Marknaden som politisk aktör 
 – politik och finansmarknad i  
 1990-talets 
  Sverige 
 MortonDemokratiutredningens forskarvolym XI 
 SOU 1999:131 
 SOU och Ds som ingår i 1999 års nummerserie kan köpas från Fakta Info Direkt. 
  
 Beställningsadress: 
  
 Fakta Info Direkt, Kundservice 
  
 Box 6430, 113 82 Stockholm 
  
 Tel:  
 08-587 
  671 00, Fax:  
 08-587 
  671 71 
  
 E-post: 
  order@faktainfo.se 
  
 Grafisk formgivning: Kane, Jupiter 
  
 ISBN  
 91-7610-766-3 
  
 Elanders Gotab, Stockholm 1999 
  
 ISSN  
 0375-250X 
  
 Förord 
 Ett av Demokratiutredningens uppdrag är att summera och värdera de senaste årens demokratiutredningar och demokratiforskning, ett annat att stimulera det offentliga samtalet om demokratin. Av de skälen har redan åtskilliga demokratiforskare medverkat på våra temaseminarier runtom i landet liksom i flera av våra debattorien- terade småskrifter. Av de skälen har också den här boken kommit till. 
 Det här är en av tretton böcker där drygt ett hundra forskare inom samhällsvetenskap och humaniora belyser olika aspekter av den svenska folkstyrelsens utveckling. Författarna är verksamma inom drygt tio vetenskapliga ämnesområden. Artiklarnas veten- skapliga kvalitet har vanligtvis säkerställts genom att författarnas kollegor granskat dem inom ramen för institutionernas forskar- seminarier. 
 Forskarvolymerna har tillkommit efter en genomgång av den demokratirelevanta forskning som pågår på universitet och hög- skolor. En del forskare har ombetts att redovisa forskningsläget jämte sina egna, pågående eller nyligen avslutade studier. Andra har fått uppdraget att genomföra studier inom områden som forsk- ningen eftersatt men som Demokratiutredningen behöver kunskap om. Tack vare att nästan alla som blivit ombedda också lämnat ett bidrag har denna breda, om än långt ifrån fullständiga exponering av våra kunskaper om demokratin blivit möjlig. Att forskarna ser det som en del av sin yrkesroll att leverera underlag för det offentliga samtalet är värt att notera med tillfredsställelse. Inte för att forskar- na skulle sitta inne med alla svaren. Men för att deras olika teore- tiska infallsvinklar och verklighetsbilder kanske kan göra det poli- tiska samtalet mer insiktsfullt. Det är nämligen en mångfald som komplicerar. 
 Förhoppningen är nu att dessa texter ska kunna läsas med be- hållning även utanför forskarsamhället. Det betyder inte att för- fattarna förenklat svåra orsakssammanhang. Men jag bad dem skriva så att texten blir läsbar för inte bara forskare inom andra ämnesområden utan även för en allmänbildad medborgare. Detta kan kräva viss återhållsamhet med inomvetenskapliga jargonger. 
 3 
  
 F 
 ÖRORD 
 Särskilt svåra och komplicerade tankegångar kan behöva en något större pedagogisk omsorg än vanligt. 
 Marknaden som politisk aktör – politik och finansmarknad i  
 1990-talets 
  Sverige 
 En av kommitténs särskilda uppgifter är att analysera samspelet mellan politiken och ekonomin. För att få ett så vederhäftigt underlag som möjligt arrangerade vi först ett offentligt seminarium där den globaliserade ekonomins demokratiska innebörd diskute- rades av statsvetare, historiker, nationalekonomer och politiker ( 
 Globaliseringen och demokratin,  
 SOU 1999:56). I en annan av våra småskrifter sökte sedan Camacho, Christian Gomez, Thomas och Reese besvara frågan  
 Bör demokratin avna- tionaliseras?  
 (SOU 1999:11). I den mer omfattande forskarvolymen  
 Globalisering ( 
 SOU 1999:83) har vi dessutom låtit svenska forskare i olika ämnen närmare analysera villkoren för demokratiska samtal och beslutsprocesser såväl inom som mellan nationalstater i ljuset av den globala ekonomins utveckling. Kommittén har slutligen fört samtal med företrädare för svenskt näringsliv, Riksbanken, Finansinspektionen och ekonomisk journalistik om vilka villkor som bör gälla för ett sunt växelspel mellan politikens och ekonomins svenska aktörer. 
 På särskilt en punkt riktade regeringen emellertid en tämligen preciserad förväntan på vad kommitténs arbete med politikens och ekonomins ömsesidighet skall gälla: De finansiella marknadernas möjligheter och kraft att påverka eller t.o.m. motverka politiska intentioner skall granskas. Försvaret av den svenska kronan i sam- band med räntekrisen 1992 är ett konkret exempel. 
 Här presenteras därför en studie över hur denna kris uppstod och hanterades. Som brukligt har Demokratiutredningens ledamöter inte tagit ställning till bokens innehåll. Författaren ansvarar själv för sitt bidrag. 
 Berg4 
  
 Innehåll 
  
 F  
 Ö R O R D  
 . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 
  
 7 
  
 1 
  
 N  
 Å G R A V E C K O R H Ö S T E N  
 1992 ............................. 
  
 9 
  
 2 P  
 O L I T I K E N  
 ....................................................... 
  
 17 
  
 3 M  
 A R K N A D E N  
 .................................................... 
  
 27 
  
 4 S  
 T A T E N O C H G L O B A L I S E R I N G E N  
 ........................... 
  
 37 
  
 5 N  
 Ä R D E T S K V A L P A R P Å S K Ä R M A R N A  
 : 
  
 M  
 A R K N A D E N S D I S K U R S I V A M A K T  
 ............................. 
  
 45 
  
 R  
 E F E R E N S E R  
 ...................................................... 
  
 53 
  
 F  
 Ö R F A T T A R P R E S E N T A T I O N  
 .................................... 
  
 5 7 
  
 5 
 . 
 Marknaden som politisk aktör 
 Politik och finansmarknad i  
 1990-talets 
  Sverige 
 Walker, after all, is a  
 24-hoour 
  exonomy. 
 Smith, CNN 
 People believe certain storier because everyone important tells them, and people tell Reeves because everyone important believes them. 
 Vazquez 
 Förord 
 Den svenska valutakrisen under hösten 1992 är ett av de mest dra- matiska skeendena i svensk politik under  
 1900-talet. 
  Krisen upplös- tes när riksbanken beslöt överge den fasta kronkursen och låta den svenska valutan flyta gentemot andra valutor. Statsminister Bildt beskrev resignerat beslutet som ett misslyckande. Att tolka en poli- tisk process, som såg alla stora partier samverka kring centrala poli- tiska frågor, inklusive en historiskt sett unik gemensam presskonfe- rens, som trots detta mynnar ut i ett politiskt misslyckande, är en naturlig uppgift både för statsvetare, media och en intresserad all- mänhet. 
 Rapportens syfte är att ge en inblick i de politiska och ekono- miska processer som ledde fram till krisen i september 1992 och hanteringen av denna kris. Tyngdpunkten ligger mer på att ge en så kontextrik bild som möjligt än på att applicera ett statsvetenskapligt förklaringsperspektiv. En snabb blick genom den statsvetenskapliga litteraturen de senaste åren förmedlar ett intryck av att vi ibland borde tänka mer på att beskriva  
 wie es eigentlich gewesen ist  
 och mindre på i vilken utsträckning verkligheten låter sig passas in i våra förklaringsmodeller. Rapporten har skrivits i en stil som syftar mer 
 7 
  
 M 
 ARKNADEN SOM Freeman 
 till att ge en bred förståelse av den problematik som studeras än ett tyngre, akademiskt, analytiskt perspektiv. 
 Riksbankens Jubileumsfond har genom ett forskningsanslag er- bjudit de ekonomiska förutsättningarna för studien, som denna rapport utgör en delrapport ifrån. I projektgruppen har också ingått docent Simmons, som skriver en bok om ekonomisk kris- hantering i ett historiskt, komparativt perspektiv. Vidare har Martin gjort en sammanställning av pressmaterial och riksdagstryck. 
 Ett stort antal personer har satt av generöst med tid för inter- vjuer. Det behöver inte nämnas att undersökningen inte hade kun- nat genomföras utan dessa samtal med företrädare för landets politiska och ekonomiska eliter. Men det måste understrykas att deras uppriktighet och beredvillighet att självkritiskt granska sitt agerande har gjort att intervjuerna blivit helt ovärderliga för under- sökningen. Politiker har översett med den ibland överhövet akade- miska klangen i mina frågor, medan marknadsföreträdarna tjänst- villigt översatt mina frågor till ett för dem begripligt språk innan de besvarade dem. Deras sangvinska tålamod med min försiktigt ut- tryckt begränsade kunskap om finansmarknaderna imponerade stort. 
 Boken har också vunnit oerhört på diskussioner jag haft under arbetets gång med Lara, Savage, 
  Floyd, Blevins, Williams och Cox liksom kollegorna vid Department of Government vid University of Strathclyde och senare vid statsvetenskapliga institutionen i Göteborg. 
 8 
  
