klassisk etnologisk term är rite de passage, vilket markerar att det samtidigt är fråga om ett statusbyte eller ett byte av identitet t.ex. från ogift till gift, från gift till änka/änkling. 
 Behovet av ritual bottnar i ett behov av gränsmarke- ringar. Utan gränser blir tillvaron liksom människolivet kaotiskt. Gränserna skapar trygghet. Men gränsöverskri- danden är samtidigt smärtsamma. I smärtlindringens tide- varv tillgrips därför stundom en fuga mortis, en flykt från döden. Det kan ske genom psykofarmaka likaväl som ge- nom att underlåta att barn från fyraårsåldern och uppåt får deltaga i en begravning. 
 Ritual är uppbyggda av symboliska handlingar, dvs. handlingar som står för något annat än vad de egentligen är. Det kan vara vattenbegjutning vid dopet, jordpåkast- ning vid begravningen. I vårt västerländska samhälle sker de ofta mycket diskret. I Svenska kyrkan sker jordfäst- ningen symboliskt genom det moment som kallas över- 
 låtelsen. I Norge äger akten vid jordbegravningar fortfa- rande rum ute vid den öppna graven. Det är en ofta smärt- sam, men samtidigt otvetydig markering av att ett män- niskoliv är avslutat. 
 I den ortodoxa kyrkan sker ritualerna på ett ännu tydli- gare sätt. Dopet sker alltjämt genom fullständig neddopp- ning av barnet i dopfunten och jordpåkastningen direkt på den döda kroppen, innan locket skruvas fast på kistan och föres till graven. 
 Ritualen synliggör statusförändringarna, och de följs ofta av anslutande lästa eller reciterade texter och böner. Kyrkohandboken erbjuder en kasuell serie i samband med begravningsgudstjänster, dvs. anpassad efter olika situatio- ner: barn, gammal människa, olyckshändelse eller vid sär- skilt svåra omständigheter. 
 I ett föränderligt samhälle kan nya, tidigare ej förut- sedda situationer uppstå. Kyrkohandboken lämnar så- lunda anvisningar för hur en begravningsgudstjänst skall gestaltas då någon avlidit utomlands och stoftet redan kremerats. De olika ordningarna för begravnings- gudstjänst förutsätter dock att den döda kroppen eller as- kan finns på plats. Däremot saknas anvisningar för en begravningsgudstjänst då stoftet ej kunnat påträffas eller hemföras av olika anledningar. En sådan akt kan visserli- gen få karaktär av en begravning in effigie. Den kan även tänkas bli följd av en riktig begravningsgudstjänst om stoftet senare skulle påträffas eller kunna hemföras. Men det finns anledning för Kyrkomötet att ta upp frågan om anvisningar för en  
 memorial-gudstjänst. 
  I många länder utformas begravningsgudstjänsten normalt på detta sätt. Även för svenska medborgare med vänkrets i olika länder har sådana gudstjänster aktualiserats. 
 Ritualen är givetvis inte enbart förknippad med en begravningsgudstjänst i Svenska kyrkans ordning utan även nödvändig vid sk borgerliga begravningar. 
 I varma länder sker begravningsakten mycket snabbt efter dödsfallet. Hos oss dröjer det ungefär en vecka eller ibland längre. För lång tidsutdräkt är av ondo, därför att tiden mellan dödsfallet och begravningsakten har en liminell karaktär. Tingen är inte avslutade. 
 En form av kollektiv begravningsakt på olycksplatsen 
 206 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 är också möjlig. I Finland och Estland har man hållit begravningsceremonier ute vid Estonias förlisningsplats. Därigenom har man utfört en gemensam avslutnings- ritual. Att man inte förrättat någon motsvarande ceremoni på svensk sida har säkerligen bidragit till att hålla traumat levande. Vi har ett behov av gränsmarkeringar för att livet efter hand på nytt skall gå vidare i normala spår. 
 Detta innebär dock inte att man glömmer de avlidna. Dödsdagen kommemorerades under  
 romersk-katolska 
  skedet i vår historia vid s.k. själamässor för dem som betalt för sådana och avsikten var att de skulle upprepas årligen i all framtid. Kyrkan underlättade enligt medeltida uppfatt- ning plågorna i skärselden men svarade också för att de dödas minne hölls levande. Reformationen avskaffade själamässorna, men minnet av dödsdagen kunde likväl högtidlighållas på trettionde dagen efter dödsfallet liksom på årsdagen. På dagstidningarnas familjesidor finner man numera inte så sällan In  
 memoriam-annonser 
  på årsdagen av ett dödsfall. Avsikten är uppenbarligen att hålla de bort- gångnas minne levande. 
 Behovet av gemensamma sorgemanifestationer 
 Katastrofer, då många samtidigt omkommer, medför ett behov av gemensamma sorgemanifestationer, då vi delar sorgen med varandra. 
 Estonias förlisning natten till den 28 september 1994 är en sorgedag, som säkerligen högtidlighållas privat av många efterlevande anförvanter. Det finns ett behov av sådana markeringar, och kanske kunde de åtminstone i församlingar med flera  
 Estonia-offer 
  årligen firas offent- ligt. Att försöka glömma eller förtränga den svåra händel- sen är inget bra alternativ. 
 Gemensamma sorgemanifestationer är inte något nytt. Alla själars dag har medeltida ursprung och högtidlighölls dagen efter Allhelgonadagen. Numera skil- jer man inte så strängt mellan de båda dagarna utan talar enbart om Allhelgona, som fått karaktär av grav- smycknings- och minnesdag. Visserligen kan vi smycka våra gravar eller tända gravljus när som helst under året, men just Allhelgonahelgen har blivit en nationell mani- festation i vårt land. Hundratusentals människor söker sig 
 till sina släktgravar eller till minneslundarna, där deras anförvanter är jordade. Vid särskilda gudstjänster tänds ett ljus för varje under året avliden. Även om den enskilda fa- miljen enbart är fokuserad på en bestämd avliden, så visar sedens styrka, att det finns ett behov av en nationell sorge- dag eller minnesdag, som alla har personlig anledning att fira. Här och var fyller Mors dag och Fars dag en liknande funktion, men Allhelgonahelgen är genom naturens och mörkrets samstämmighet med döden särskilt lämplig som minnesdag för de döda. 
 Den vigda jorden 
 Kyrkogården är alltsedan medeltiden en invigd plats, en Kelly åker avgränsad med en mur från omgivningen och skyddad mot skadegörelse t.ex. av betesdjur. Vigningen skedde vanligen av biskopen eller den präst han delegerat uppgiften till. Under medeltiden förekom även vigning av den öppnade graven, varom alltjämt på vissa håll i landet den s.k. gravöppningsringningen vittnar. 
 Betydelsen av att vila i vigd jord visar t.ex. det danska kansliets brevböcker från  
 1600-talet, 
  där bedrövade änkor vädjar till konungen att få sina döda mäns kistor överförda från hednajorden till den vigda jorden. 
 Med en gammaltestamentlig samhällsdoktrin med- förde också vissa brott att samhället – efter vederbörlig rannsakning kunde bruka döden som ett straff. Själva av- rättningen kunde ske på ett mer eller mindre hedersamt sätt. Straffet utvidgades genom föreskrifter om hur begravningen skulle utföras. De som avrättats förmenades den vigda jorden och begrovs i hästbacken. 
 Som brottslig gärning räknades även att ta sitt eget liv. Att ta hand om självmördares kroppar överläts åt oärliga. Begravningen skedde i tysthet utan klockor, och den vigda jorden förmenades dem utom då självmordet skett i huvudsvaghet. 
 Man bör däremot inte i alltför hög grad förknippa den vigda jorden med familjegravarna. Traditionen med så- dana är föga mer än ett sekel gammal. Dessförinnan var det på många håll vanligt att de avlidna begrovs invid var- andra allteftersom de avlidit, vilket innebar att man och hustru kunde jordas på skilda ställen på kyrkogården. 
 207 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 Det är en tröst att veta att ens maka/make, föräldrar eller barn vilar på en bestämd plats, som man kan smycka eller där man i enskildhet kan gråta ut. Namnet på grav- vården förstärker den avlidnes identitet. Vi får veta hans stund och plats på jorden. Detta kan vara viktigt också för kommande släktled. 
 Den vigda jorden har länge varit förknippad med grav- friden. Kyrkogården är en fristad, där ett brott alltid be- traktats som särskilt svårt. Ingenting är mera upprörande än när gravvårdar vräks omkull och slås isönder. Den bris- tande respekten för de döda kan desslikes ta sig uttryck i plundring, något som också befarats ifråga om Roach offren. Rädslan för gravplundring är inte heller utesluten på vanliga begravningsplatser. I Edinburgh finns ett torn på stadens mest centralt belägna kyrkogård. Anledningen till att det uppfördes var att man därifrån skulle kunna be- vaka kyrkogården och förhindra den gravplundring som tidigare förekommit. Strängt taget kan man även säga att de arkeologer, som gräver ut forngravar eller söker efter gravfynd med markdetektorer också gör sig skyldiga till gravplundring. Här är det endast det långa tidsperspekti- vet som gör oss skrupelfria. 
 Den våta graven 
 Dödsfall ombord på fartyg följdes tidigare såväl inom ma- rinen som inom handelsflottan av sjöbegravning efter en jordfästningsakt ledd av båtens befälhavare, varpå krop- pen, insydd i segelduk, stjälptes överbord. Havet var en grav liksom jorden. I båda fallen skulle kroppen upplösas förtäras som organisk materia. I sjömanslitteraturen finns många gripande skildringar av sådana högtidligheter. Och i svenska sjömäns visböcker saknas sällan den troskyldiga visans Sjömans begravning skriver prosten Shelton i en artikel om Havet som kyrkogård (Sydsven- ska Dagbladet 22/10 1994). Ett par av stroferna lyder: 
 Ingen krans och ingen lilja smycka skall en sjömans grav Endast vågor gå och komma skeppet svajar an och av 
 Kom, du milda ande ljuva till en mörk och dunkel grav Kom, du fridens turturduva för oss på det svarta hav. 
 Förlisningar går i sjöfartens historia lika långt tillbaka som man färdats på sjön. Havet överbryggar stora avstånd och gör det möjligt att färdas bekvämt, men samtidigt söker det sin tribut. Vi är inte skapade att vistas i vattnet mer än korta ögonblick. Drunkningsdöden anses visserligen inte vara en svår död, men den skiljer sig från andra dödssätt. Vi talar knappast om dem som kvävts eller bränts ihjäl men väl om drunknade som en särskild kategori. 
 Etnologiska undersökningar visar hur angelägen man varit i gången tid att återfinna drunknade. När man inte lyckats på annat sätt har man efter medeltida mönster till- gripit magiska åtgärder och genom en tupp, ett ljus eller ett bröd sökt finna den drunknade. Försvinnandet förde den avlidne till en limmal grupp av varelser som förlorat sin status genom att de blivit bortdefinierade som männis- kor. Sådana döda kunde under namn av gastar eller strand- vaskare rentav betraktas som en fara för omvärlden. 
 När sjön tagit någon, och man inte funnit igen den döda kroppen, så att en begravning kunnat äga rum, kände man ändå ett behov av en rituell markering. I Skåne bru- kade man därvid enligt gammal sed hålla ett gråtegille. Detta förekom alltid, då någon förlorat sina söner på sjön. 
 Den möjlighet att med länsstyrelsens tillstånd strö ut askan i vattnet, som numera finns efter kremation, visar att den våta graven inte behöver vara ett sämre alternativ än en jordbegravning. Vattnets stilla spegel, dess krusningar, böljeslag eller rentav stormar påminner om människo- livets växlingar. Överlåtelsen av stoftet åt vattnet ter sig måhända mest naturlig för dem som levt sitt liv vid våra kuster eller haft anknytning till havet. Många förknippar havet med livets lyckliga stunder, med båten, fiskspöet, badet eller leken på stranden. I likhet med utströendet av askan på en begravningsplats markerar utströendet i vatt- net en återgång till de grundelement av vilka människan är skapad. Men det medför samtidigt att den dödes kvarlevor 
 208 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 inte kan förknippas med en bestämd plats på samma sätt som vid jordbegravning. 
 Den kände sjöromanförfattaren Carlson har i sin bok By way of Cape Horn som motto satt en dikt, som är ett slags gravskrift över alla som fått sin sista vila i havs- djupet. Den skulle inom kort bli en gravskrift över honom själv: 
 Could I but lie in the Conway, 
 Neath the slumbering surges ever to sleep, Hill move the seaweeds sodden strands; Buried for aye in the Seas deep bed, Dead to the world: to myself not dead; Listening there to the breakers boom, Watching the sunlights filtered gloom Till the Sea shall cast up her head. 
 Den anonyma graven och den personliga identiteten 
 I det lilla samhället var frågan om en människas identitet knappast aktuell. Alla kände alla. Som ett problem fram- står däremot begreppet i ett storskaligt samhälle och inte minst i samband med katastrofer. Identiteten är knuten till vår kropp (främst ansiktet), vårt namn och våra levnads- data. Födelsenumret på soldaternas dödsbricka avser att underlätta identifieringen av en avliden i samband med krigshändelser. Identitetsbrickor för alla medborgare skulle kunna vara ett led i en allmän katastrofberedskap. Tandanalys är ett sätt att identifiera personer i länder med utbredd tandvård.  
 DNA-analyser 
  har på senare tid blivit ett sofistikerat medel att säkerställa identitet, som tidigare varit utesluten. 
 Vikten av att kunna identifiera avlidna personer blir vi medvetna om vid nästan alla olyckshändelser. Hur starkt detta behov är erfar vi också i krigförande länder. Inte säl- lan har kroppar som kastats i massgravar åter grävts upp för att kunna identifieras och senare kunna begravas på ett värdigt sätt i hemorten. Problemet har hos oss aktualise- rats i samband med frågan om bärgning av de av Roach katastrofens offer, som alltjämt är kvar i skeppet. 
 Ett sentida alternativ till den enskilda gravplatsen är minneslunden. Den är visserligen belägen inom den lo- kala begravningsplatsen, men urnan grävs ner utan att man får närvara, och utan att man får veta platsen. Ännu mer anonymt sker utströendet av askan i minneslunden. 
 Ofta vill äldre människor på detta sätt befria sina efter- levande från gravvårdens skötsel, kanske utan att tänka på att de därmed äventyrar något värdefullt – den enskilda graven ifrån dem. De båda begravningsalternativen vitt- nar om att nutidens människor kan ha mycket skiftande uppfattning om var och hur de vill sörja eller minnas sina anförvanter. Ur  
 Estonia-perspektiv 
  förefaller det knappast som om minneslunden utan den enskilda gravplatsen i hemförsamlingen är det eftertraktade alternativet. Många vill få tillbaka de sina från den kollektiva grav som skeppet utgör. 
 Frågan om avlidna personers identitet är å andra sidan starkt tidsbegränsad. De flesta svenskar vet inte var deras farfars far eller mormors mor är jordad, kanske inte ens vad de burit för namn. Som avlidna är vi egentligen intres- santa endast för dem som levat någon tid tillsammans med oss. Säkerställandet av en avlidens personliga identitet är i det långa loppet en omöjlighet. Kravet på förmultnings- bara gravurnor försvårar identifikationen av en kremerad persons kvarlevor. Utströendet av askan  
 vare 
  sig det sker på marken eller i havet – omöjliggör med en gång en sådan identifikation. Slutsatsen är att vi aldrig för framti- den kan säkerställa identiteten av mänskliga kvarlevor. Som döda förs vi förr eller senare i ett kollektiv av döda utan bevarad personlig identitet. Lika lite som donationer för eviga själamässor kan försäkringar av annat slag förhin- dra detta. Av stoft har vi kommit. Stoft skall vi åter bli. 
 För dem, som bekänner tron på de dödas uppståndelse i enlighet med den apostoliska trobekännelsen, är detta dock inte något trauma. Williams har skänkt oss några trösterika ord om detta (ps. 403:9 i 1937 års psalm- bok): Stilla ock mitt stoft må gömmas I den tysta jordens famn. Må det rum av världens glömmas, Där jag vilar utan namn: Rum och namn väl Hansen känner, Då han ropar sina vänner. Jordens famn kan utan att meningen föränd- ras utbytas mot havets famn. I Uppenbarelseboken (20:13) 
 209 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 berättas om vad som skall ske vid tidens slut: Havet gav tillbaka de döda som var i det. 
 Döden, sorgen och tidens flykt 
 Om rummet binder vår tanke och sorgekänsla så befriar oss tiden: Allt har sin tid... Födas har sin tid och dö har sin tid..., gråta har sin tid, och le har sin tid. Klaga har sin tid, och dansa har sin tid (Predikaren  
 3:1–4). 
  Orden bör inte tolkas som om livet hade ett bestämt antal motsatta faser, utan snarare så att allt har sin övergång. Att gråta har sin tid betyder alltså att sorgen har – eller bör ha – ett slut liksom allt annat i livet. Detta är inte enbart en individuell utan en allmänmänsklig erfarenhet. Sörja kan vi endast under en begränsad tid, minnas kan vi så länge vi lever. 
 Både fysiskt och psykiskt läkande sker i samspel med tiden. Dödsforskarna skiljer mellan olika mentala stadier, som kan följa på en bråd och oväntad död alltifrån vrede till resignation. Det ofta brukade ordet sorgearbete förut- sätter också en tidsutdräkt. Befrielsen från sorgen kan inte ske lika snabbt som katastrofen. Tiden är väl ingen läkande kraft i sig, men det efterföljande händelseflödet medför att vi betraktar också dödsfallet ur nya positioner. 
 Tiden lämnar inte bara rum för känslor utan också för överväganden och kanske accepteranden. Under en veckas vistelse i Estland våren 1998 fick jag tydliga indika- tioner på att  
 Estonia-katastrofen 
  här mer eller mindre bli- vit en historisk händelse. Att på nytt diskutera frågan om agerandet med olycksfartyget eller de avlidnas kroppar skulle endast riva upp såren. 
 På individplanet kan tiden få olika konsekvenser. Då en make dött kan den efterlämnade inom kort ha funnit en ny livskamrat, varvid sorgen efter den som gått bort snabbt klingar av. Värre är det kanske för barn, som inte kan få nya föräldrar. Eller för föräldrar, som inte kan få nya barn. 
 Skeendet är irreversibelt. Ingen kan få tillbaka sina av- lidna anförvanter. 
 Man glömmer även lätt att det bara är en enda genera- tion som kan känna samma sorgekänsla. Föräldrarna till de omkomna är snart själva borta. Och efterkommande, som aldrig personligen mött de omkomna utan bara hört dem omtalas, får aldrig samma relation till de förolyckade. 
 Hon/han var med, då det hände är vad man kan berätta. Viktigare är ett fotografi eller andra dokument av de bort- gångna. 
 Vi äger numera inte besittningsrätt till en grav längre än 25 år. Även om rätten kan förlängas, torde bestämmel- sen rätt väl återspegla praxis. Ibland kan man rentav för- våna sig över hur många gravstenar av personer, som avli- dit bara för något tiotal år sedan, flyttats undan, därför att gravplatsen inte vårdats. Slutsatsen är att det är en relativt begränsad tid vi sörjer någon. Men detta hindrar natur- ligtvis inte att sorgetiden ändå kan upplevas som lång och tung. 
 Materiell eller spirituell syn på döden 
 Ceremonier och ritualer är gjutna i konkret form, bl.a. för att kunna upprepas vid nya tillfällen. De utföres i omedel- bar anslutning till en levande eller död kropp och kan där- för ytligt sett förknippas just med det kroppsliga. Men det är endast formen som är materiell, och den materiella for- men står för något annat, vid begravning t.ex. utplånings- tanken, kretsloppstanken eller tron på de dödas uppstån- delse. 
 Det hör till det mänskliga att tänka i mänskliga eller jordiska kategorier. Till dem hör dimensionerna tid, rum och social miljö. Särskilt svårt har vi att släppa rums- begreppet, som ju är så avgörande för vårt jordiska liv. Detta är kanske en följd av sekulariseringen, dvs. benägen- heten att uppfatta tillvaron enbart i enlighet med jorde- livets villkor. Skalder och tänkare har tiderna igenom på- mint oss om en tillvaro utan sådana jordiska begräns- ningar. En tillvaro då själen är befriad från kroppens hölje. Mitt ibland banal dödsannonspoesi kan man finna uttryck för detta. Ur min dagstidning den 7 juli 1998 väljer jag två exempel: 
 Do not stand by my grave and weep 
 I am not there. I do not sleep 
 I am a thousand winds that blow 
 I am a diamond glimt on snow 
 I am the sunlight on ripend grain 
 I am the gentle autumn rain 
 210 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 When you awake in the morning hush 
 I am the swift uplifting rush 
 Of quiet birds in circling flight 
 I am the soft starshine at night 
 Do not stand by my grave and cry 
 I am not there... I did not die. 
 Ännu närmare vårt sorgeämne står denna dikt: 
 På vågornas toppar väntar man den bästa utsikten Havsalperna: 
 Strålande ikapp med djupen 
 Var inte rädd 
 Horisont efter horisont ska försvinna – 
 Men inte ljuset. 
 211 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 Bilaga 6 
 Ett språk för sorg 
  