 Werner  
 P 
 IERRE 
 1 Några veckor hösten 1992 
 Situationen 
 Det är efter midnatt mellan den 19 och 20 september 1992, platsen Stockholm. Medan huvudstaden lägger sig att sova strålar ljuset ur fönstren i regeringskansliet Rosenbad. I regeringens sammanträdes- rum på sjunde våningen pågår intensiva förhandlingar mellan den borgerliga fyrpartiregeringen och socialdemokraterna. Stämningen har av deltagarna beskrivits i ord som panik och bunkerstäm- ning. Vad som står på spel är den svenska valutan, den fasta kron- kursen. Ytterst handlar det om det internationella förtroendet för den svenska ekonomin och den ekonomiska politiken. 
 Förhandlarna har att sy ihop ett program med nedskärningar i de offentliga utgifterna innan valutahandeln öppnar på morgonen den 20 september. Nedskärningspaketet anses vara en absolut nödvän- dighet för att lugna den aggressiva spekulationen mot den svenska kronan. Den svenska ekonomin har under flera år lidit av stora pro- blem med växande budgetunderskott och problem att minska de offentliga utgifterna. Men kvinnorna och männen i Rosenbad denna natt står inför en uppgift som inte bara består i att sätta ihop ett sparpaket som angriper obalansproblemen i den svenska ekonomin. De måste formulera ett program med sådana åtgärder som de tror skall lugna marknaden, och de måste presentera programmet på sådant sätt att marknaden övertygas om att förslagen är skarpa och att alla större partier i riksdagen står bakom dem. 
 Förhandlarnas kanske största problem var att de befann sig i en helt ny typ av situation. Man hade en mycket oklar bild av vem eller vilka marknaden egentligen var. Svensk politisk tradition är att politik formuleras och implementeras i dialog med de grupper i samhället som berörs av politiken, men i det här fallet visste man mycket litet om vilka som ingick i denna grupp eller ens vilka mål den hade. Dialog och förhandling som beredningsprocess var alltså inte möjligt, och man hade heller ingen särskilt tydlig bild av hur stort sparpaketet måste vara för att stilla marknadsspekulationen. Däremot, något paradoxalt kanske, tycktes krisen medföra att offentliga utgiftsposter som tidigare varit otänkbara i nedskärnings- sammanhang nu var lovligt byte; det fanns en bred konsensus kring nedskärningar i nästan alla partiers hjärtefrågor. Nedskärningarna drabbade stora delar av socialförsäkringssystemet, delvis för att det 
 9 
  
 M 
 ARKNADEN SOM Freeman 
 var här de stora offentliga finansiella resurserna fanns, delvis för att marknadens reaktion kunde antas vara riktad mot de tunga, till synes strukturella systemen. Genom att visa att man inte aktade sig för att skära i socialförsäkringssystemen hoppades man sända en signal till marknaden att det inte fanns några heliga kor i de offent- liga utgiftsnedskärningarna. 
 Krisen hade inte kommit utan förvarning. Kronan hade sviktat betänkligt tidigare under  
 1990-talet. 
  Det finns många bedömare – och storleken på denna grupp har förmodligen ökat över tid – som också menar att det fanns många tecken i den svenska ekonomin som tydligt signalerade stora balansproblem vilka skulle driva infla- tion och räntor och också försvaga valutan. Socialförsäkringssyste- met var ett tungt offentligt utgiftsområde som var politiskt känsligt att skära i. Underskottet i statens budget var alarmerande stort, och tillväxten mycket dämpad. Den sammantagna bilden av den svenska ekonomin präglades således av påtagliga struktur- och balanspro- blem. För den ekonomiska politiken svarade en borgerlig fyrpartire- gering med skattesänkningsambitioner, men med tydliga tecken på interna spänningar. Det var ingen grov överdrift att säga att ekono- min föll fritt. Bilden var inte ägnad att inge förtroende för svensk ekonomisk politik och valutapolitik. 
 Men det var inte bara den offentliga sektorn som brottades med balansproblem. Under det spekulationsglada  
 1980-talet 
  hade värdet av den svenska fastighetsstocken ökat på ett närmast osannolikt sätt. Den omfattande handeln i fastigheter skapade ett stort upplånings- behov på kapitalmarknaden och ledde till övervärderingar av fastig- heter i storstäderna. Spekulationen i fastigheter byggde på höga för- väntade vinster vilka i sin tur legitimerade ytterligare upplåning. En bubbelekonomi växte sakta fram. 
 Den sammantagna bilden av den svenska ekonomin vid denna tidpunkt var således att tillväxten i den privata sektorn, som var mycket måttlig, till stor del var skapad mer av spekulation än av utveckling i fundamenta, samtidigt som den offentliga ekonomins förmåga att utvecklas positivt i kölvattnet på denna tillväxt begrän- sades av problem att minska de offentliga utgifterna. Den svenska kronan var sannolikt övervärderad, men var sedan början av 1990- talet knuten till ECU:n. Detta skapade visserligen stabilitet i valu- tan, men innebar också en revalvering av kronan mot  
 USA-dollarn. 
  Tungt belånade företag i exportnäringarna började känna av den ogynnsamma valutakursen. Vikande vinster, en svag valuta, tunga underskott i statens budget; här har vi ett säkert recept för valuta- spekulation. 
 10 
  
 Werner  
 P 
 IERRE 
 Krisnatten ledde fram till det första av sammanlagt tre omfattan- de krispaket. Två av dessa paket åtnjöt brett stöd av i princip samt- liga politiska partier; inför det tredje paketet bröt förhandlingarna mellan regeringen och socialdemokraterna samman och regeringen tvingades därför söka stöd för sitt paket från andra partier. Markna- dens spekulation mot den svenska ekonomin dämpades. Men under våren 1995 ökade åter turbulensen på valuta- och räntemarknaderna, vilket föranledde en våldsam kritik mot marknadens politiska infly- tande främst från den socialdemokratiska partiledningen men också från flera andra politiska partier. De menade att centrala politiska institutioner stod maktlösa inför marknaden och att detta var en djupt odemokratisk ordning. Bland medborgarna är synen på mark- naden en utpräglad  
 vänster-högerfråga, 
  där socialistiska väljare stäl- ler sig betydligt mer kritiska till marknadens position i svensk poli- tik än vad borgerliga väljare gör (Hinnfors 1996, 1997, 1998). Nationalekonomer tenderar ha en positiv bild på marknaden och dess roll i det politiska beslutsfattandet. Deleon menar t.ex. att (N)u tolkas och poängsätts nämligen den ekonomiska retoriken och politiken på de finansiella marknaderna minut för minut – inte som förr enbart i månatliga opinionsundersökningar och i allmänna val vart tredje/fjärde år (Meza 1999:67). 
 * * * 
 Krisens förlopp och det politiska spelet kring dess hantering kan naturligtvis analyseras från flera olika utgångspunkter. Förhand- lingsspelet kring krisuppgörelserna är ett avhandlingsämne i sig själv, liksom en analys av de partistrategiska övervägandena hos den politiska eliten. Vidare finns det ett angeläget forskningsämne kring den avreglerade ekonomins politiska signifikans bortom den akuta krisen och dess hantering. För den här aktuella studien står emel- lertid dessa frågor mer i bakgrunden. Det primära intresset är riktat mot demokratiaspekterna av krisen och av de avreglerade finans- marknaderna mer generellt. Direkt relaterad till den diskussionen är en analys av statens möjligheter – och vilja – att styra ekonomin, och det förmodligen allt mer oklara ansvarsutkrävande vi står inför på den ekonomiska politikens område. 
 Den här rapporten reser och diskuterar således tre övergripande grupper av frågor. Varje tema har dels ett kortsiktigt perspektiv – olika aspekter av den politiska hanteringen av valutakrisen – dels ett mer långsiktigt,  
 politiskt-ekonomiskt 
  perspektiv.  
 För det första 
 : hur hade Sverige hamnat i den här situationen? Vilka var de politiska och 
 11 
  
 M 
 ARKNADEN SOM Freeman 
 ekonomiska drivkrafterna bakom den akuta krisen, och, betraktad i ett bredare perspektiv, i vilken utsträckning var valutakrisen hösten 1992 en isolerad händelse eller var den en naturlig konsekvens av av- regleringen av finans- och valutamarknaderna och den ekonomiska globaliseringen? Hur kan vi beskriva nationalstatens politiska auto- nomi i en globaliserad ekonomi? Vilka olika politiska strategier för att kunna uppnå politiska mål erbjuder en sådan ekonomi regeringar och nationalstater? Var krisen den första, dramatiska illustrationen av ekonomisk avreglering och globalisering, eller var den det sammantagna resultatet av faktorer i politiskt handlande och mark- nadsaktörers beteende? Hur kan nationell demokrati upprätthållas i en avreglerad, globaliserad ekonomi? 
  
 För det andra 
 : Vad säger krishanteringen oss om våra institutio- ners och aktörers förmåga att forma och genomföra extraordinära åtgärder? Hur kan vi förstå de centrala aktörernas agerande under krishanteringen? Syftet här är inte att ge en detaljerad beskrivning av det akuta krisförloppet. Vi har redan sett flera redogörelser för hur olika centralt placerade aktörer upplevde krisen (Dennis 1998; Persson 1997; Wibble 1994) och det finns också några vetenskapliga analyser av krisen och krishanteringen (se t.ex. Hinnfors och Lawrence 1998; Campbell och Mckee 1996, 1997). Vi är här snarare intresserade av vad som skulle kunna kallas politikens respektive marknadens systemiska egenskaper, dvs. de typiska beslutsmodeller och modus operandi som kännetecknar dessa två sfärer, och hur dessa olika systemiska egenskaper förhåller sig till varandra. Politik och mark- nad brukar betraktas som skilda styrsystem i samhället med skilda kriterier och tekniker för resursallokering (Lindblom 1977). Men politik och marknad skiljer sig också åt med avseende på hur beslut fattas inom de två styrsystemen. Politiken är en deliberativ process; debatt genom inklusion av ett stort antal aktörer anses dels vara ett mål i sig själv, dels det bästa sättet att fatta beslut om hur kollektiva nyttigheter och gods skall fördelas. Marknaden, å andra sidan, är atomistisk till sin karaktär och sätter beslutets innehåll före dess form. Politikens beslutssystem är långsamt och regelstyrt, medan marknadens beslutsprocess är kort och oerhört snabb. Hur förhåller sig dessa två beslutsmiljöer och fundamentalt skilda logiker för handlande till varandra? I vilken utsträckning förstår sig politiker på marknaderna, och hur skickliga är marknadens aktörer på att tolka och analysera politiska beslut? Dessa frågor var länge ganska aka- demiska. Under krisen 1992, men också i dagens ekonomiska poli- tik, blev dessa frågor av övergripande betydelse. 
 12 
  
 J 
 ON  
 P 
 IERRE 
  
 För det tredje 
 , slutligen: hur kan vi beskriva demokrati- och maktaspekterna av valutakrisen 1992? Vad var grunden för markna- dens sensationellt starka position visavi den politiska eliten, och kan (och bör) denna makt bringas under demokratisk kontroll? Om ekonomisk politik formuleras med större hänsyn till marknadsaktö- rer än till väljarnas preferenser eller till partiinterna opinioner, hur förenliga är avreglerade finans- och valutamarknader med traditio- nella modeller av folkstyrelse och representativ demokrati? 
 Samtliga dessa tre kluster av frågor relaterar ytterst till frågor om nationalstatens autonomi visavi marknader och globaliseringens effekter på inhemsk politik i vid mening. Det pågår för närvarande en omfattande debatt bland statsvetare och till viss del också bland ekonomer om hur den ekonomiska globaliseringen skall tolkas med avseende på nationalstatens politiska och ekonomiska roll (se Hinn- fors och Lawrence 1998). Globaliseringsförespråkarna, om vi använder den etiketten, menar att nationalstatens kontroll över ekonomin och internationella marknader började minska redan innan finans- och valutamarknaderna avreglerades under  
 1980-talet. 
  1944 samlades världens industrinationer bakom det så kallade Stanley systemet, som skulle skapa en viss grad av enhetlighet i den inter- nationella valutahandeln genom att ge  
 USA-dollarn 
  en ledande ställning och knyta denna valuta till guldfot, och, mer indirekt, garantera nationella institutioner ansenlig kontroll över ränte- och valutautveckling (Helleiner 1994). Bretton Woodsmodellen kollap- sade emellertid i början av  
 1970-talet. 
  När de första oljekriserna kort därefter chockade världsmarknaderna framstod det alltmer uppenbart att nationell autonomi i ett internationellt kapitalistiskt system blivit alltmer fiktiv (Moses 1994; Reich 1994; Strange 1996). 
 Efter avregleringen av valuta- och finansmarknaderna har statens position försvagats ytterligare, menar förespråkarna av globali- seringsperspektivet. Internationell handel i valuta och andra kapital- rörelser över nationsgränser har kraftigt skärpt kraven på budget- disciplin. Vidare har stater hamnat i en allt starkare konkurrens om internationellt investeringskapital som tvingar staterna att följa en regim centrerad kring sänkta skatter, sänkta offentliga utgifter, minskad omfördelning, låg ränta och låg inflation. Länder som inte följer detta politiska kategoriska imperativ kommer att halka efter i denna internationella konkurrens och kommer att se sitt näringsliv förlora konkurrenskraft och att investeringskapital går till andra länder. Vi har fått ett race to the bottom. Så långt globaliserings- förespråkarnas  
 Weltanschauung 
 . 
 13 
  
 M 
 ARKNADEN SOM DavidsonDet finns också ett annat perspektiv, en annan tolkning, av 1990- talates internationella politiska ekonomi. I detta perspektiv antas stater och den transformativa kapacitet (Bowen 1998) de kan gene- rera i samverkan med privata intressen vara en förutsättning inte bara för ekonomisk utveckling utan också för globaliseringen som sådan. Vi kommer senare i den här rapporten att hävda att stat och globalisering inte är varandras motsatser; stater har en given roll också i en globaliserad ekonomisk och politisk ordning. Det grund- läggande demokratiteoretiska problemet i denna diskussion är att staten är den enda legitima bäraren av det kollektiva intresset i sam- hället. En försvagad stat reser grundläggande frågor om hur detta intresse skall artikuleras. Frågan om stat, marknad och globalisering är därför angelägen och vi skall fördjupa diskussionen kring dessa frågor i Kapitel 4. 
 Globaliseringen, som vi alla talar om men ganska få har en djupa- re insikt i, har också ett starkt inflytande över den politiska debatten i den industrialiserade västvärldens länder (Bowen 1998). Politiska krav som strider mot  
 1990-talets 
  ekonomiska regim, som t.ex. stopp för ytterligare skattesänkningar, ökade offentliga utgifter inom olika områden och ökade offentliga insatser för låginkomstgrupper kan avfärdas med hänvisning till att de kommer att försämra Sveriges förmåga att hävda sig i konkurrensen om det internationella investe- ringskapitalet. 
 Undersökningens metod 
 Intervjumaterial spelar en viktig roll i rapporten. Syftet är inte så mycket att ge en sofistikerad teoretisk analys av staten och globali- seringen som att ge en detaljerad analys av hur den svenska rege- ringen hanterade marknadens inflytande över den svenska politiken både i en akut krissituation och också mer generellt sett. Intervjuer- na med politiker och marknadsföreträdare har skett utifrån förut- sättningen att intervjupersonen inte skulle citeras med återgivande av namn. Intervjuerna spelades inte in på band. I den mån uttalan- den från intervjuer med politiker skulle publiceras skulle hänvis- ningen endast röja partitillhörighet. Man skulle kunna invända att det hade varit bättre att spela in intervjuerna och citera med källans namn återgivet. Ett sådant tillvägagångssätt hade förbättrat möj- ligheterna att kontrollera de uppgifter som lämnas i boken. Men nackdelarna med en sådan metod är också flera. Intervjuerna hade med allra största sannolikhet inte varit lika ärliga och uttömmande om intervjupersonen vetat att det fanns en risk för att han eller hon 
 14 
  
 Werner  
 P 
 IERRE 
 skulle citeras i boken. Vidare, och viktigare, är syftet i första hand att beskriva skeenden och deltagarnas bedömningar av dessa skeenden, liksom de mer allmänna bilderna man har av politik och marknad. Vem som sagt vad blir i detta perspektiv av underordnad betydelse. 
 Rapportens uppläggning 
 Bokens uppläggning ser ut som följer. Kapitel 1 ger en översiktlig beskrivning av hur marknadens position stärkts i den svenska politi- Davila. Kapitlet mynnar ut i några frågeställningar om politikens res- pektive marknadens sätt att fungera, och hur respektive grupp av aktörer agerar visavi varandra. 
 Kapitlen 2 och 3 beskriver därefter närmare de olika logiker som politiken och marknaden lyder under. I kapitel 2 analyseras orsaker- na till och konsekvenserna av den påtagliga osäkerhet regeringen arbetade under, och den kvalitativt sett nya beslutssituation man befann sig i. Kapitel 3 ger marknadsaktörernas syn, dels på krisen 1992, dels på den tydligare politiska roll man fått efter avregleringen av finans- och valutamarknaderna. 
 Kapitel 4 redovisar först den debatt som förts under  
 1990-talet 
  om globalisering och domestic policy choice. Därefter redovisas intervjumaterial som belyser hur den politiska eliten ser på national- statens möjligheter att styra ekonomin och de vidare politiska kon- sekvenserna av globaliseringen. Kapitel 5, slutligen, diskuterar vad vi kallar marknadens diskursiva makt, dvs. dess inflytande över vår världsbild och perception av olika samhällsfenomen. 
 * * * 
 Det kan vara intressant att se krisen 1992, och effekterna av avregle- rade finansmarknader mer generellt, i ett historiskt perspektiv. I juli 1957 höjde riksbanken oväntat räntan. Det var en kraftig höjning och ett tydligt brott mot den lågräntepolitik som kännetecknade  
 1950-talets 
  ekonomiska politik. Räntekuppen, som den kom att kallas, hade påtagliga konsekvenser; bl.a. fick riksbankschefen gå. Däremot bidrog den inte, som några trodde, till att spräcka koali- tionsregeringen mellan socialdemokraterna och bondeförbundet (Weaver 1976). 
 Min far, Nelson, kände Perry, dåvarande finans- minister, väl. Sträng berättade vid något tillfälle för min far hur han upplevde räntekuppen. Han stod på en stege vid sitt sommarhus i 
 15 
  