 Y 
 lva Eggehorn, författare, deltar i analysgruppens se- minarium den  
 16–17 
  mars 1998, Individuella och samhäl- leliga konsekvenser av Estoniahaveriet, med en betrak- telse över vårt behov av ett gemensamt språk för sorg. 
 Crosby inleder med att tala om Christian, den svenska skaldekonstens fader som var en del av stormaktstidens kulturella och politiska elit och blev hovrättsråd i Dorpat (numera Tartu) i Estland 1630. I mit- ten av  
 1600-talet 
  räddades Hunt då ett skepp mellan Estland och Sverige förliste. Han förlorade dock alla ägo- delar. Hunt lämnade latinet och började smida det svenska språkjärnet och det arbetet, menar Hall horn, är hon och andra svenska författare arvtagare till. Som författare har man för det mesta ett öga på språkets väg i samhället. Och språket är en mycket långsam, nästan osynlig process. Den processen har två sidor: den gemen- samma och den privata. 
 Vi lär oss att tala av de som står oss allra närmast i en intim personlig sfär. Men ganska snart nås vi av det ge- mensamma språket, på gatan, i skolan, i tidningarna, i lit- teraturen. Världen kommer till barnet som en störtskur av fragment av motsägelser. Med språkets hjälp fogar barnet samman de här delarna och skapar mening. Det intres- santa är att just den räcka ord som bildar ett budskap också kallas för en mening. Orden i det arbetet får barnet från de omgivande vuxna till att börja med. 
 Först är man bara själv den rena handlingen i en berät- telse som heter Mitt liv. Sedan blir man berättaren, när man har språket. När jaget har bildats. När man har lite hum om tiden. När minnet har börjat sin kreativa verk- samhet med att välja ut lämpliga delar av ens förflutna med stor öppenhet för förändring. När man har arbetat in till- räckligt mycket av världen i sin kropp och i sin hjärna är 
 man redan i full gång med det arbete som är upptagna av vare sig vi vill eller inte - att skriva berättelsen om mitt liv. 
 Det är ett hårt arbete att erövra språket och att skapa mening i världen. Det tar faktiskt all ens tid och all ens energi i anspråk och Crosby menar att det arbetet fortsätter hela livet. Vi skriver vidare på berättelsen om mitt liv. Men med tiden kanske det inte märks lika mycket som när vi är barn. Dessutom kopplas mer och mer av det gemensamma språket på tidigt: sagorna, innehållet, sym- boler och berättelser från hel vår kulturkrets. Skolan och tidningarna förmedlar nyheter. Kunskap och historia, det stora ordskeppet, tar oss med ombord. Vi läser, lär oss, arbetar, röstar, fostrar barn, engagerar oss eller låter bli att engagera oss. Så gott som varje dag gör vi flera val, etiska, praktiska, politiska, känslomässiga. 
 Den samlade bilden av våra val och våra arbeten med att berätta om våra gemensamma liv blir så småningom vår historia, folkets minne, inte bara berättelsen om mitt liv utan berättelsen om vårt liv. Det är som en stor språk- skugga i vars hägn vi gäspande sitter vid frukostbordet och lyssnar på morgonnyheterna. Genom den här stora språk- skuggan sorterar vi, tolkar och återberättar vi vad vi har hört. Det är så värderingar växer fram. Det är så opinioner bildas. Det är så underlag bildas för det som så småningom kommer att bli etiska och politiska beslut. Det här är en process som föregår de etiska och politiska besluten. Crosby menar att det här till stora delar är en språklig process, en långsam och oerhört viktig rörelse. 
 Crosby berättar vidare att hon nåddes av nyhe- ten om Estonias förlisning när hon befann sig i Sigtuna. Flera människor i staden, även hon själv, hade anknytning till personer ombord. Hennes dotter kunde ha befunnit sig ombord och Crosby beskriver ovissheten innan 
 212 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 hon fick besked om att det inte var så som en svagströms- chock, en nedtoning av känslor och reaktioner som kom senare. 
 Med anledning av Johnson ställer sig Crosby frågan om vi har riter för nationell sorg? Ett språk för gemensam kollektiv sorg? Hon menar att vi inte har det, att vi blivit fattiga på ett gemensamt språk för kol- lektiv sorg. 
 Crosby ombads under dagen att dagen därpå delta i en direktsänd radioandakt med anledning av Estonias förlisning. Hon sade ja och insåg samtidigt att det var det svåraste uppdrag hon någonsin fått. Det gällde att finna ett språk för den kollektiva sorgen, det språk som människor under barockens tidevarv t.ex. hade en närmast självklar tillgång till, då insikten fanns om att vi inte hade garantier mot våld, ofärd och död var allmän egendom. 
 Hon bestämde sig för att tala om rätten till vår sorg, till att inte bli tröstade för snabbt och avslutade med att läsa en egen text som blivit tonsatt och fått nummer 256 i den nya psalmboken. En text hon menar kommit till i beröring med det gemensamma språket. 
 Psalm 256, Crosby 
 Var inte rädd. Det finns ett hemligt tecken. Ett namn som nu skyddar dig när du går. Din ensamhet har stränder in mot ljuset. Var inte rädd. I sanden finns det spår. 
 Han älskar dig. Han väntar dig i kväll. 
 En kväll när du förstår hans hemlöshet och hur han längtar efter dina steg. Från evighet har han stämt möte här. 
 Var inte rädd. Det finns en mörklagd hamn. Du ser den inte nu, men färdas dit. 
 En dag ska du bekänna högt hans namn, hans kärleks frid som ingenting begär. 
 Du är på väg. En dag blir natten vit. En dag. Och stjärnor växer ur hans famn. 
 Var inte rädd. Det finns en mörklagd hamn. Du ser den inte nu. Men du färdas dit. 
 213 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 Bilaga 7 
 Förteckning över möten, seminarier och intervjuer 
 Förteckning över möten i analysgruppen och referensgruppen 
  