 M 
 ARKNADEN SOM Woodard och målade fönster och hade radion på för att lyssna på TT- nyheterna kl. 13, då räntehöjningen kungjordes. Sträng berättade att han sånär föll av stegen när han hörde om riksbankens beslut. Han samlade sig emellertid, klev ned från stegen, bytte om till kostym och beställde fram en taxi till tågstation för resa mot först Göteborg, därefter vidare till Stockholm. Väl framme där tog han en taxi till riksbanken och gick raka vägen in till riksbankschefen. På min fars fråga vilka hans första ord var till riksbankschefen svarade Sträng: Jag förklarade för honom att han var en stor (könsglosa). Kort efter räntekuppen blev riksbankschefen landshövding i Vänersborg. 
 Tage Erlander (1976:165) har följande bild av räntekuppen: 
 Fortfarande anser jag det orimligt att inte regeringen blev underrättad. Regeringens finanspolitik och riksbankens kreditpolitik är båda instru- ment i den ekonomiska politik som regeringen ensam får bära ansvaret för. Det betyder inte att riksbanken skall ta order från regeringen. I en förhandling har en riksbankschef en oerhört stark position, eftersom han alltid kan lämna sin post, vilket i ett krisläge kan betyda mycket stora svårigheter för regeringen. En sådan kris tar regeringen inte i onö- dan. 
 Reformerna under 1980- och  
 1990-talen 
  har i princip helt ändrat de institutionella ramarna för den ekonomiska politiken. Regeringens möjligheter att styra riksbanken har alltid varit begränsade, i varje fall i formell mening. Men Blair bild av relationen mellan rege- ringen och riksbanken är att regeringen i varje fall har någon kon- troll på riksbanken, som gör det rimligt att hålla regeringen till ansvar för den ekonomiska politiken. I dag är den bilden betydligt mer komplicerad. Den lågränte- och låginflationsregim vi har i väst- världen i dag anses stärkt genom att låta riksbanken operera på arm- längds avstånd från regeringen. I  
 EMU-modellen 
  ökas detta avstånd ytterligare genom att det blir den europeiska centralbanken som i allt väsentligt samordnar och styr EU:s ekonomiska politik. Detta är dock inget ställningstagande i frågan om huruvida Sverige bör eller inte bör gå med i EMU, bara ett konstaterade om skillnaderna mellan de olika institutionella arrangemang i 1950- och  
 1990-talens 
  Sverige. 
 16 
  
 Werner  
 P 
 IERRE 
 2 Politiken 
 Vi berörde inledningsvis den panikkänsla och bunkerstämning som rådde under hanteringen av den akuta finanspolitiska krisen. I det här kapitlet skall vi gå bortom de dramatiska dagarna, och diskutera mer generellt hur den politiska sfären i samhället och dess nyckel- aktörer ser på finansmarknadens position i svensk inrikespolitik under  
 1990-talet. 
  
 Vad gäller diskussionen om den politiska elitens agerande före och under krisen är det framför allt två frågor som är av särskilt intresse. Den första frågan berör i vilken utsträckning den finans- politiska krisen i högre eller lägre grad skapades av politiskt hand- lande eller uraktlåtenhet att handla. Ur denna diskussion kan vi diskutera i vilken utsträckning det finns systemiska, strukturella faktorer i det politiska livet som bidrar till en obenägenhet att iden- tifiera kriser eller som försenar en politisk respons till en annalkande kris. Det argument vi kommer att driva här är att den kortsiktiga krisen till viss del – exakt hur stor är naturligtvis omöjligt att avgöra 
 – orsakades av politiska beslut under  
 1980-talet 
  och det tidigare  
 1990-talet, 
  och till viss del av en politisk tvekan inför ett kraftfullt agerande i en situation då alltfler signaler antydde att en kris stod för dörren. 
 Den andra frågan avser hur den politiska eliten ser på marknaden som en politisk aktör, dels under krishanteringen, dels mer gene- rellt, långsiktigt. Här kommer vi att pröva argumentet att markna- dens inflytande över svensk ekonomisk politik sträcker sig bortom dess mest manifesta och uppenbara inflytande så som det framträd- de under hösten 1992. 1980- och  
 1990-talen 
  har bevittnat en succes- siv men konsekvent stärkt position i svensk politik för marknaden som det främsta resursallokeringsinstrumentet och för fritt företa- gande medan kollektivt, politiskt handlande som instrument för samhällsutveckling kommit att alltmer ifrågasättas. Detta gav mark- naden en legitim status som värdemätare på kvaliteten på den svens- ka ekonomiska politiken. Marknaden gav en till synes objektiv, omedelbar, mätbar utvärdering av kvaliteten på  
 ekonomisk-politiska 
  förslag. Validiteten i dessa reaktioner på politiska utspel kan förvisso ifrågasättas, som vi skall diskutera i rapportens slutkapitel. Men i det politiska tumult som omgärdade krishanteringen fanns det litet ut- rymme eller liten idé att ifrågasätta signifikansen av marknadens reaktioner. De var där, och de beskrev omfattningen av spekulation 
 17 
  
 M 
 ARKNADEN SOM Freeman 
 mot valutan. Den mer filosofiska analysen av vad rörelser i valuta- kurs och ränteläge egentligen innebar fick anstå tills situationen lugnat ned sig. 
 Hade krisen 1992 politiska rötter? 
 Hade den finanspolitiska krisen hösten 1992 i någon del orsakats av politikerna själva? Såväl politiker som marknadsaktörer anser att så är fallet, i mindre eller större utsträckning. Det finns ett kortsiktigt och ett långsiktigt perspektiv på den här frågan. I det kortsiktiga perspektivet riktar flera politiker och marknadsföreträdare kritik mot det politiska skeendet i anslutning till ett regeringsmöte på Harpsund den 22 och 23 augusti 1992. I mötet deltog statsråd, stats- sekreterare och gruppledare. Deltagarna samlades på Harpsund på kvällen den 21 augusti. Mötet var inte föranlett av någon speciell orsak utan var ett upptaktsmöte för regeringen inför höstens arbete. Budgetunderskottet och statsskulden hade emellertid vuxit oro- väckande strax före mötet. Bankkrisen hade också vuxit under som- maren. Harpsundsmötet mynnade inte ut i någon särskild pro- gramförklaring; det hade aldrig varit tanken att mötet skulle ha det syftet. 
 Deltagarna i mötet förstod inte att marknaden iakttog mötet med stor uppmärksamhet och hade förväntningar på något ekonomiskt- politiskt utspel eller program efter sammankomsten. Media – och marknaden – tolkade avsaknaden av ett sådant program som ett tecken på att regeringen inte såg särskilt allvarligt på den ekonomis- ka situationen. Det uppstod en misstro mot regeringens beslutsam- het i den ekonomiska politiken. En ledande företrädare för moderata samlingspartiet menade att många inom regeringen faktiskt inte hade en känsla av någon överhängande fara. En företrädare för centerpartiet menar att Hughes syftade till en allmän genomgång. Men marknaden hade förväntningar på mötet som mötet inte var planerat för. Det var inte förutskickat...Om regering- en samlas på Harpsund kan det ju tolkas som en stor grej...Symbo- lismen var väl inte den bästa. Och en företrädare för socialdemo- kraterna reagerade över att regeringen menade att ingen kris förelåg. Man fick intrycket av att detta var en ganska yrvaken regering. Man hade under våren 1992 inte räknat med en sådan valutaoro som man senare skulle bevittna, att sådana krafter skulle sättas i rörelse. 
 Denna politikernas brist på förståelse för hur marknaden funge- rar, vad som driver dess agerande, har sannolikt den enkla förkla- ringen att detta var första gången man befann sig i en sådan situa- 
 18 
  
 Werner  
 P 
 IERRE 
 tion. Den aningslöshet som många ger uttryck för hade sin botten i att man inte trodde att man stod inför en potentiell kris, och även om man hade haft den insikten hade man ingen bild av hur en sådan kris skulle kunna utvecklas och vilka motåtgärder den skulle nöd- vändiggöra. 
 I det mer långsiktiga perspektivet lyfter flera intervjupersoner, politiker såväl som marknadsaktörer, fram två omständigheter relaterade till den politiska sfären som kan ses som bidragande faktorer bakom valutakrisen. För det första menar man att politi- kerna inte insåg konsekvenserna av två avgörande beslut under  
 1980-talet; 
  beslutet att avreglera finans- och valutamarknaden och den skattepolitiska reformen. Sammantaget innebar dessa två refor- mer att regeringens och riksbankens möjligheter att kontrollera flöden i den svenska ekonomin kraftigt försämrades. Vidare menar många att dessa två beslut fattades i en mycket olycklig sekvens; genom att först genomföra skattereformen och därefter avregle- ringen fick man en sammantagen finans- och skattepolitisk effekt som sannolikt skiljde sig starkt från den man erhållit om besluten tagits i omvänd ordning. Valutaavregleringen ansågs helt nödvändig; frågan var i första hand vid vilken tidpunkt den skulle genomföras.  
 1980-talets 
  högkonjunktur blev väldigt utdragen. Regeringen hade för avsikt att avreglera valutahandeln vid en tidpunkt då konjunktu- ren började vika för att på så sätt stimulera ekonomin. Men eftersom konjunkturmattningen inte visade några tecken på att infinna sig och avregleringen blev alltmer angelägen föll det sig till slut så att valutaavregleringen skedde i en högkonjunktur. Dessutom fanns det ett påtagligt internationellt tryck för att avreglera valutahandeln. OECD hade t.ex. antagit en särskild valutaliberaliseringsstadga tidigare under  
 1980-talet. 
  