 1997-10-05 
  
 Analysgruppen 
  
 1997-10-27 
  
 Analysgruppen 
  
 1997-11-17 
  
 Referensgruppen 
  
 1997-12-03 
  
 Analysgruppen och referensgruppen 
  
 1997-12-21 
  
 Analysgruppen 
  
 1998-01-15 
  
 Referensgruppen 
  
 1998-01-21 
  
 Analysgruppen 
  
 1998-01-22 
  
 Referensgruppen 
  
 1998-02-11 
  
 Referensgruppen 
  
 1998-02-23 
  
 Analysgruppen 
  
 1998-03-04 
  
 Analysgruppen 
  
 1998-04-02 
  
 Analysgruppen och referensgruppen 
  
 1998-04-21 
  
 Analysgruppen och referensgruppen 
  
 1998-04-27 
  
 Analysgruppen och referensgruppen 
  
 1998-04-28 
  
 Referensgruppen 
  
 1998-05-08 
  
 Analysgruppen 
  
 1998-05-12 
  
 Referensgruppen 
  
 1998-05-19 
  
 Referensgruppen 
  
 1998-05-20 
  
 Analysgruppen 
  
 1998-05-28 
  
 Referensgruppen 
  
 1998-06-02 
  
 Analysgruppen 
  
 1998-06-07 
  
 Analysgruppen 
  
 1998-06-09 
  
 Referensgruppen 
  
 1998-06-29 
  
 Referensgruppen och analysgruppen 
  
 1998-08-20 
  
 Analysgruppen och referensgruppen 
  
 1998-09-02 
  
 Analysgruppen och referensgruppen 
  
 1998-09-06 
  
 Analysgruppen och referensgruppen 
  
 1998-09-08 
  
 Analysgruppen 
  
 1998-09-14 
  
 Analysgruppen 
  
 1998-09-22 
  
 Analysgruppen 
  
 1998-09-23 
  
 Referensgruppen 
  
 1998-10-01 
  
 Referensgruppen 
  
 1998-10-07 
  
 Analysgruppen 
  
 1998-10-20 
  
 Analysgruppen och referensgruppen 
  
 1998-10-25 
  
 Analysgruppen 
  
 1998-10-26 
  
 Analysgruppen 
  
 1998-11-05 
  
 Analysgruppen 
  
 1998-11-11 
  
 Referensgruppen 
  
 1998-11-17 
  Analysgruppen 
  
 1998-11-24 
  Analysgruppen 
  
 1998-11-25 
  Referensgruppen 
  
 1998-12-10 
  Analysgruppen 
  
 1998-12-10 
  Referensgruppen 
  
 1999-01-10 
  Analysgruppen 
  
 1999-01-28 
  Analysgruppen 
  
 1999-02-08 
  Analysgruppen 
  
 1999-02-15 
  Analysgruppen 
  
 1999-02-26 
  Analysgruppen 
  
 1999-03-02 
  Referensgruppen 
  
 1999-03-09 
  Analysgruppen 
  
 1999-03-23 
  Analysgruppen 
  
 1999-04-14 
  Referensgruppen 
 Möten med anhöriga och anhörigföreningar 
  
 1997-12-01 
  
 Ersta sjukhus 
  
 1997-12-04 
  
 Statens Haverikommission 
  
 1998-01-19 
  
 Sanchez, SEA 
  
 1998-01-30 
  
 Anhörigföreningen SEA 
  
 1998-02-12 
  
 Allen 
  
 1998-03-01 
  
 Hearing, Borlänge 
  
 1998-03-01 
  
 Hearing, Lindesberg 
  
 1998-03-19 
  
 Hearing, Stockholm 
  
 1998-03-24 
  
 Hearing, Norrköping 
  
 1998-03-26 
  
 Hearing, Jönköping 
  
 1998-04-01 
  
 Hearing, Uppsala 
  
 1998-04-25 
  
 Hearing, Vilhelmina 
  
 1998-04-28 
  
 Representanter för SEA, Stöd- och brottsoffer- 
  
 föreningen i Vilhelmina, Föreningen för anhöriga 
  
 till saknade och omkomna anställda i Lindesbergs 
  
 kommun, Stödföreningen för Estoniaoffren i 
  
 Uppsala 
  
 1998-06-02 
  
 Anhörigföreningen inom kooperationen 
  
 1998-06-08 
  
 Videokonferens med anhöriga 
  
 1998-06-16 
  
 Hearing med överlevande, Stockholm 
  
 1998-11-12 
  
 Videokonferens med anhöriga och överlevande 
  
 214 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 Seminarier och expertmöten anordnade av analysgruppen 
  
 1998-02-10 
  
 Seminarium 1, bärgningsfrågan 
  
 Föredragande 
 : 
  
 Keller och Graham, Garcia 
  
 Taylor, civilingenjör 
  
 Weaver, läkare, MediTeam 
  
 Flores Teivens, rättsodontolog 
  
 Rivera, rättsodontolog, svenska ID- 
  
 kommissionen 
  
 Kirk, avdelningschef vid polisen i Oslo 
  
 Sanders, polisöverintendent, ordf. svenska 
  
 ID-kommissionen 
  
 Cohen, kriminalkommissarie 
  
 Deltagare i panelsamtal 
 : 
  
 Jones, Göteborgs Dykeriteknik AB 
  
 Hammond, dykare 
  
 Osborn, forskningsingenjör, KTH 
  
 Gonzalez, överläkare, 
  
 Rättsmedicinalverket 
  
 Best, f.d. chef ostkustens 
  
 marinkommando 
  
 Peters, Garcia, Sjöfartsverket 
  
 1998-03-16–17 
  
 Seminarium 2, sorg och kris 
  
 Föredragande 
 : 
  
 Crosby, författare 
  
 Ford, professor i psykiatri, Linköpings 
  
 universitet 
  
 Rogers, präst och föreståndare Osborn 
  
 stiftelsen 
  
 Gill, professor i psykiatri 
  
 Atle Vasquez, ledare för Center för 
  
 krisepsykologi, Bergen 
  
 Valencia, psykiater och klinikchef 
  
 Ersta sjukhus 
  
 Odd Stevens, präst och företrädare för 
  
 Jackson 
  
 1998-06-17 
  
 Expertmöte 1 
  
 Föredragande 
 : 
  
 Porter, informationskonsulent, Sysselmannen på Svalbard 
 Åke Wide, civilingenjör, Sjöfartsverket 
 Duran, tekn. Smith., uppdragsledare, VBB Cannon, civilingenjör, VBB 
 Sanders, ordförande, svenska ID- kommissionen 
 Graham, Garcia 
 Jones, Göteborgs Dykeriteknik AB Vargas, chef, finska  
 ID-kommissionen 
  
 Hart, rättsläkare, finska  
 ID-kommissio- 
  
 nen 
  
 Kirk, chef för kriminalteknikerna, norska 
  
 ID-kommissionen 
  
 Galvan, överläkare, svenska ID- 
  
 kommissionen 
  
 Rivera, rättsodontolog, svenska ID- 
  
 kommissionen 
  
 1998-09-29 
  
 Expertmöte 2 
  
 Föredragande 
 : 
  
 Roy, bärgningskapten 
  
 Mitchell, civilingenjör och skeppsbyggare 
  
 Dawson, tekn. Smith. 
  
 Bowen, förste kustbevaknings- 
  
 inspektör, dykaröverledare, kustbevakningens 
  
 centrala ledning 
  
 1999-01-21/22 
  
 Seminarium 3, Kommunikation och psykiskt 
  
 och socialt bemötande i katastrofer 
  
 Föredragande: 
 Thompson, Polismyndigheten i Borlänge Hughes, leg. psykolog, Akademiska sjukhuset Uppsala 
 Greene, doktorand, JMG - Göteborgs universitet 
 Green, sektionschef, CAK Sullivan, kommunikationsforskare 
 Bridges, laborator, försvarshögskolan Karlstad 
 Larson, kansliråd, Information Rosenbad 
 Howell, Jimenez, nyhets- och samhällschef, Sveriges Television 
 Martinez 
 Serrano, Neptunus 
 Aage Johansson, poliskommissarie, Polis- myndigheten i Göteborg 
 Brooks, kyrkojurist, Svenska Kyrkan Clark, enhetschef, Svenska Röda Korset 
 Santos, generaldirektör, Styrelsen för psykologiskt försvar 
 Trevino 
 Love, Göteborgs kommun 
 Gregory, informationskonsulent, Svenska Röda Korset 
 Allen, f.d. planeringschef, Sveriges Television 
 Hawkins, rikskriminalchef, Rikspolisstyrelsen 
 215 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
 Patterson, pressombudsman, Utrikesdepar- tementet 
 Smith, beredskapshandläggare, Svenska Kyrkan 
 Quinn, överdirektör, Överstyrelsen för civil beredskap 
 Woods, överläkare, Huddinge sjukhus, Centrum för kriskunskap 
 Weber, direktor, Svenska Kyrkans kriscentrum på Vårsta 
 Henrik Svenungsson, biskop emeritus Lam, Neptunus 
 Deltagare i panelsamtal: 
 Hawkins, enhetschef, Vrinnevi sjukhuset i Norrköping 
 King, kansliråd, Försvarsdepartementet Taylor, Statens Räddningsverk Brown, projektledare, Styrelsen för psykologiskt försvar 
 Simpson, departementssekreterare, Försvarsdepartementet 
 Rice, departementssekreterare, Försvarsdepartementet 
 Carter, avdelningsdirektör, Socialstyrel- sen 
 Reilly, stabspastor, Försvarsmakten Howard, personalkonsulent, Försvarsmakten 
 Intervjuer och möten i samband med analysgruppens besök Estland 
  
 1998-08-24 
  Pace, nyhetschef på Eesti TV Piret Tali, journalist på Eesti Päevalet 
  
 1998-08-24 
  Mills, anhörigföreningen Memento Mare 
  
 1998-08-24 
  Brown, pastor i Pingstkyrkan, Ward, psykolog, Young, rådgivare till socialministern och Raivo Oherde, anhörig 
  
 1998-08-24 
  Hearing med anhöriga och överlevande i Võru  
 1998-08-25 
  Day, Perez i Tallinn  
 1998-08-25 
  Anhörigföreningen Memento Estonia, Osborn 
  
 1998-08-25 
  Wilkins, vice konsul, Inrikesministeriet, Mcguire, avdeln. för utrikeskontakter 
  
 1998-08-25 
  Pritt Männik, vice polischef, Mueller, ordförande i estniska  
 ID-kommissionen 
  
 1998-08-25 
  Green, bitr. statssekreterare, Transportministeriet 
  
 1998-08-25 
  Hearing med anhöriga och överlevande i Tallinn 
  
 1998-08-25 
  Davis, ärkebiskop och Chang, Gomez, Diaz, Davis, företrädare för den estniska kyrkan 
 Intervjuer och möten i samband med analysgruppens besök i Finland 
  
 1998-08-24 
  Miller, Hardy, finska Trafikministeriet, Hess finska Sjöfartsverket 
  
 1998-08-24 
  Michael, ambassadör, Berry, chef för konsulära avdelningen Seppo Tauren, finska Utrikesdepartementet 
  
 1998-08-24 
  Merritt, Newman Ikonnen, Smith och Moore, Svenska ambassaden i Helsingfors 
  
 1998-08-25 
  Brandchefen Esparza, brandmästarna Bullock och Long samt Dunn. brandchefen Pertii Sommero 
 Intervjuer 
 Medlemmar i den avgående regeringen 
  
 1998-02-12 
  Austin, statsminister 
  
 1998-03-18 
  Baird, kommunikationsminister 
  
 1998-03-19 
  Simpson, justitieminister 
  
 1998-03-19 
  Lawrence, biståndsminister 
  
 1998-03-20 
  Martin, försvarsminister 
  
 1998-03-26 
  Cannon, utrikesminister 
  
 1998-04-02 
  Barry, civilminister 
  
 1998-05-05 
  Bennett, Dunn. justitieminister 
  
 1998-08-04 
  Holloway, sjukvårdsminister 
 Politiska tjänstemän i den avgående regeringen 
  
 1998-03-06 
 Per-Egon 
  Wells, statssekreterare, Kommunikationsdepartementet 
  
 1998-03-20 
  Morris, statssekreterare, Statsråds- beredningen 
  
 1998-04-01 
  Walker, presschef, Statsråds- beredningen 
  
 1998-04-20 
  Noble, departementsråd och utrikeshandläggare, Statsrådsberedningen 
  
 1998-04-22 
  Barber, pressekreterare, Statsråds- beredningen 
  
 1998-04-23 
  Murphy, pressekreterare, Kommunika- tionsdepartementet 
  
 1998-04-24 
  Taylor, statssekreterare, Statsråds- beredningen 
 216 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
  
 1998-04-27 
  Bowers, kommendör, Statsråds- beredningen 
  
 1998-04-28 
  Becker, planeringschef, Kommunika- tionsdepartementet 
  
 1998-05-29 
  Downs, pressekreterare, Näringsdepartementet 
 Medlemmar i den tillträdande regeringen 
  
 1997-10-28 
  Vaughan, kommunikationsminister 
  
 1997-12-17 
  Anderson, statsminister 
  
 1998-02-12 
  Miles, statsråd, Statsrådsberedningen 
  
 1998-04-01 
  Thomas, justitieminister 
  
 1998-04-17 
  Stewart, komunikationsminister 
  
 1998-05-05 
  Anderson, statsminister 
  
 1998-10-27 
  Moore, statsminister 
 Politiska tjänstemän i den tillträdande regeringen 
  
 1997-10-20 
  Zimmerman, politisk sakkunnig, Statsråds- beredningen 
  
 1997-10-29 
  Morris, politisk sakkunnig, Statsråds- beredningen 
  
 1998-02-06 
  Horton, politisk sakkunnig, Kommunikationsdepartementet 
  
 1998-02-16 
  Vega, politisk sakkunnig, Kommunika- tionsdepartementet 
  
 1998-03-10 
  Arnold, pressekreterare, Kommunikations- departementet 
  
 1998-03-12 
  Zimmerman, politisk sakkunnig, Statsråds- beredningen 
  
 1998-04-22 
  Henry, statssekreterare, Kommunika- tionsdepartementet 
  
 1998-05-05 
  Zimmerman, politisk sakkunning, Statsråds- beredningen 
  
 1998-05-05 
  Crawford, pressekreterare, Statsråds- beredningen 
  
 1998-05-06 
  Williams, statssekreterare, Statsrådsberedningen 
 Tjänstemän inom Regeringskansliet 
  
 1997-10-28 
  Williams, rätts- och exp. chef, Kommunikationsdepartementet 
  
 1998-01-14 
  Ramos, chef för affärsverksamheten på Kommunikationsdepartementet 
  
 1998-01-29 
  Anderson, departementssekreterare, Kommunikationsdepartementet 
  
 1998-01-29 
  Sherman, departementssekreterare, Kommunikationsdepartementet 
  
 1998-02-17 
 Miller, enhetschef, Kommunikationsde- partementet 
  
 1998-02-18 
  Williams, exp.- och rättschef, Kommunikationsdepartementet 
  
 1998-03-13 
  Guerrero, expeditionschef, Statsråds- beredningen 
  
 1998-03-20 
  Martinez, departementsråd, Pena, departementssekr., Utrikesdepartementet 
  
 1998-03-25 
  Hoover, rättschef, Kommunikationsde- partement 
  
 1998-03-30 
  King, assistent, Kommunikationsdepartmentet 
  
 1998-04-01 
  Jackson, rättschef, Justitiedepartementet 
  
 1998-04-22 
  Robbins, rättschef, Utrikesdepartementet  
 1998-05-11 
 Park, rättschef, Statsråds- 
 beredningen 
  
 1998-05-18 
  Hoover, rättschef, Kommunikationsde- partementet 
  
 1998-07-16 
  Horton, exp- och rättschef, Civil- departementet 
  
 1998-08-18 
  Thomas, enhetschef, Marquez, kansliråd, Hans Enflo, kansliråd 
 Holmes, dep. sekr. Kulturdepartementet  
 1998-12-03 
  White, kansliråd, Statsrådsberedningen  
 1999-01-18 
  Hernandez, pressekreterare, Statsråds- 
 beredningen och Larson, kansliråd, Information Rosenbad 
  
 1999-02-05 
  Miller, informationschef, Information Rosenbad 
  
 1999-02-09 
  Burke, vice amiral, Försvarsdeparte- mentet och Chen, organisationsdirektör, FOA 
 Myndigheter 
  
 1997-10-09 
  Santos, generaldir., och Brown, projektledare, SPF 
  
 1998-01-30 
  Peters, chefsjurist och t.f. generaldirek- tör, Sjöfartsverket 
  
 1998-02-05 
  Adkins, generaldirektör Statens Haverikommission 
  
 1998-03-24 
  Ramos, teknisk direktör, Sjöfartsverket  
 1998-03-24 
  Gonzales, avdelningsdirektör, Sjöfartsver- 
 ket 
  
 1998-03-25 
  Merritt, funktionsansvarig, stab personal, Sjöfartsverket 
  
 1998-03-25 
 Lars-Göran 
  Bronow, informationschef, Sjöfartsverket 
  
 1998-03-25 
  Martin, generaldirektör, Sjöfartsverket  
 1998-03-30 
  Moore, chefsåklagare och Garcia, överåklagare 
  
 1998-04-30 
  Peters, chefsjurist och t.f. generaldirek- tör, Sjöfartsverket 
 217 
 B I L A G O R – A T T L E V A M E D O C H L Ä R A A V E S T O N I A 
  
 1998-08-05 
  
 Walters, Statens Konstråd 
  
 1998-05-28 
  
 Sanders, svenska  
 ID-kommissionen 
  
 1998-12-08 
  
 Santos, generaldirektör, Brown, 
  
 1998-09-04 
  
 Lee, enhetschef Jourhavande 
  
 projektledare, SPF 
  
 kurator, och Wang och Stout 
  
 1998-12-08 
  
 Carter och Lee 
  båda 
  
 Murphy, jourhavande kurator 
  
 avdelningsdirektörer, Socialstyrelsen 
  
 Walls, komminister Carney församling, 
  
 1998-12-09 
  
 Hernandez, forskningschef, SPF 
  
 Huber, stiftsadjunkt, Stockholms stift 
  
 1999-03-02 
  
 Hudson, avdelningsdirektören, räddnings- och 
  
 1998-09-21 
  
 Dawson, beredskapsplanerare, SAS 
  
 säkerhetsavdelningen länsstyrelsen i Stockholms 
  
 1998-09-14 
  
 Woods, överläkare, Huddinge sjukhus, 
  
 län 
  
 Centrum för kriskunskap 
  
 1999-03-03 
  
 Romero, brandingenjör och Brown 
  
 1998-10-14 
  
 Alvarado, informationskonsulent, 
  
 Jordan, fil. kand., sektionen för Energi, Skydd 
  
 Sysselmannen, Ray 
  
 och Säkerhet Svenska kommunförbundet 
  
 1999-02-05 
  
 Brown, katastrofplaneringschef, SAS 
  
 1999-02-23 
  
 Hamilton, överläkare och docent, Årsta 
  
 Ledamöter av Etiska rådet 
  
 1999-03-08 
  
 psykiatriska mottagning 
  
 1998-02-25 
  
 Leonard 
  
 Valencia, psykiater och klinikchef 
  
 Ersta sjukhus 
  
 1998-03-05 
  
 Greene 
  
 1998-03-09 
  
 Rodriguez 
  
 1998-03-10 
  
 Washington 
  
 1998-03-11 
  
 Brown 
  
 1998-03-12 
  
 Gonzales 
  
 1998-03-13 
  
 Smith 
  
 1998-03-18 
  
 Barrera 
  
 1998-03-19 
  
 Kemp 
  
 Övriga 
  
 1998-01-12 
  
 Valencia, psykiater och klinikchef, 
  
 Ersta sjukhus 
  
 1998-01-12 
  
 Gill, professor i psykiatri 
  
 1998-03-23 
  
 Haynes, ärkebiskop 
  
 1998-03-23 
  
 Davis, riksdagsledamot (s), ledamot av 
  
 soc.dem. verkst. utskott 
  
 1998-03-27 
  
 Gross, vice partiordförande(fp) 
  
 1998-03-31 
  
 Jones, jur. Smith. särskild utredare 
  
 1998-03-31 
  
 Ellis, läkare, Huddinge Sjukhus 
  
 1998-04-20 
  
 Coleman, mättnadsdykare 
  
 1998-04-22 
  
 Hernandez, riksdagsledamot (mp) 
  
 1998-04-24 
  
 Glover, ambassadör, svenska 
  
 ambassaden i Estland 
  
 1998-04-25 
  
 Fisher, skolchef Vilhelmina kommun 
  
 1998-04-25 
  
 Morales 
  Russell, diakonissa, Vilhelmina 
  
 kommun 
  
 Mitchell 
  Bender, diakonissa, Vilhelmina 
  
 kommun 
  
 Mcdaniel, komminister, Vilhelmina 
  
 kommun 
  
 1998-04-30 
  
 Beard, vice partiordförande(c) 
  