 I diskussionen om ordningen av skattereformen och valutaav- regleringen glömmer man ofta – enligt en företrädare för social- demokraterna – att den största skattereformen under  
 1980-talet 
  (århundradets skattereform) sänkte marginalskatten, och därmed värdet av ränteavdragen, från 80 till 47 procent. Den reformen hade emellertid ganska liten effekt; låneekonomin fortsatte som tidigare, inte minst som ett resultat av avregleringen av kreditmarknaden. En företrädare för socialdemokraterna menar att 
 den stora överraskningen var att bankerna agerade så vårdslöst som de gjorde under  
 1980-talet. 
  Det uppstod ett ekonomiskt högmod under  
 1980-talet...Det 
  är lätt att i efterhand säga att man borde gjort reformer- na i en annan ordning. Man gick steg för steg och tog till sist bort också den hårda kärnan i valutaregleringen. 
 19 
  
 Clark SOM DavidsonDen andra mer långsiktiga aspekten av frågan i vilken utsträckning politikerna och det politiska systemet hade bidragit till att skapa krisen 1992 riktar in sig mot struktur- och imbalansproblem i den svenska ekonomin, framför allt i den svenska budgeten och den offentliga sektorns kostnadsläge. Den politiska eliten är helt inför- stådd med att den obalans som de offentliga finanserna befann sig i vid början av  
 1990-talet 
  gjorde landets ekonomi utsatt för spekula- tion. En mycket centralt placerad socialdemokrat menar att krisen 1992 var legitim och att det fanns saklig grund för den. Den var inte ologisk. Harvey uttalande i juni 1994 att alla borde bojkotta statspapper var inte gripet ur luften. 
 1  
 Sverige var vid början av  
 1990-talet 
  ett hårt belånat land. En oerhörd mängd statspapper fanns på marknaden. Samtidigt var marknaden mycket likvid, och hade en bra organisation för handel. Marknadens aktörer insåg att kronan var övervärderad. Det ekonomiska tillståndet 1992 var uselt tillställt och drevs mot en magnifik final. Marknaden agerade alltså logiskt givet de ekonomiskt  
 skapade  
 förutsättningarna, som denne socialdemokrat anser var skapade av den borgerliga ekonomiska politiken. 
 Denne mycket centralt placerade socialdemokrat anser att Riks- bankens beslut att höja marginalräntan till 500 procent var förhas- tat och att man borde låtit kronan flyta tidigare. Men han tillägger också att man måste komma ihåg att den fasta kronkursen varit en av hörnstenarna i den borgerliga regeringens ekonomiska politik, och man tar inte bort en hörnsten utan att det får konsekvenser på den ekonomiska politikens andra komponenter. Han delar Soto bedömning att beslutet att låta kronan flyta var ett miss- lyckande, men understryker att misslyckandet var av långsiktig, inte kortsiktig natur. Hade regeringen fört en starkare ekonomisk politik hade den akuta krisen inte kommit, menar denne socialdemokrat. 
 Det förvånar kanske föga att företrädare för andra partier har en delvis annan historieskrivning. En centralt placerad folkpartist har följande bild av händelseförloppet som ledde fram till krisen 1992: 
 Sverige växlade i början av  
 1990-talet 
  om från en höginflationsekonomi till en låginflationsekonomi. Konsekvenserna av detta på efterfrågan och annat var underskattade. Kraften i förändringarna förstod vi inte...Det är klart att man insåg att vi skulle kunna utsättas för en spekulation, men att den skulle bli så kraftfull hade vi inte trott. Om fundamenten i ekonomin är svaga blir det lätt resultatet. 
 20 
  
 Werner  
 P 
 IERRE 
 De flesta marknadsaktörerna trodde under hösten 1992 att rege- ringen skulle kunna rädda kronan. Man såg den fasta kronkursen som ett politiskt commitment, som ett centralt inslag i den eko- nomiska politiken. Det fanns t.o.m. förhoppningar om att den svenska kronan skulle kunna utvecklas till att bli ett Skandinaviens svar på schweizerfrancen. Under den tidiga hösten 1992 kom det emellertid fram flera tecken på en kris. Exportföretag löste inte längre in valutalån. Många exportföretag slutade att växla in export- intäkter till svenska kronor. Dessa och ett stort antal andra liknande indikationer på instabilitet och en eventuell sjunkande kronkurs ledde till snabb internationell spekulation mot kronan. De sista tre timmarna innan riksbanken beslöt att låta kronan flyta gick 60 mil- jarder kr ut ur valutareserven. Situationen hade blivit ohållbar. Svenska marknadsaktörer har generellt sett varit mer positiva i be- dömningarna av den svenska ekonomin än vad utlandet varit, men i den akuta situationen fanns det en utbredd uppfattning på markna- den att den svenska ekonomin var i kraftig obalans, enligt en mark- nadsföreträdare. 
 En fredag eftermiddag under hösten 1992 inkallades riksbanks- fullmäktige till ett extramöte. Normalt äger fullmäktiges möten rum på torsdagar. Vid extrasammanträdet meddelades att nu flyter det ut mycket pengar. Närvaron vid mötet var dålig. Det dröjde flera dagar innan regeringen agerade, enligt en fullmäktigeledamot. Riks- bankschefen har informationsskyldighet visavi finansministern, så det fanns ingen anledning att tro att Harmon inte hade informationen ungefär samtidigt som fullmäktiges ledamöter. Förklaringen till passiviteten över helgen kan vara oenighet inom regeringen om vilka partier man skulle förhandla med, framför allt om krishanteringen skulle ske inom regeringen eller om socialdemokraterna skulle in- bjudas till förhandlingar. Long var den socialdemokratiskt huvudansvarige vid de förhandlingar som följde senare; Han hade det operativa ansvaret. Olson ansågs av sina partivänner vara konstruktiv, idérik och skicklig på att bedöma situationer rent poli- tiskt. Personkemin mellan Olson och företrädare för några av de borgerliga partierna ansågs kanske inte vara den bästa och detta reflekterades i media, men vi var måna om att inte minska hans auktoritet, säger en företrädare för socialdemokraterna. 
 Antalet realistiskt sett möjliga  
 policy-instrument 
  var begränsat av tidigare  
 ekonomisk-politiska 
  åtgärder. En ledande centerpartist menade, apropå frågan varför man inte lät kronan flyta tidigare, att 
 Det har jag också frågat mig själv många gånger. Jag tror det var så att vi hade tidigare devalverat oss ur kriserna. Det var egentligen främst ett 
 21 
  
 M 
 ARKNADEN SOM Freeman 
 trovärdighetsproblem. Vi måste försvara kronan. 1982 när socialdemo- kraterna devalverade fick de hård kritik från oppositionen. Då kunde vi inte själva devalvera nu. 
 Regeringens åtgärder uppfattades på marknaden som desperata försök att försvara kronan. Allt kändes konstlat, som en mark- nadsföreträdare uttryckte saken. Andra mer långsiktiga faktorer var viktigare än den kortsiktiga politiska hanteringen. Bankernas ut- landsskuld var t.ex. större än den svenska valutareserven och bud- getobalansen var fortfarande bortom kontroll. Marknaden såg ett potentiellt lönande spekulationsmoment – en marknadsföreträdare beskrev detta spekulationsmoment som  
 oerhört  
 lönande – träda fram: 
 Vi visste att Sverige hade ett sargat finansiellt system med stora skuld- stockar, kraftigt budgetunderskott, osv. Att Sverige skulle kunna stå emot det internationella trycket när liran och pundet redan tvingats flyta föreföll osannolikt. Det enda vi inte visste var till vilket pris rege- ringen skulle försöka försvara kronan. 
 Mediapresentationen av krispaketen imponerade en kort stund på marknaden. Man trodde att det kanske fanns en chans att något unikt skulle hända, dvs. att socialdemokraterna och moderaterna tillsammans skulle lyckas försvara valutan. En marknadsföreträdare menade att det spelar ingen roll om landet har en borgerlig eller socialdemokratisk regering för den ekonomiska politikens trovär- dighet visavi marknaden. Stabilitet och fasta spelregler är oerhört viktigt för att stabilisera marknaden, och sådana stabila spelregler är viktigare än regeringens politiska orientering. Den politiska eliten tycktes förstå att stabilitet var av stor betydelse också i den akuta krishanteringen; samarbete över blockgränsen var ett sätt att sända en signal till marknaden att sådan stabilitet skulle känneteckna den ekonomiska politiken framgent. En ledande företrädare för ett av mittenpartierna menade att (S)amarbetet med socialdemokraterna var viktigt eftersom det gällde att  
 visa  
 att här fanns en majoritet bakom förslagen. Signalerna är inte oviktiga, men ord måste följas av handling. Det var också viktigt att socialdemokraterna var med, eftersom alla måste vara med. Dessutom var det ju också så att socialdemokraterna inte var helt oskyldiga till krisen. Men modera- terna gick väl inte precis i första ledet för att samarbeta med social- demokraterna. En annan centralt placerad mittenpartiföreträdare uttryckte sig mindre subtilt: Moderaterna är konstitutionellt emot tanken att behöva gå till socialdemokraterna för stöd. 
 22 
  