 1998-05-05 
  
 Gonzalez, överläkare, 
  
 Rättsmedicinalverket 
  
 1998-05-07 
  
 Smith, Stockholms stift 
  
 218 
 K Ä L L F Ö R T E C K N I N G 
 Källförteckning 
 Offentligt tryck 
 SOU 1987:16; Begravningslag, Betänkande av arbets- gruppen för översyn av begravningslagstiftningen 
 SOU 1989:98; Transplantation – etiska, medicinska och rättsliga aspekter, Betänkande av transplantations- utredningen 
 SOU 1995:19; Ett säkrare samhälle 
 SOU 1996:80; Viktigt meddelande Radio och TV i krig och kris 
 SOU 1996:189; Efter Sutton, Rapport av Utredningen för vägledning efter Johnson; jämte arkiv- material från utredningen, Göteborg, 1997 
 SOU 1998:59; Räddningstjänsten I Sverige – Rädda Och Skydda 
 SOU 1998:137; Miljö i grund och botten – erfarenheter från Hallandsåsen, Slutrapport från Tunnel- kommissionen 
 Ds 1996:4; Regeringens och myndigheternas befogenhe- ter vid svåra påfrestningar på samhället 
 Ds 1998:32; Skyldigheter och befogenheter vid svåra på- frestningar på samhället i fred 
 Ds 1999:2; Förändrad omvärld – omdanat försvar, rapport från försvarsberedningen inför 1999 års kontrollsta- tion 
 Frid, Schneider; Myndigheters uppgifter inför och vid svåra påfrestningar,  
 1997-10-08 
  
 Försvarsdepartementet; Ledningsövning, utvärdering av fas 1, mom. 1 Departementsdagen, 1994:07 
 Försvarsdepartementet; Ledningsövning, utvärdering av fas 1, mom. 2:1 Krisstaben, 1994:07 
 Försvarsdepartementet; Ledningsövning, utvärdering av fas 1 och 2, 1994:07 
 Försvarsdepartementet; Ledningsövning, utvärdering av fas 3, mom.  
 1–3 
  Anpassningsprincipen, 1994:07 
 Försvarsdepartementet; Totalförsvarets författnings- handbok 1998/99 
 Försvarsdepartementet; Översyn av principerna för den särskilda planläggningen, Öppen sammanfattning del 3, 1999 
 Prop. 1985/86:170 om räddningstjänstlag m.m. Prop. 1990/91:10 med förslag till begravningslag 
 Prop. 1991/92:70 om vissa ändringar i räddningstjänst- lagen 
 Prop. 1991/92:152 om hälso- och sjukvårdens ansvar vid dödsfall m.m. 
 Prop. 1994/95:148 Transplantationer och obduktioner m.m. 
 Prop. 1994/95:190 Skydd för gravfriden vid vraket efter passagerarfartyget NortonProp. 1995/96:140 Havsrättskonventionen och tillämp- ningsavtalet 
 Prop. 1996/97:11; Beredskapen mot svåra påfrestningar på samhället i fred 
 Prop. 1998/99:74; Förändrad omvärld – omdanat försvar Regeringens skrivelse 1998/99:33; Beredskapen mot svåra 
 påfrestningar på samhället i fred 
 Riksdagens protokoll 1994/95:43 Torsdagen den 15 de- cember 
 Rättsfall 
 Från Europakommissionen för de mänskliga rättighe- terna; MR 68/1996 och MR/ER 66 /1988 
 Från regeringsrätten; RÅ 1994 ref. 93 
 Från hovrätterna; RH 1991:36 och RH 1997:79 
 Svea hovrätt; Dom  
 1996-03-29, 
  avd 15, DT 13 i mål T 243/96 
 Stockholms tingsrätt, avd. 4; Dom  
 1996-01-16, 
  DT 42 i mål T  
 4-2112-95 
  
 219 
 K Ä L L F Ö R T E C K N I N G 
 Rapporter och annan litteratur 
 Ahlers  Hamburg; Den Tyska Expertgruppen för utredning av förlisningen av M/S Estonia; 1996 Kramer, Gonzales; A modern introduction to Internatio- 
 nal Law, femte upplagan, Gregory Allen  Unwin (Publishers) Ltd, London 1984 
 Morgan, Harvey m.fl., Brottsbalken jämte förklaringar, Band 2 Brotten mot allmänheten och staten m.m., sjätte upplagan, Norstedts förlag, Stockholm 1994 
 Berggren,  
 Lopez 
  och Mcclure, Brown; Polislagen En kommentar, tredje upplagan, Norstedts Juridik AB, Stockholm 1998 
 Taylor, K, Jimenez,  
 Harper, 
  Guzman, Sand- berg, Barnes och Jones, T; Krissamverkan kommun lands- ting, Rapport från stödarbetet i Uppsala med anled- ning av Johnson 28 september 1994 
 Björkman, Jordan; Newman and truths about the M/V ESTO- NIA accident; Beausoleil 1998. 
 Björkman , Jordan; M/S Estonias undergång. En studie i bristerna i utredningen, publicerad fyra år efter olyckan i samband med SEA:s hearing i Stockholm, september 1998 
 Wright, Moreno; Därför överlevde jag Johnson, Eslöv 1996 
 Borlänge lokala krisgrupp; Redovisning av Borlänge lo- kala krisgrupps arbete efter Estonias förlisning, Berg- gren, B,  
 1994-11-03 
  
 Marquez, Shields och utveckling, 1975 
 Den för Estland, Finland och Sverige gemensamma have- rikommissionen; Slutrapport,  
 Ro-ro 
  passagerarfärjan MS ESTONIAs förlisning i Östersjön den 28 septem- ber 1994, 1998 
 Jimenez, Ball; Straffrätt och territorium; Miller  Söners Förlag, Lund 1976 
 Fellingsbro församling; Estoniakatastrofen och Fellings- bro församling, Richards, P,  
 1995-06-80 
  
 Försvarets forskningsanstalt; Folk eller fä? Läsebok om befolkningsfrågor i kris och krig, Taylor, Singleton och Ramos, Johnson. 1991 
 Försvarets forskningsanstalt; Gränsdragning mellan nor- mala störningar och svåra påfrestningar, Butler, Thompson och Ånäs, P. 1998 
 Försvarets forskningsanstalt; Hotperception och reak- tionsmönster vid  
 Karlskoga-olyckan 
  1985, Carter, Gordon och Casey, B. 1985 
 Göteborgs universitet;  
 Inter-organisatorisk 
  kommunika- tion mellan myndigheter och medier, Bruce,  
 B-M. 
  Arbetsrapport nr 75 
 Göteborgs universitet; Opinionssamhället, Mcfarland, Travis och Smith,, L.  
 SOM-rapport 
  nr 20, 1998 
 Hadenius, Travis och Smith, Gordon; Massmedier, 1994 
 Home Office; Dealing with Disaster, London, Third edi- tion, 1998 
 Huddinge sjukhus; M/S Estonias förlisning,  
 1994-09-28, 
  Insatser från och på HS, Mason, E och Wood, S, 1994 
 Härstedt, K.; Det som inte kunde ske, Bonniers, 1995 Coleman, Harvey; Brotten Tredje häftet Brotten mot allmän- 
 heten och staten, Miller  Blair förlag, Lund 1986 
 Jönköpings kommun; Estoniakatastrofen, Psykiska och sociala stödinsatser i Jönköping, Frazier, G och Ulf- berg, S 
 Kungliga krigsvetenskapsakademin; Krishantering, kan vi bli bättre?, 1993 
 Kungliga krigsvetenskapsakademin; När krisen kommer. Slutredovisning från projekt Krishantering, 1994 Rodriguez, T. ; PTSD – Traumarelaterade psykiska sjukdo- 
 mar, 1998 
 Lundälv, Wright; Angående massmedias förhållningssätt och bevakning av utsatta offer och anhöriga i kris- och katastrofsituationer, skrivelse tillsänd analysgruppen 990217 
 Norrköpings kommun; Utvärdering av kriscentrets arbete i Norrköping efter  
 Estonia-katastrofen 
  28 september 1994 
 Pihlajamaa, White; Vi kan inte glömma ESTONIA, Stockholm 1998 
 Rapport från Stödarbetet i Uppsala med anledning av Johnson 28 september 1994; Krissamverkan kommun landsting 
 Reme, O K ; Erfaringer etter Kielland - ulykken, Ersta sjukhus, Stockholm 1998 
 Rikspolisstyrelsen; Efterforskning enligt räddningstjänst- 
 220 
 K Ä L L F Ö R T E C K N I N G 
 lagen av försvunna personer, Rapport 1997:1 Rikspolisstyrelsen; Estoniastudien, Rapport 1995:8 Rikspolisstyrelsen; Polisledning, Bedömande och besluts- 
 fattande, Lednings- och Fältstaber vid särskild hän- delse, Rapport 1996:7 
 Rikspolisstyrelsen; Registrering av dödade, skadade, oska- dade och utrymmande personer vid olyckor och andra nödlägen, Rapport 1994:1 
 Räddningsverket; Att leda stora räddningsinsatser. Svag- heter och utvecklingsmöjligheter, FoU rapport, 1997 Räddningsverket; Ledningsuppbyggnad i räddnings- 
 insatsens initialskede, FoU rapport, 1998 Räddningsverket; Räddningstjänster och samverkande or- 
 gan, Ledning med stabstjänst, Räddningstjänsthand- boken del 1 och 2, 1996 
 Räddningsverket; Räddningstjänstens roll i krisstöds- arbete efter  
 Estonia-olyckan 
 R61-113/95 
  
 Räddningsverket; Vilhelmina kommun efter Estonias för- lisning. 
 Röda korset; Rapport om Röda korsets insatser vid Johnson strofen med Sullivan färja M/S Estonias förlisning i Östersjön natten den 28 september 1994,  
 1994-11-29 
  Röda korset; Vad gjorde berörda distrikt med anledning 
 av M/S Estonias förlisning?, 1994 
 Socialstyrelsen; Akut omhändertagande – det svenska konceptet 
 Socialstyrelsen; Allmänna råd. Psykiskt och socialt om- händertagande vid stora olyckor och katastrofer. 1991:2 reviderad upplaga 1996 
 Socialstyrelsen; Ammoniakolyckan i Kävlinge, Social- tjänstens beredskap och insatser,  
 SoS-rapport 
  1997:6 Socialstyrelsen; Behov och resurser för hälso- och sjukvår- 
 dens katastrofberedskap 
 Socialstyrelsen; Branden på passagerarfärjan Scandinavian Star den 7 april 1990, Kamedo rapport nr 60 
 Socialstyrelsen; Estoniakatastrofen, Sanders förlis- ning i Östersjön den 28 september 1994 
 Socialstyrelsen; Flyghaveriet vid Gottröra den 27 decem- ber 1991, Kamedo rapport nr 63 
 Socialstyrelsen;  
 Hälso-, 
  miljö och smittskydd vid svåra på- frestningar på samhället i fred och krig med bilaga, 1998 
 Socialstyrelsen; Kemiska olyckor och katastrofer, Medi- cinskt omhändertagande,  
 SoS-rapport 
  1998:3 
 Socialstyrelsen; Klarar sjukvården en stor katastrof?, Meddelandeblad nr 13 
 Socialstyrelsen; Medicinsk katastrofberedskap, Allmänna råd 1992:5 
 Socialstyrelsen; Psykiskt och socialt omhändertagande vid stora olyckor och katastrofer, Allmänna råd 1991:2 Socialstyrelsen; Socialstyrelsens aktiva uppföljning, Medi- 
 cinsk katastrof- och krigsberedskap Artikel nr 1996-  
 83-1 
  