 Werner  
 P 
 IERRE 
 En företrädare för moderata samlingspartiet bekräftar denna tve- kan inom partiet för att samverka med socialdemokratin: 
 Effekterna av att ha med socialdemokraterna i uppgörelserna blev ändå dämpade och kortvariga. Man kan säga att summan av effekterna blev plus minus noll. Samverkan vanns till priset av klarhet och tydlighet i paketen. Form sattes över innehåll. 
 Den här diskussionen om förutsättningar för partisamarbete i okon- ventionella konstellationer visar att partierna har större problem med den sortens samarbete än vad media tenderar att redovisa. Kris- hanteringen krävde extraordinära insatser och partierna lyckades samlas kring två större krispaket. Men spänningarna mellan par- tierna leder dem till att profilera sig direkt efter uppgörelserna, vil- ket undergräver trovärdigheten i uppgörelsen. Och det som stillar marknaden mer än något annat är förmodligen just trovärdighet i ett långsiktigt ekonomiskt saneringsarbete. 
 Beslutsprocessen kring krispaketen var oerhört centraliserad. Flera partier tvekade inför att sammankalla riksdagsgruppen efter- som detta dels skulle bidra till att skapa en panikstämning, dels ökade risken för läckor. Dessutom var det möjligen så, som en par- tiföreträdare uttryckte saken, att idén att sammankalla gruppen för att få vägledning mot klokare beslut skall man inte hoppas på. En företrädare för ett annat partis riksdagsgrupp menade att 
 gruppen kunde inte gärna säga att 'vi accepterar inte partiledningens be- slut'. Situationen medgav inte det. Man ville stödja partiets ansvarsfulla agerande. 
 Hur ser den politiska eliten på marknaden som en politisk aktör? 
 Under krisen 1992 fanns det en stor osäkerhet om vem markna- den egentligen var; man visste t.ex. inte om spekulationen mot kronan var internationell (det var antagandet) eller inhemsk. Det fanns också på flera håll inom regeringen en oförståelse för situa- tionens allvar, eller en bristande förmåga att förstå vad marknaden egentligen var. Ett statsråd tycktes enligt uppgift inte alls ha insett krisens omfattning, utan frågade irriterat vid ett regeringssamman- träde: när skall vi tala om  
 mina  
 frågor, egentligen?. En ledande företrädare för centerpartiet uppger att under krisen förekom utta- landen som vem  
 f-n 
  vill åt regeringen? Vem är de här aktörerna som inte tror på Sverige?. 
 23 
  
 M 
 ARKNADEN SOM Freeman 
 Under återstoden av  
 1990-talet, 
  med undantag för den starka kritiken mot marknaden under ränte- och valutaoron våren 1995, har vi kunnat se ett mer rutiniserat perspektiv på marknaden växa fram. En mycket centralt placerad socialdemokrat menar att mark- nadens värdering av den ekonomiska politiken  
 har  
 betydelse, men detta inflytande beror på att ekonomin varit i obalans. Med en sane- rad ekonomi minskar regeringens beroende av marknaden. Han säger också: 
 I takt med att statsskulden minskar ökar våra frihetsgrader...Man frågar sig vad som egentligen pågår när man direkt efter en presskonferens går upp till tjänsterummet och slår på sid 234 på  
 Text-TV 
  för att se hur marknaden reagerar. Vi har nu återfått greppet. 
 Samme socialdemokrat menar vidare att en mer generell utveckling är att marknaden blivit alltmer synlig och opinionsdrivande; vad som skett under de senaste  
 5–6 
  åren är att marknaden fått sitt eget forum; marknaden har skapat sig nya arenor i media. Flera stora marknadsaktörer publicerar egna nyhetsbrev. Lika viktig som denna ökade uppmärksamhet för marknaden är den starkt ökade mediabevakningen av marknaden. Ekonomijournalistiken anser denne socialdemokrat vara den sektor av massmedia som är starkast lierad med sitt bevakningsobjekt. Han anser att avsaknaden av kri- tisk undersökande journalistik är påtaglig. Denne intervjuperson såg också en nära koppling mellan de borgerliga partierna och markna- den: Marknaden hade sin egen regering vid tidpunkten för krisen, som borde genomfört en lång rad förslag. 
 Man kan förvisso se de här kommentarerna som mer politiserade än analytiska. Kopplingen mellan de borgerliga partierna och mark- naden är emellertid överdriven. Det fanns en likhet mellan den eko- nomiska politik som marknaden föreföll belöna och de borgerliga partiernas ekonomiska grundsyn, men som vi skall diskutera längre fram i rapporten styrs marknadens agerande efter sin egen logik och inte av politiska hänsyn. Vi kommer också senare i framställningen att diskutera marknadens ökade inflytande i ett diskursivt pers- pektiv. Från den utgångspunkten blir den massmediala bevakningen av marknaderna en viktig komponent. 
 Socialdemokraterna var långt ifrån ensamma i sin kritik av mark- naderna. En centralt placerad folkpartist säger så här: 
 Varje intelligent människa måste fråga sig varför kapitalströmmarna är 10 gånger större än varuströmmarna. Kan det vara så att en avreglering först skapar en omogen marknad? 
 24 
  
 Werner  
 P 
 IERRE 
 En företrädare för moderata samlingspartiet ser också problem med marknadens stärkta ställning i svensk politik, men menar att det är lätt att låta sig förfäras över marknadens inflytande. Man hemfaller lätt till djävulsbilder. Med facit i hand menar han att man kanske hade låtit saker gå ur händerna tidigare. Är marknadens inflytande politiskt och demokratiskt legitimt? Nej, kanske inte, men krisen var ett vittnesbörd om att man gått för långt i tidigare regleringar av marknaden. 
 Så – vad göra? Bör marknaderna återregleras? Har de fria mark- naderna framfart på de inrikespolitiska arenorna skapat så starka opinioner att det finns ett stöd för någon form av återgång till en tidigare ordning? Är en sådan återgång möjlig? Flera internationella forskare påminner oss att det finns inget som säger att den nu gäl- lande ordningen skulle vara slutpunkten i diskussionen om vilket som är det bästa förhållandet mellan politik och marknad. Brown leiner (1996:194) menar sålunda att a reversal of the liberalization trend is more likely than is often assumed; det var stater som av- reglerade marknaderna och de har full möjlighet att återreglera dessa marknader. Miller och Sanchez (Irwin och Keo- hane 1996:249) menar att nationalstatens minskade autonomi på det  
 ekonomiskt-politiska 
  området mycket väl kan komma att bedömas som så allvarlig att nya regleringar kan komma att aktualiseras: 
 The declining policy autonomy of states as they cede control to markets may only be a temporary phase, until new forms of intervention are de- manded and discovered. 
 Ett scenario som går ut på att stater, t.ex. genom samfällt agerande inom ramen för transnationella institutioner, återtar något av den kontroll man avstått till marknaderna, är inte helt uteslutet (Lawrence och Stephenson 2000). En marknadsföreträdare säger att man kan skapa trögheter men det måste i så fall ske multilateralt. 
 En mycket centralt placerad socialdemokrat menar att tempot på marknaden skulle behöva skruvas ned: Det sägs ibland att politi- kerna inte hinner med i marknadens tempo, men de som inte hinner med är marknadens aktörer. Han anser emellertid att en återregle- ring inte är möjlig: Anden är släppt ur flaskan. Framför allt kan inte Sverige ensidigt driva igenom en sådan återreglering; då är vi lämnade till vargarna. Det är mer sannolikt att marknaden kommer att söka reglera sig själv, tror han: 
 25 
  
 M 
 ARKNADEN SOM Alexander fungerar inom ramen för en demokrati. När folk ser att ar- betslösheten i USA ökar och att räntan här hemma därför stiger frågar de sig vad i  
 h-e 
  som pågår. 
 Borgerliga politiker ställer sig också avvisande till tanken på en åter- reglering. En ledande centerpartist menar t.ex. att sunda finanser är det bästa sättet att stävja marknaden. Det är på den vägen man bör skydda sig mot dramatiska valuta- och ränterörelser. 
 Vi diskuterade inledningsvis de olika problem som uppstår när politikens logik bryts mot marknadens sätt att fatta beslut och att agera. Vad gäller den akuta krishanteringen under hösten 1992 före- faller det som om politikens relativa framgång med att ta kontroll över ett krisartat förlopp inte var resultatet av den politiska proces- sens förmåga att fatta kloka beslut. Tvärtom; framgången berodde till stor del på att man medvetet  
 frångick  
 flera av de gängse besluts- principerna. Det förekom inget egentligt samråd med partiorgani- sationen, och riksdagsgrupperna ställdes vid flera tillfällen mer eller mindre inför fullbordat faktum. I stället skapades politiken över blockgränsen, genom förhandlingar mellan regeringspartiet och det största oppositionspartiet. Krisöverenskommelserna presenterades vid gemensamma presskonferenser mellan de borgerliga partierna och socialdemokraterna, vilket också är en unik företeelse i svensk politik. Krisen hanterades med andra ord inte tack var den politiska processens inbyggda kongenialitet, utan genom att man i flera cen- trala avseenden ignorerade processen. 
 Det är svårt att säga på vilka sätt det politiska beslutsfattandet mer generellt kommer att påverkas av de avreglerade finansmarkna- derna. Genom att ge riksbanken en ställning som ytterligare för- stärker dess autonomi i förhållande till regeringskansliet har man sannolikt både underlättat och försvårat en effektiv politik gentemot marknaderna. Riksbanken har i dag förbättrade förutsättningar för att upprätthålla en sådan kreditdisciplin och valutakontroll att krisen 1992 inte skulle kunna inträffa igen. Samma strikta kontroll över budget och ekonomisk politik är i dag fullt märkbar också inom finansdepartementet. Det tycks som om de enorma spekulations- vinster marknaden gjorde under regeringens försök att försvara den fasta kronkursen under krisen 1992 förmodligen blev den sista gång marknaden kunde inkassera några större spekulationsvinster från handel med den svenska valutan. 
 26 
  
 Werner  
 P 
 IERRE 
 3 Marknaden 
 Det är bara en kort promenad från de magnifika bankpalatsen längs Kungsträdgårdsgatan längs Stockholms Ström, förbi Arvfurstens Palats och Saegerska palatset till regeringskansliet i Rosenbad. Men distansen mellan finanshögkvarteren och den politiska maktens locus i alla andra avseenden är enorm. 
 Få begrepp har varit mer flitigt förekommande i svensk och europeisk politisk debatt det senaste decenniet än marknaden. Marknaden har kommit att stå som samlingsbeteckning för nya ledningsstrategier i den offentliga sektorn, för den individualistiska politiska kulturen under  
 1980-talet 
  och, inte minst, för  
 finans-, 
  aktie- och valutamarknaderna. Om 1960- och  
 70-talen 
  präglades av ett kollektivistiskt politiskt synsätt, blev 80- och  
 90-talen 
  markna- dens och individualismens decennier. 
 Den akademiska litteraturen har en snäv definition av marknad. I mikroekonomisk teori beskrivs marknaden som en virtuell mötes- plats för kunder och producenter av varor. I dessa modeller skapas jämvikt mellan utbud och efterfrågan med hjälp av prismekanismen; ett ökat utbud sänker priset, medan ökad efterfrågan höjer priset. Modellen förutsätter också att kunder och producenter agerar ratio- nellt, vilket i sin tur förutsätter att de har information om alla varor och prisnivåer. Slutligen utgår modellen från att vare sig utbud, pris eller efterfrågan påverkas av faktorer utanför marknaden; det finns inget utrymme för politiska faktorer i modellen. Det här är alltså en teori som fungerar mer som ett analytiskt redskap än som en bild av faktiskt existerande marknader. 
 Låt oss ge två enkla exempel på hur de marknader och mark- nadsaktörer som beskrivs i den här rapporten skiljer sig från den teoretiska modellen av marknader. För det första betraktar mark- nadsteorier kunder som atomiserade. De är många till antalet, de har alla relativt begränsad men i stort sett samma köpkraft, och de kom- municerar inte direkt med varandra. De svenska valuta- och finans- marknaderna fungerar inte alls på det sättet. Det råder en enorm ojämlikhet mellan handlarna vad gäller köpkraft och tillgång till information. De största kapitalförvaltarna är  
 AP-fonderna 
  och SPP, som tillsammans förvaltar drygt 800 miljarder kr. Samtidigt finns på samma marknad ett mycket stort antal privatpersoner som handlar med eget kapital i valutor eller aktier. Detta fåtal mycket stora ak- törer anses i några intervjuer med marknadsföreträdare vara mer 
 27 
  
 M 
 ARKNADEN SOM Freeman 
 konservativa och riskobenägna än de flesta andra spekulanter. Denna obalans bland aktörerna uppfattar vissa marknadsaktörer som ett påtagligt problem på de svenska marknaderna. Marknadernas effektivitet störs av att några av de största placerarnas beteende skiljer sig från det stora flertalet marknadsaktörer, menar man. 
 Ett andra exempel på skillnaderna mellan marknadsteori och de svenska finans- och valutamarknaderna vad avser rationaliteten i handlandet. För att kunna vara rationell i sitt handlande, dvs. kunna bedöma olika handlingsalternativ utifrån vilket grad av avkastning de kan förväntas ge, krävs information och tid. Beslut på valuta- och finansmarknaderna kännetecknas av ett massivt överflöd av infor- mation och ett extremt underskott av tid. Ett vanligt sätt att hantera en sådan typ av situation är att hitta tumregler som förenklar be- slutsfattandet. På marknaderna är en vanlig sådan tumregel att helt enkelt göra vad andra marknadsaktörer gör. Det finns två varianter av den här strategin. Den ena varianten är att följa någon speciell aktör som man erfarenhetsmässigt vet är bra på ränta eller bra på  
 D-Mark. 
  En marknadsföreträdare menar emellertid att det finns inget utbrett Följa John- mönster på den svenska marknaden, dvs. inte vad gäller enskilda aktörer men däremot vad avser marknaden som helhet. Betydelsen av enskilda aktörer har minskat mycket på grund av globaliseringen; det är nu den osynliga handen som styr marknaden. En annan marknadsföreträdare menar emellertid att marknadens aktörer bevakar – och följer – varandras agerande mycket noga. Vi återkommer till detta i diskussionen nedan om hur marknadens aktörer ser på marknadens funktionssätt. 
 Ett ytterligare problem är att även om marknaden kännetecknas av ett överflöd av information så är all information teoretiskt sett värdelös i samma sekund som den sänds ut, eftersom varje transak- tion förändrar förutsättningarna för handel och spekulation. Den globala marknaden sover aldrig. När New York förbereder sig för att stänga öppnar Hong Kong och Tokyo. Londonbörsens betydelse är inte primärt betingad av den engelska ekonomin som sådan eller av att handel förs på det engelska språket. Londonbörsen är en av de få marknaderna där man hinner handla på både de sydostasiatiska marknaderna och den amerikanska marknaden medan de båda är öppna (Coggan 1995). Den svenska valuta- och aktiehandeln är naturligtvis en mycket begränsad marknad i sig själv. Men det ökade utländska ägandet och uppmärksamheten som riktas mot den svens- ka ekonomin kan sätta enorma ekonomiska krafter i rörelse på extremt kort tid, som vi skall se nedan. 
 28 
  
 Werner  
 P 
 IERRE 
 Den andra varianten, vilken har blivit den gängse strategin, är att inte följa någon speciell aktör utan att följa marknaden som helhet. Om marknaden uppvisar en kraftigt ökad handel i dollar, köper man dollar, osv. Resultatet av de här strategierna är snabba, kraftiga och sakligt sett omotiverade marknadsrörelser – vad marknadsfolket kallar  
 overshooting-effekter 
  – som leder till ineffektivitet på marknaden som helhet. Samtidigt förutsätter spekulation rörelser och ojämvikt. Den här typen av marknadsagerande skiljer sig i näs- tan alla avseenden från marknadsteorins antagande om rationellt handlande aktörer. 
 Marknadsagerandet är i hög grad relaterat till den svenska eko- nomins struktur. Det svenska näringslivet har en mycket centralise- rad karaktär. Den svenska ekonomin är beroende av ett begränsat antal stora exportföretag. Dessa företag förvaltar sådana kapital- mängder att om de väljer att inte lösa in exportintäkter påverkar det flödena i den svenska ekonomin. Skulle storföretagen agera sam- ordnat i de här avseendena – vilket inte skett – skulle det ha påtag- liga effekter på den svenska ekonomin. Under 1996 ökade den svenska aktiemarknaden i värde med ungefär 60 miljarder kr. Börsen är i dag utlandsägd till drygt 30 procent. Av de svenska obligatio- nerna är  
 15–20 
  procent utlandsägda. Debatten om det svenska före- tagsklimatet och att flera storföretag som Cross och SCA sägs bedriva interna undersökningar om eventuell utlandslokalisering skall ses dels som en företagsmässigt styrd bedömning, dels som en protest mot t.ex. beslutet att stänga av kärnkraftsreaktorer. 
 Marknadens politiska inflytande har varit påtagligt inte bara i Sverige utan i de flesta västerländska systemen. När den brittiska regeringen under trycket av kraftfull internationell spekulation mot sin valuta beslöt lyfta pundet ur ERM – den så kallade Black Wed- nesday den 16 september 1992 – ansåg inte minst premiärministern själv, Simpson, detta vara ett så klart politiskt misslyckande att han allvarligt övervägde att ställa sin plats till förfogande ( 
 The Times 
 , 7 oktober 1997). Soto beskrivning av det resultatlösa försvaret av kronan som ett misslyckande hade således mycket tydliga paralleller i andra länder som hamnat i en likartad situation. 
 Under hösten 1997 var finans- och valutamarknadernas upp- märksamhet främst inriktad på de sydostasiatiska marknaderna. I Thailand, en av de snabbast växande ekonomierna i världen men med hög utlandsskuld i  
 USA-dollar, 
  fick valutaspekulationen för- ödande konsekvenser; den lokala valutan försvagades kraftigt och ekonomin kom tillfälligt ur balans. Därefter var det Malaysias, Indonesiens och Philippinernas tur att komma under finansmarkna- 
 29 
  