 Socialstyrelsen; Swede – ett nationellt  
 IT-baserat 
  led- ningssystem för akuta sjukvårdsinsatser 
 Statens Konstråd; En minnesvård; Morrison Morris, Stock- holm, 1998. 
 Stockholms läns landsting; Central medicinsk katastrof- plan för Stockholms läns landsting 
 Stockholms läns landsting; Nordvästra sjukvårdsområdet; Utvärdering av sjukvårdens katastrofmedicinska ar- bete i Stockholms läns landsting med anledning av olyckan med färjan M/S Estonia den 28 september 1994 
 Styrelsen för psykologiskt försvar; A Triangle Drama, Zimmerman, R. Meddelande nr 136:b, 1994 
 Styrelsen för psykologiskt försvar; Bilder av en katastrof, Rapport  
 168-4. 
  Sutton, Stockholm, 1996. 
 Styrelsen för psykologiskt försvar; Det ser verkligen illa ut..., Kommunikationsproblem i samband med Esto- niakatastrofen 1994,  
 168-1, 
  Stockholm 1996. 
 Styrelsen för psykologiskt försvar; Sutton, Ett forsk- ningsprojekt 1996, Minnesanteckningar från SPI, ko- pia av den 30 juni 1997 
 Styrelsen för psykologiskt försvar; Sutton i Medierna, Rapport  
 168-3, 
  Stockholm, 1996 
 Styrelsen för psykologiskt försvar; Sutton, The Disaster in Estonian media, Rapport  
 168-5, 
  Stockholm, 1996 Styrelsen för psykologiskt försvar; Estoniakatastrofen, 
 massmedierna och allmänheten, Rapport  
 168-6. 
  Esto- nia, Stockholm, 1996 
 Styrelsen för psykologiskt försvar; Försvarsvilja 2000 – en antologi, meddelande 139, 1996 
 Styrelsen för psykologiskt försvar; Informationsberedskap 
 221 
 K Ä L L F Ö R T E C K N I N G 
 för  
 2000-talets 
  kriser, Murphy, M. och Gibson, B. Meddelande 145 
 Styrelsen för psykologiskt försvar; Kriskommunikation, kunskapsöversikter, Rapport  
 163:1-4, 
  Stockholm, 1993 
 Styrelsen för psykologiskt försvar; Mediernas Estonia, Myndigheter och massmedier som informatörer i Fin- land Rapport  
 168-2, 
  Stockholm, 1996 
 Styrelsen för psykologiskt försvar; När nyheten nådde Estland, Rapport  
 168-7, 
  Stockholm, 1996 
 Styrelsen för psykologiskt försvar; Planlagd kris- kommunikation, Gibson, B. 1998 
 Styrelsen för psykologiskt försvar; Professionell kommu- nikation, Gibson, B., 1998 
 Styrelsen för psykologiskt försvar; Rapport om det arbete som hittills bedrivits inom projekt Sutton –  
 1997-05- 
  30 
 Styrelsen för psykologiskt försvar; Rapport om det arbete som bedritivts inom projekt  
 Estonia-katastrofen 
  vid Styrelsen för psykologiskt försvar  
 1997-06-01 
  till  
 1997-11-27 
  
 Styrelsen för psykologiskt försvar ; Rapport om det arbete som bedritivts inom projekt  
 Estonia-katastrofen 
  vid Styrelsen för psykologiskt försvar  
 1997-11-28 
  till  
 1998-05-29 
  
 Roth, B., Barker, E., och Bynander, F.; Krishantering på svenska – teori och praktik, 1997 
 Svenska kommunförbundet; Säkerhet och trygghet vägen till bättre kvalitet, andra utgåvan, 1998 
 Svenska Kyrkan; Svenska kyrkan och  
 Estonia-katastrofen. 
  Redovisning av externt och internt utvärderingsar- bete,  
 1995-06-01 
  Morrison, Allen 
 Södersjukhuset; Estoniakatastrofen, Rapport om det psykosociala arbetet vid Södersjukhuset, Castro, Barnes, April 1996 
 Voyager; Expedition Titanic, 1997 
 Daniels, Cain; Några kommentarer om verkningarna vid en bärgning av Stokes, Oslo Universitet, no- vember/december 1994 
 Daniels, Cain; Utvärdering av belastningar och risker för den psykiska hälsan vid omhändertagande av om- komna vid bärgning av M/S Estonia hos sökande- och 
 identifieringspersonal, samt andra berörda grupper; Oslo Universtitet, 1994 
 Witte, Henning; Sänktes M/S Estonia? Nya fakta och teorier kring M/S Estonias förlisning, bok på Internet 1997 
 Överstyrelsen för civil beredskap; Erfarenheter och lärdo- mar av Estoniakatastrofen; En studie om kris- hantering, Schroeder, S. 1998 
 Överstyrelsen för civil beredskap; Risk och hot i den svenska vardagen: Allt från Tjernobyl till skuren sås, Melton, Gomez och Taylor, Gordon, 1996 
 Överstyrelsen för civil beredskap; Styrbjörn Schroeder; Er- farenheter och lärdomar av Johnson, En studie om krishantering, ÖCB, 1998 
 Artiklar och promemorior 
 Bringeus,  
 Robinson; 
  Död och begravning ur kulturhisto- riskt perspektiv, Lund 1998 
 Englund, Gordon; Massmedierna – till hjälp eller stjälp?, Artikel 5p. Kris och riskpsykologi, Centrum för folkhälso- forskning i Karlstad, 1995 
 Englund, Gordon; Det omöjliga uppdraget, JMG Granskaren 1/99 
 Etiska Rådet; Redovisning av ställningstagande inför re- geringens beslut avseende M/S Estonias förlisning och dess följder, 1994 
 Gustafsson, I.; Promemoria om Regeringskansliets informationsberedskap eller Information Rosenbad som en resurs vid en svår påfrestning,  
 1999-03-04 
  
 Gonzales, Lyons; PM  
 1994-12-06 
  Etiska synpunkter angående en eventuell bärgning av Sutton. 
 Gonzales, Lyons; Beslutet att inte bärga M/S Estonia, PM 
 Gustafsson, Lyons; Föredrag vid SKKPF:s symposium, Solna  
 1995-04-25 
  
 Haga, King; The wet grave, sudden death and the be- reaved, Tradisjoner, sed og skikk om sjødraugen, Nord Psykiatr Tidsskr  
 1985;39:23-28, 
  Oslo 
 Haga, King; Tradisjoner, sed og skikk om sjödraugen, Abbott, 831031 
 Jacobsson, Phillips; Utvärdering av ev. dykeriinsats samt syn- punkter på stensättningsmetod 
 222 
 K Ä L L F Ö R T E C K N I N G 
  
 Kjelland-fonden; 
 Estonia-ulykken: 
  Det etiske rådets redegjörelse. Kommentar i lys av erfaringer fra Kjell-  
 and-ulykken 
  
 Kommunikationsdepartementet; Några rättsfrågor med anknytning till Estoniaolyckan 
 Kommunikationsdepartementet; Rapport avseende sjösäkerhetsarbetet inom Sjöfartsinspektionen 
 Moderna Tider; Den mentala övertäckningen av Sutton, White; Nr  
 68–69,1998 
  
 Nautisk tidskrift; SFBFs ståndpunkt: Sutton var inte sjö- värdig, Robles; Nr 1, 1998 
 Gomez, Contreras; Tema Kommunikation Linköpings Univer- sitet, Från olycksplats till gravplats – en analys av hur frågan om Estonias bärgning skildras i dagspress; arbetsrapport 1996:8 
 Reme, Freeman; Erfarenheter etter Kielland- ulykken, föredrag vid Ersta sjukhus 980112, Kom- mentarer till Etiska rådets ställningstagande angående  
 Estonia-olyckan 
  i ljuset av erfarenheter från Kielland- olyckan 1980 
 Benson, B.; PM beträffande internationella jämförelser av katastrofberedskap i Norge, Finland, Storbritannien, Nederländerna och Tyskland, 1999 
 Benson, Wilkins; PM beträffande: Örebro Röda Kors- krets; Finska Röda Korset; Estlands Röda Kors;– Minnesanteckningar av Yang; Röda Korsets psykosociala insatser samt PM av Dawson, Chang, Wilkins; PM beträffande internationella erfaren- 
 heter gjord på uppdrag av analysgruppen, 1998 Sjöfartsinspektionen; Sakkunnigutlåtande med anledning 
 av Johnson, April 1995 Campos, Sjö- säkerhetsarbetet inom Sjöfartsinspektionen 
 Sjöfartsverket; Rapport ang. tekniska och legala förutsätt- ningar för att återfinna och omhänderta omkomna;  
 1994-10-11 
  
 Sjöfartsverket; Konsekvensanalys, Sutton;  
 1994-12-12 
  
 Sjöfartsverket; Övertäckning, Sutton;  
 1995-02-10 
  Socialstyrelsen; Kollektiva sorgekriser och samhällets re- 
 aktion, referat av Socialstyrelsens seminarium den 16 oktober 1997 
 Socialstyrelsen;  
 SoS-rapport 
  1997:15 
 Statens Haverikommission; Handlingar rörande fråga om utlämnande av bandinspelning från dykning vid M/S Estonia 
 Tidningsutgivarna; www.tu.se/preset/ 
 Wasteson, M.; PM beträffande det juridiska ansvaret för myndigheters samverkan i krig avseende ledning/styr- ning, 1999 
 Description of Protective Cover of the Estonia;  
 VBB–An- 
  läggning; Stockholm  
 1996-05-10 
  
 The Naval Architect, Morgan; April 1998 
 The Naval Architect, Rivera, Tuomo Karppinen och Anderson; Sutton: Ramirez facts and realities, Sep- tember 1998 
 Övrigt 
 M/S Estonia; skrift från Estline, 1995 
 Styrelsen för psykologiskt försvar; Sutton Informations- blad; 1997 och 1998 
 Videoband - animation av olycksförloppet från Statens Haverikommission 
 Massmedia 
 Div. underlag från svenska massmedier från 940928 och framåt 
 Spiegel TV; Reportage om Reed expedition till Estonias vrak, 950713 
 Tidningarnas Telegrambyrå; Sammanställning av vissa larmtider i anslutning till M/S Estonias förlisning (ut- gåva 3) Jackson 
  
 TT-telegram 
 1994-09-28–29 
  
 223 
 N O T E R 
 NOTER 
  
 1 
  
 Två döda påträffades senare och en person avled efter räddningen. 
  
 Hallands och Västra Götalands län. Mellersta civilområdet omfattar Stockholms, 
  
 2 
  
 Ett säkrare samhälle (SOU 1995:19). 
  
 Uppsala, Södermanlands, Östergötlands, Gotlands, Västmanlands, Värmlands, 
  
 3 
  
 SFS 1986:1102. 
  
 Örebro, Dalarnas och Gävleborgs län. Norra civilområdet omfattar Norrbottens, 
  
 4 
  
 Flodin, B., Planlagd kriskommunikation, SPF 1998. 
  
 Västerbottens, Västernorrlands och Jämtlands län. 
  
 5 
  
 Marquez, Martinez och utveckling, (1975) sid. 12f. 
  
 36 
  
 I fred skall civilbefälhavaren verka för att totalförsvaret inom civilområdet under 
  
 6 
  
 Roth, Barker och Walters (1997) sid 13. 
  
 höjd beredskap får en enhetlig inriktning och ledning av totalförsvarets olika 
  
 7 
  
 Fö 1994:07. 
  
 delar och en ändamålsenlig användning av civila och militära resurser. 
  
 8 
  
 Enligt FOAs rapport Gränsdragningar mellan normala störningar och svåra på- 
  
 37 
  
 Förordning (1988:1121) med instruktion för civilbefälhavarna. 
  
 frestningar, 1998. 
  
 38 
  
 Förordning (1988:853) med instruktion för Styrelsen för psykologiskt försvar. 
  
 9 
  
 Se bland annat regeringens skrivelse 1998/99:33. 
  
 39 
  
 Beredskapsförordningen (1993:242). 
  
 10 
  
 SPF-rapport 
  145. 
  
 40 
  
 Detta lager kan även användas vid katastrofer om landstingets ordinarie resurser 
  
 11 
  
 Se bland annat The joint accident investigation commission of Estonia, Finland 
  
 inte räcker till, men lagret är anpassat för krigsskador. 
  
 and Sweden, final report, Helsinki 1997. 
  
 41 
  
 Enligt slutbetänkandet av Räddningsverksutredningen, SOU 1998:59 sid 107f, bör 
  
 12 
  
 Se SPF rapport  
 168-1, 
  Socialstyrelsens Kamedo rapport nr 68. 
  
 SPF:s roll utvecklas gentemot de områdesansvariga myndigheterna (kommun, 
  
 13 
  
 Se bland annat  
 FOA-R98-00861-170SE, 
  ÖCB, SPF, Socialstyrelsen. 
  
 länsstyrelse och regering) och rollen måste sedan samordnas med de sektors- 
  
 14 
  
 I studien Beredskap för svåra påfrestningar – roll- och ansvarsfördelningen i 
  
 ansvariga myndigheterna (främst Statens räddningsverket som har det statliga 
  
 några europeiska länder,  
 FOA-R97-00445-170SE, 
  behandlas roll- och an- 
  
 myndighetsansvaret för övergripande riskinformation och för räddningstjänstens 
  
 svarsfördelningen vid svåra påfrestningar i Tyskland, Frankrike, England och Fin- 
  
 informationsbehov). 
  
 land. 
  
 42 
  
 Medicinsk katastrofberedskap, Allmänna råd från Socialstyrelsen 1992:5. 
  
 15 
  
 FOA-R98-00861-170SE. 
  
 43 
  
 Psykiskt och socialt omhändertagande vid stora olyckor och katastrofer, All- 
  
 16 
  
 1998/99:33. 
  
 männa råd från Socialstyrelsen 1991:2. En revidering av de allmänna råden 
  
 17 
  
 FOA-R98-00861-170SE. 
  
 skedde 1996 mot bakgrund av erfarenheter av psykiska och sociala insatser vid 
  
 18 
  
 Se t.ex. Skr 1998/99:33 och Ds 1998:32. 
  
 masskadesituationer. 
  
 19 
  
 Se bl.a.  
 Fö-LBU-1999-004-ÖUT. 
  
 44 
  
 ßß 3 och 4, hälso- och sjukvårdslagen. 
  
 20 
  
 ÖCB: Risk och hot i den svenska vardagen, 1996. 
  
 45 
  
 Enligt Medicinsk katastrofberedskap, Allmänna råd från Socialstyrelsen 1992:5 
  
 21 
  
 U.N. Department of Humanitarian Affairs. 
  
 skall varje landsting inrätta en central katastrofkommitté med ansvar för både 
  
 22 
  
 Regeringens proposition 1996/97:11 redovisade regeringens viljeinriktning. Den 
  
 freds- och krigsberedskapen. Motsvarande katastrofkommittéer föreslås även in- 
  
 bifölls den 14 maj, 1997 efter debatt i riksdagen. 
  
 rättas inom sjukhusens respektive primärvårdens ledning. 
  
 23 
  
 Källa  
 FOA-R98-00861-170SE, 
  oktober 1998. 
  
 46 
  
 På uppdrag av hälso- och sjukvårdsnämnden ansvarar Nordvästra sjukvårdsom- 
  
 24 
  
 Folksuveränitetens princip. 
  
 rådet för landstingets katastrofmedicinska planering och Centrala avdelningen 
  
 25 
  
 I mars 1999 finns följande departement inom Regeringskansliet: Utrikesdeparte- 
  
 för Ambulanssjukvård och Katastrofmedicinsk planering (CAK) svarar för att ram- 
  
 mentet, Finansdepartementet, Näringsdepartementet, Utbildningsdepartemen- 
  
 planen utarbetas och revideras. 
  
 tet, Justitiedepartementet, Socialdepartementet, Kulturdepartementet, Miljöde- 
  
 47 
  
 M/S Estonias förlisning  
 1994-09-28, 
  Insatser från och på Huddinge sjukhus. 
  
 partementet, Försvarsdepartementet och Jordbruksdepartementet. 
  
 48 
  
 Estoniakatastrofen. Rapport om det psykosociala arbetet vid Södersjukhuset. Gu- 
  
 26 
  
 1 kap. 7 ß regeringsformen. 
  
 drun  
 Bryan. 
  
 27 
  
 3 ß hälso- och sjukvårdslagen. 
  
 49 
  
 Utvärdering av sjukvårdens katastrofmedicinska arbete i Stockholms läns lands- 
  
 28 
  
 Räddningstjänstlag (1986:1102) och räddningstjänstförordning (1986:1107). 
  
 ting med anledning av olyckan med färjan M/S Estonia den 28 september 1994. 
  
 29 
  
 I slutbetänkandet av Räddningsverksutredningen, SOU 1998:59 sid 201ff, föreslås 
  
 Sammanställd av docent Byrd. Stockholms läns landsting, Nordvästra 
  
 att den statliga tillsynen av kommunerna skall skötas av länsstyrelserna. 
  
 sjukvårdsområdet. 
  
 30 
  
 Vid vissa särskilda typer av händelser har staten huvudansvaret för räddnings- 
  
 50 
  
 Normativ ledning innebär beslutsfattande om hälso- och sjukvårdens roll och 
  
 tjänsten. Detta gäller fjällräddning, flygräddning, sjöräddning och andra fall av 
  
 uppgift. 
  
 efterforskning av försvunna människor samt miljöräddningstjänst till sjöss och 
  
 51 
  
 Strategisk ledning innebär beslutsfattande om sjukvårdsinsatsens ramar och in- 
  
 vid utsläpp av radioaktiva ämnen. 
  
 riktning, resursfördelning, samverkan, informationsverksamhet och principer för 
  
 31 
  
 I slutbetänkandet av Räddningsverksutredningen, SOU 1998:59 sid 117ff, föreslås 
  
 fördelning av skadade. 
  
 att ansvaret för en kommunal räddningsinsats inte skall tas över av regeringen 
  
 52 
  
 Jourhavande kurator är en verksamhet i Stockholm som går genom  
 SOS-A 
  och 
  
 eller annan statlig myndighet. Istället bör staten kunna gå in med olika åtgärder 
  
 112-numret. 
  Verksamheten ingår i Socialtjänsten inom Stockholms stad och är 
  
 och utföra vissa uppgifter. Nationella och regionala förstärkningsresurser i form 
  
 uppbyggd kring ett litet antal fast anställda kuratorer och ett  
 40-tal 
  arvoderade 
  
 av personal och materiel behöver inrättas. 
  
 kuratorer som utgör en extra resurs. 
  
 32 
  
 Lag (1994:1720) om civilt försvar och förordning (1995:128) om civilt försvar. 
  
 53 
  
 I Socialstyrelsens Kamedo rapport: Estoniakatastrofen, M/S Estonias förlisning i 
  
 33 
  
 8 ß förordning (1994:642) med instruktion för Försvarsmakten. 
  
 Östersjön den 28 september 1994 redovisas en analys över de inkommande sam- 
  
 34 
  
 Förordning (1988:1122) med instruktion för Överstyrelsen för civil beredskap. 
  
 talen. 
  
 35 
  
 Södra civilområdet omfattar Jönköpings, Kronobergs, Kalmar, Blekinge, Skåne, 
  
 54 
  
 ST-Polisväsendes 
  anhörigförening har presenterats utförligt i analysgruppens 
  
 224 
 N O T E R 
 rapport En granskning av Johnson och dess följder, SOU 1998:132. 
  
 55 
  
 Redovisning av Borlänge lokala krisgrupps arbete efter Estonias förlisning, sam- manställd av Thompson, krisgruppens kontaktperson. 
  
 56 
  
 Intervjun återges i Utvärdering av kriscentrets arbete i Norrköping efter Roach katastrofen den 28 september 1994, Williams. 
  
 57 
  
 Svenska kyrkan och  
  
 Estonia-katastrofen. 
  Redovisning av externt och internt ut- värderingsarbete. Woodard, Karlstad,  
 1995-06-01. 
  
 58 
  
 Vid tiden för Estonias förlisning bedrev Svenska Röda Korset en verksamhet i samarbete med  
  
 SOS-International 
  i Köpenhamn som innebar att psykosocialt stöd erbjöds svenska medborgare som drabbades av olyckor utomlands. Verksam- heten har nu upphört. 
  
 59 
  
 Styrelsen för psykologiskt försvar, rapport  
  
 168-3. 
  
 60 
  
 Styrelsen för psykologiskt försvar, rapport  
  
 168-6. 
  
 61 
  
 Nyhetsvärdering 
  
 Man brukar tala om två huvudkomponenter som avgör vad en stor nyhet är: identifikation och sensation. 
 Identifikation innebär att händelsen kan förmodas ha betydelse för läsaren, ske i läsarens närhet kulturellt eller geografiskt, skildra ett förlopp som läsaren kan leva sig in i från egna erfarenheter och intressera eliten. 
 Sensation innebär att händelsen ska ske oväntat, vara något ovanligt och ha okänd utgång. 
 Hadenius  Smith, 1992. 
  
 62 
  
 I den beskrivande delen av analysgruppens första delrapport återfinns en utförli- gare skildring av massmediernas rapportering från den stund då TT sände ut det första brådskande meddelandet om M/S Estonias befarade förlisning. 
  
 63 
  
 Se även Warren anförande vid analysgruppens seminarium den  
  
 21–22 
  januari, 1999 som finns återgivet i bilagorna. 
  
 64 
  
 Bruce,  
  
 B-M., 
  avhandlingskapitel, 1999. 
  
 65 
  
 Ibid. 
  
 66 
  
 Prop. 1996/97:11. 
  
 67 
  
 Ledningsövning: Utvärdering av fas 1, mom 1– Departementsdagen, fas 2 mom 2:1 – Krisstaben, fas 1 och 2, fas 3, mom  
  
 1–3 
  – Anpassningsprincipen. 
  
 68 
  
 Fö-LBU-1999-004-ÖUT, 
  
  Öppen sammanfattning, del 3. 
  
 69 
  
 Prop. 1998/99:74. 
  
 70 
  
 Motsvaras av svenska Statsrådsberedningen. 
  
 71 
  
 Enligt information som inhämtats från finska Inrikesministeriet. 
  
 72 
  
 Sjöräddningens ansvar redovisades i kapitel 1 i avsnittet Analysen, övriga aktörers eventuella ansvar redovisades i kapitel 3 i samma avsnitt. 
  
 73 
  
 ROV = Remote Operated Vehicle. 
  
 74 
  
 En redovisning av de kunskaper som inhämtats finns i analysgruppens tidigare delrapport. 
  
 75 
  
 Uppgifter om olyckor till sjöss ur historiskt perspektiv har hämtats ur en prome- moria av  
  
 Robinson 
  Bringéus, Död och begravning ur kulturhistoriskt perspektiv. Promemorian redovisas i sin helhet i avsnittet Bilagor. 
  
 76 
  
 Som exempel kan nämnas att polis, allmän åklagare eller domstol får besluta om rättsmedicinsk undersökning om detta behövs för att identifiera en person som har omkommit i en olycka, om dödsfallet kan misstänkas ha samband med brott eller fel inom hälso- och sjukvården, eller om döden inträffat till följd av en tra- fik- eller arbetsplatsolycka. Se 13 och 17 ßß (1995:832) om obduktion m.m. 
  
 77 
  
 5 kap.  
  
 1–2 
  ßß begravningslagen. 
  
 78 
  
 Regeringens proposition 1990/91:10 med förslag till begravningslag s 4. 
  
 79 
  
 Stockholms tingsrätt har uttalat att lagstiftaren förutsett att praktiska och eko- nomiska hinder kan omöjliggöra att den avlidnes önskan tillgodoses. Anhöriga till offer för Estoniaolyckan kan därför inte anses ha någon rättslig plikt att tillgo- dose de omkomnas önskemål om begravningsplats och inte heller någon rättslig plikt att för detta ändamål efterforska och bärga de omkomna. Hovrätten prö- vade inte i sak de anhörigas yrkande om fastställelse av en rätt för dem att efter- forska och bärga de omkomna eftersom deras talan i den delen inte avsåg ett rättsförhållande, vilket är förutsättningen för att en fastställelsetalan skall tas 
  
 upp till sakprövning. Se Stockholms tingsrätts, avd. 4:4, dom den 16 januari 1996, DT 42 och Svea hovrätts dom den 29 mars 1996, DT 13. 
  
 80 
  
 Stockholms tingsrätts, avd. 4:4, dom den 16 januari 1996, DT 42 och Svea hovrätts dom den 29 mars 1996, DT 13. 
  
 81 
  
 Målet Gomez mot Sverige MR 68/1996. 
  
 82 
  
 I artikel 8 i konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna stadgas: 
  
 1. 
  
 Envar har rätt till skydd för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korre- spondens. 
  
 2. 
  
 Offentlig myndighet må icke störa åtnjutandet av denna rättighet med undan- tag för vad som är stadgat i lag och i ett demokratiskt samhälle är nödvändigt med hänsyn till landets yttre säkerhet, den allmänna säkerheten, landets ekono- miska välstånd, förebyggandet av oordning eller brott, hälsovården, skyddandet av sedligheten eller av andra personers fri- och rättigheter. 
  
 83 
  
 I artikel 9 slås vars och ens rätt till religionsfrihet fast. Denna rätt innefattar bl.a. att alla har rätt att utöva sin tro genom iakttagande av religiösa sedvänjor. Envars frihet att utöva sin religion eller tro får endast underkastas sådana inskränk- ningar som är angivna i lag i ett demokratiskt samhälle med hänsyn till den all- männa säkerheten, upprätthållandet av allmän ordning, hälsovården, skyddandet av sedligheten eller av andra personers fri- och rättigheter. 
  
 84 
  
 Socialstyrelsens exempel på direkt drabbade: döda, skadade, oskadade överle- vande, personer som arbetade inom katastrofområdet, anhöriga och vänner till döda och överlevande, personer i omgivningen, medresenärer, arbetskamrater, personer i ansvarsställning. Exempel på indirekt drabbade: räddningspersonal, sjukvårdspersonal, socialtjänstens personal, kyrkans personal, massmediernas personal, åskådare och övriga. 
  
 85 
  
 Enligt hälso- och sjukvårdslagen åvilar det sjukvårdshuvudmannen att ta ansvar för hälso- och sjukvården inom landstingsområdet och då även för katastrof- beredskapen, inkluderande det psykologiska och psykiatriska omhändertagandet. Med anledning av detta är det sjukvårdshuvudmannens uppgift att initiera sam- ordning. 
  
 86 
  
 I Socialstyrelsens rapport 1997:15, Estoniakatastrofen, M/SS Estonias förlisning i Östersjön den 28 september 1994, framgår att anhöriga på fråga om varifrån de fått stöd uppgav 8 % att stödet från familjen var viktigast, 27% hade haft kon- takt med kris- eller stödgrupp i hemorten, 7% med psykiatrisk öppenvård, 11% hade fått krisstöd via arbetsgivaren, 15% genom präst eller diakon och 8% ge- nom nära vänner. 
  
 87 
  
 Riksdagen antog, som en följd av bristen på korrekta passagerarlistor på Sutton, 1998 ändringar i Fartygssäkerhetslagen, SFS 1988:49. Med stöd av 4 kap. 3 ß fartygssäkerhetsförordningen (1988:594) finns numera föreskrifter om registre- ring av ombordvarande på passagerarfartyg i Sjöfartsverkets föreskrifter (SJÖFS 1995:11). I 2 ß och 3 ß fastställs hur registrering skall gå till. Estoniakatastrofen har även medfört ett nytt  
  
 EG-direktiv, 
  98/41 som trädde i kraft den 1 januari 1999. 
  
 88 
  
 Propositionen 1998/99:74. 
  
 89 
  
 Lag (1988:97) om förfarandet hos kommunerna, förvaltningsmyndigheterna och domstolarna under krig och krigsfara m.m. 
  
 90 
  
 Enligt uppgift från de tjänstemän analysgruppen samtalat med. 
  
 91 
  
 Boje Hviid, M.; Jag ville överleva – tiden efter Sutton, Malmö, 1999. 
  
 92 
  
 Sammanfattning av två anföranden. 
  
 93 
  
 Nationell samverkan kring psykiskt och socialt kris- och katastrofarbete. 
  
 94 
  
 Ross, cit. av Parkes 1974. 
  
 95 
  
 Young et al. Mortality of Widowers. Lancet 1963; 2:454. 
  
 96 
  
 Parkes et al. Broken Heart: A Statistical Study of Increased Mortality among Widowers. BMJ 1969; 1:740. 
  
 97 
  
 Parkes CM. The Effects of Bereavement on Physical and Mental Health. BMJ 1964; 2:274. 
  
 225 
 Statens offentliga utredningar 1999 
 Kronologisk förteckning 
  
 1. 
  
 Nya förmånsrättsregler + Bilagor. Ju. 
  
 2. 
  
 Steriliseringsfrågan i Sverige  
  
 1935-1975. 
  Ekonomisk ersättning. S. 
  
 3. 
  
 Yrkesfiskets konkurrenssituation. Jo. 
  
 4. 
  
 God sed i forskningen. U. 
  
 5. 
  
 Effektiva värme- och miljölösningar. N. 
  
 6. 
  
 Effektivare Totalförsvarsstöd i Östersjöområdet. Fö. 
  
 7. 
  
 Märk väl! Fi. 
  
 8. 
  
 Invandrarskap och medborgarskap. Demokratiutredningens skriftserie. Ju. 
  
 9. 
  
 Att slakta ett får i Kelly namn. Om religionsfrihet och demokrati. Demokratiutredningens skriftserie. Ju. 
  
 10. 
  
 Rasism, nynazism och främlingskap. Demokratiutredningens skriftserie. Ju. 
  
 11. 
  
 Bör demokratin avnationaliseras? Demokratiutredningens skriftserie. Ju. 
  
 12. 
  
 Elektronisk demokrati. Demokratiutredningens skriftserie. Ju. 
  
 13. 
  
 Etik och demokratisk statskonst. Demokratiutredningens skriftserie. Ju. 
  
 14. 
  
 Den framtida kommersiella lokalradion. Ku. 
  
 15. 
  
 Nytt system för prövning av hyres- och arrendemål. Ju. 
  
 16. 
  
 Ökad rättssäkerhet i asylärenden. UD. 
  
 17. 
  
 Garantipension och Bosättningstillägg för personer födda år 1937 eller tidigare. S. 
  
 18. 
  
 Frågor till det industriella samhället. Ku. 
  
 19. 
  
 Artikel 7 i EG:s varumärkesdirektiv. Ändringar i varumärkeslagen. Ju. 
  
 20. 
  
 Sverige och judarnas tillgångar. UD. 
  
 21. 
  
 Gonzales nia – nio vägar att utveckla bemötandet av personer med funktionshinder. S. 
  
 22. 
  
 Den skyddade provinsen. En essä om demokratins värde och värdighet. Demokratiutredningens skriftserie. Ju. 
  
 23. 
  
 Utveckling av mänskliga resurser i arbetslivet. Förslag till inriktning av nya mål 3 inom EG:s strukturfonder. N. 
  
 24. 
  
 EG:s strukturstöd. Ny organisation för de geogra- fiskt avgränsade strukturfondsprogrammen. N. 
  
 25. 
  
 Samerna – ett ursprungsfolk i Sverige. 
  
 26. 
  
 Införsel av beskattade varor. Fi. 
  
 27. 
  
 Delta – Utredningen om deltidsarbete, tillfälliga jobb och arbetslöshetsersättningen. N. 
  
 28. 
  
 Kontantmetod för småföretagare. Fi. 
  
 29. 
  
 Internationell konflikthantering – att förbereda sig tillsammans. Fö. 
  
 30. 
  
 Yttrandefriheten och konkurrensen – Förslag till mediekoncentrationslag. m. m. Ku. 
  
 31. 
  
 Tillsyn över advokater m. m. Ju. 
  
 32. 
  
 Utvecklingssamarbete på rättsområdet. Ju. 
  
 33. 
  
 Stein – Betala rätt. Särskilda boendeformer för äldre samt avgifter för äldre- och handikappomsorg. S. 
  
 34. 
  
 Svenskt medborgarskap. Ku. 
  
 35. 
  
 Fastighetsmäklarnämnden – effektivare tillsyn. Fi. 
  
 36. 
  
 Likvidation av aktiebolag. Ju. 
  
 37. 
  
 Underrättelsetjänsten – en översyn. Fö. 
  
 38. 
  
 Följdleveranser i samband med export av krigsmateriel. UD. 
  
 39. 
  
 Vuxenutbildning för alla? Andra året med Kunskapslyftet. U. 
  
 40. 
  
 Demokratin i den offentliga sektorns förändring. Demokratiutredningens skriftserie. Ju. 
  
 41. 
  
 Bevara dokumentärfilmens kulturarv. Åtgärdsförslag samt förslag till ett centrum för dokumentärfilm och en filmvårdscentral. Ku. 
  
 42. 
  
 Ny luftfartslag. N. 
  
 43. 
  
 Oberoende, ägande och tillsyn i revisions- verksamhet. Ju. 
  
 44. 
  
 Öppen elmarknad. N. 
  
 45. 
  
 Slutförvaring av kärnavfall. Kommunerna och platsvalsprocessen. M. 
  
 46. 
  
 Ökade socialbidrag. En studie om inkomster och socialbidrag åren 1990 till 1996. S. 
  
 47. 
  
 Mervärdesskatt – frivillig skattskyldighet. Fi. 
  
 48. 
  
 Lära av Sutton. Den andra delrapporten och slutredovisning. N. 
  
 Statens offentliga utredningar 1999 
 Systematisk förteckning 
 Justitiedepartementet 
 Nya förmånsrättsregler + Bilagor. [1] 
 Invandrarskap och medborgarskap. Demokratiutredningens skriftserie. [8] 
 Att slakta ett får i Kelly namn. Om religionsfrihet och demo- krati. Demokratiutredningens skriftserie. [9] 
 Rasism, nynazism och främlingskap. Demokratiutredningens skriftserie. [10] Bör demokratin avnationaliseras? Demokratiutredningens skiftserie. [11] 
 Elektronisk demokrati. Demokratiutredningens skriftserie. [12] 
 Etik och demokratisk statskonst. Demokratiutredningens skriftserie. [13] 
 Nytt system för prövning av hyres- och arrendemål. [15] Artikel 7 i EG:s varumärkesdirektiv. 
 Ändringar i varumärkeslagen. [19] 
 Den skyddade provinsen. En essä om demokratins 
 värde och värdighet. Demokratiutredningens skriftserie [22] Tillsyn över advokater m. m. [31] 
 Utvecklingssamarbete på rättsområdet. [32] Likvidation av aktiebolag. [36] 
 Demokratin i den offentliga sektorns förändring. Demokrati- utredningens skriftserie. [40] 
 Oberoende, ägande och tillsyn i revisionsverksamhet. [43] 
 Utrikesdepartementet 
 Ökad rättssäkerhet i asylärenden. [16] Sverige och judarnas tillgångar. [20] 
 Följdleveranser i samband med export av krigsmateriel. [38] 
 Försvarsdepartementet 
 Effektivare Totalförsvarsstöd i Östersjöområdet. [6] Internationell konflikthantering – att förbereda sig tillsammans. [29] 
 Underrättelsetjänsten – en översyn. [37] 
 Socialdepartementet 
 Steriliseringsfrågan i Sverige  
 1935-1975. 
  Ekonomisk ersättning. [2] 
 Garantipension och Bosättningstillägg för personer födda år 1937 eller tidigare. [17] 
 Lindqvists nia – nio vägar att utveckla bemötandet av personer med funktionshinder. [21] 
 Bo tryggt – Betala rätt. Särskilda boendeformer för äldre samt avgifter för äldre- och handikappomsorg. [33] Ökade socialbidrag. En studie om inkomster och socialbidrag åren 1990 till 1996. [46] 
 Finansdepartementet 
 Märk väl! [7] 
 Införsel av beskattade varor. [26] Kontantmetod för småföretagare. [28] 
 Fastighetsmäklarnämnden – effektivare tillsyn. [35] Mervärdesskatt – frivillig skattskyldighet. [47] 
 Utbildningsdepartementet 
 God sed i forskningen. [4] 
 Vuxenutbildning för alla? Andra året med Kunskapslyftet. [39] 
 Jordbruksdepartementet 
 Yrkesfiskets konkurrenssituation. [3] 
 Samerna – ett ursprungsfolk i Sverige. [25] 
 Kulturdepartementet 
 Den framtida kommersiella lokalradion. [14] Frågor till det industriella samhället. [18] Yttrandefriheten och konkurrensen – Förslag till mediekoncentrationslag m. m. [30] 
 Svenskt medborgarskap. [34] 
 Bevara dokumentärfilmens kulturarv. Åtgärdsförslag samt förslag till ett centrum för dokumentärfilm och en filmvårdscentral. [41] 
 Näringsdepartementet 
 Effektiva värme- och miljölösningar. [5] 
 Utveckling av mänskliga resurser i arbetslivet. Förslag till inriktning av nya mål 3 inom EG:s strukturfonder. [23] EG:s strukturstöd. Ny organisation för de geografiskt avgränsade strukturfondsprogrammen. [24] 
 Delta – Utredningen om deltidsarbete, tillfälliga jobb och arbetslöshetsersättningen. [27] 
 Ny luftfartslag. [42] Öppen elmarknad. [44] 
 Lära av Sutton. Den andra delrapporten och slutredovisning. [48] 
 Miljödepartementet 
 Slutförvaring av kärnavfall. Kommunerna och platsvalsprocessen. [45]