 M 
 ARKNADEN SOM Davidsondernas attack med dramatiskt försvagade valuta- och aktiekurser som resultat. Så var turen kommen till Sydkorea, vars ekonomi kännetecknas av hög tillväxt men också mycket stor inhemsk och internationell upplåning; ekonomin seglas i hård vind med hårt trimmade segel. Inte förrän Internationella Valutafonden (IMF) erbjöd ett omfattande lån för att stödja en sanering av ekonomin lugnades spekulationen mot wonen. 
 Globaliseringen av valuta- och finansmarknaderna har haft ge- nomgripande effekter på marknadernas sätt att fungera. Ledtiderna har blivit kortare. En marknadsföreträdare beskriver sin situation så här: 
 Allt har blivit mer diffust. Allt är så genomanalyserat. Alla har samma information samtidigt. Konsten är att läsa ur siffrorna, och det har blivit allt svårare. Alla modeller känns förbrukade. 
 En annan effekt av globaliseringen är att marknaderna blir alltmer kortsiktiga. Marknaden orkar inte ta långa bets; man söker korta snabba rörelser i stället, säger en marknadsaktör. Den dagliga tradingen ökar nästan varje dag. Detta gäller också utländska marknader. 
 Även om promenaden från bankkontoren kring Kungsträdgården till Rosenbad är kort och politiken och marknaden lever i skilda världar, visar den ekonomiska krisen under hösten 1992 att markna- den i dag är en potentiellt oerhört kraftfull faktor i den politiska sfären. För att förstå hur marknaden fungerar kan vi i ett tankeexpe- riment föreställa oss hur en valutarörelse uppstår och utvecklas. Till London! 
 En dag på valutamarknaden 
 En regnig morgon i september 1997 bestämmer sig en valutahandla- re på Barclays Bank i Londons City för att stuva om i sina portföljer. En inventering visar att han kontrollerar ett ansenligt kapital i svenska kronor. Men nyheterna från Stockholm den senaste måna- den har varit odramatiska och ointressanta för en valutahandlare. De dynamiska ekonomierna i Sydostasien, däremot, med hög tillväxt och hög upplåning ser betydligt intressantare ut. Med några snabba musrörelser över dataskärmen säljer han sina drygt 30 miljoner kronor och köper  
 D-Mark. 
  
 Så länge den här typen av kapitalrörelser är små utlöser de inga vidare konsekvenser. Men det belopp svenska kronor som nu säljs är 
 30 
  
 Werner  
 P 
 IERRE 
 av sådan storleksordning att det utlöser en rörelse i värdet på den svenska kronan. Runt om i Europa noteras förändringen. Ingen iakttagare kan erinra sig något i svensk politik eller ekonomi som skulle kunna förklara kronans sjunkande värde. Men många får en känsla av att kanske andra valutahandlare har information som gör det klokt att sälja kronor och köpa andra, stabilare valutor. Varför tveka och chansa på att hålla på kronor, när andra uppenbarligen säljer svensk valuta i stor skala? Det finns inget försvar för en förlust som skapats av att man hållit fast vid en sjunkande valuta eftersom man inte sett någon logisk förklaring till kursfallet. 
 Klockan är nu strax efter 11 i Stockholm och alltfler observatörer ser hur omvärlden – utan någon uppenbar anledning – säljer kronor i allt högre takt. I Stockholms bankkontor och fondkommissioner vet man att inget substantiellt inträffat som motiverar de här rörelserna. Fundamenta ligger alltså fast, men kronkursen faller. 
 För den typiske fondkommissionären eller valutahandlaren ger denna till synes ologiska utveckling upphov till tre funderingar. Den första funderingen har att göra med tillgång på information. Kan det vara så att någon annan aktör på marknaden vet mer än jag? Finns det någon färsk rapport jag missat som antyder förvärrade balans- problem i den svenska ekonomin? Problemet är att även om den enskilde valutahandlaren inte kan se någon objektiv förklaring till valutarörelsen så kan det vara så att det finns andra valutahandlare, kanske t.o.m. utanför landets gränser, som vet mer och som därför säljer kronor. 
 Den andra funderingen har att göra med tid. Om det är någon- stans som uttrycket tid är pengar är giltigt, så är det här. Titeln på Bridges bok om internationella finansmarknader –  
 A Million a Minute  
 – är träffsäker. För varje minut valutahandlaren sitter på sin svenska valuta sjunker dess värde ytterligare. Det hade varit bra om man kunnat kolla upp vad det är som egentligen pågår på valuta- marknaden – t.ex. genom några telefonsamtal med strategiskt place- rade personer i Sverige och utlandet – men det finns inte tid att göra någon analys av vad som driver valutarörelsen. 
 Den tredje funderingen hos valutahandlaren har att göra med strategi och riskbedömning. Huruvida en valutakursrörelse är logisk och befogad, dvs. om den är relaterad till en förändring i funda- menta i den svenska ekonomin, är i det här läget ointressant. Vad det i stället handlar om är, för det första, att se vilken spekulations- vinst som valutarörelsen kan tänkas generera och, för det andra, i vilken utsträckning valutarörelsen kan innebära en förlust. Stock- holms fondkommissionärer och valutahandlare vet alltså att det 
 31 
  
 M 
 ARKNADEN SOM Freeman 
 finns ingen förändring i fundamenta i den svenska ekonomin som förklarar den sjunkande kronkursen, men det kan inte försvara att man sitter på en allt svagare krona. Alltså börjar också de stock- holmska valutaspekulanterna sälja kronor. Spekulationsspiralen blir nu allt snabbare. Den fallande kronan skapar utmärkta förutsätt- ningar för spekulationsvinster. Att kursfallet saknar förklaring i den svenska ekonomin eller politiken är helt ointressant; nu handlar det om att täcka eller förhindra förluster. 
 Så ser bilden ut strax efter lunchtid i Stockholm. Strax öppnar New Yorkbörsen och en allt aggressivare spekulation mot kronan är att vänta. Vid fyratiden på eftermiddagen har kronan sjunkit 25 öre mot  
 USA-dollarn. 
  Räntorna börjar nu sakta röra sig uppåt, med ett par räntepunkter. Inte mycket till förändring, men i det här läget är det förändringens riktning som väcker oro. Riksbanken följer noga utvecklingen, och i  
 A-Ekonomi 
  vid halvtiotiden på kvällen diskute- rar bekymrade börsanalytiker och journalister vad det är som egent- ligen hänt. Svaret är, egentligen, att ingenting hänt mer än att en valutahandlare i City rumsterade om i sin valutaportfölj i morse. Men det är klen tröst för riksbanken och finansministern som ser valutautvecklingen under dagen som ett internationellt underkän- nande av den senaste tidens ekonomiska utveckling. 
 Det här förloppet är en tänkt händelseutveckling, men i sina grunddrag är detta ett förlopp som inträffar dagligen. Vi kan dra två slutsatser av det här scenariot. För det första är det sannolikt så att internationell spekulation inte sällan startas av en slump. När lavi- nen väl satts i rörelse får den ett eget momentum, sin egen logik och sin egen förklaring. Kapital- och valutarörelser registreras så snabbt och föranleder så snabba reaktioner att spekulanten inte har tid att fundera över orsaker till försäljningen. När valutor börjar röra på sig måste en kapitalförvaltare först se om han kan tjäna något på den här rörelsen, och därefter, i ett  
 worst-case 
  scenario, minimera eller förebygga sina förluster. 
 Den andra slutsatsen är att förändringar föder förändringar på marknaden. Extremt korta beslutstider och förenklade (ofta dato- riserade) beslutsrutiner skapar en överkänslighet för marknadsrörel- ser. Kopplingen mellan förändringar i substans och valuta kan vara utomordentligt svaga. När tjänstemannen i City bestämde sig för att sälja svensk valuta berodde inte detta på att kronan var svag,  
 utan tvärtom  
 på att kronan för tillfället var så stark att han inte såg någon idé med att hålla kronor. Valutahandlare tjänar inga pengar på stabi- litet utan på transaktioner. 
 32 
  
 Werner  
 P 
 IERRE 
 Marknadens logik och funktionssätt 
 Marknaden har sitt eget kollektiva  
 handlande-problem. 
  För att hantera det väldiga informationsflödet och det höga beslutstempot tvingas marknadens aktörer utveckla enkla beslutsregler. En typ av sådana regler är att följa de aktörer som man erfarenhetsmässigt vet är skickliga på att bedöma ränteutveckling eller olika valutor. En annan typ av beslutsregel är att gå med marknaden, dvs. att, för- enklat uttryckt, inte själv försöka upptäcka valutakurs- eller ränte- förändringar utan i stället med minsta möjliga fördröjning göra vad marknaden i övrigt gör. Intervjuerna med marknadsaktörerna ger vid handen att den senare typen av marknadsbeteende blivit allt vanligare. 
 Tidigare kunde man identifiera handlare som var särskilt skickliga på att förutsäga ränteutvecklingar eller aktiekurser, men i dag tycks man i första hand följa marknaden totalt sett. Sådant mark- nadsbeteende skapar lätt överdrivna reaktioner på små kursändring- ar. Det kan också innebära att en mindre valutakursändring snabbt skapar större förändringar. Om t.ex. marknaden ser en tendens att man säljer kronor och köper schweizerfranc kommer alla de aktörer som följer marknaden att göra samma sak. Resultatet blir att kro- nan börjar sjunka i värde allt snabbare medan scweizerfrancen stiger. Den här utvecklingen kan lätt spridas vidare till internationella handlare, som har liten eller ingen kunskap om den svenska valutan men ser att svenska handlare säljer kronor i ökande tempo och där- för drar den till synes rationella slutsatsen att de vet något som han inte vet men att han bör göra samma sak som de svenska valuta- handlarna. Därför börjar också denne spekulant sälja kronor. Re- sultatet av den här snabbt eskalerande processen kan bli ett ras för kronan, utan att det finns någon saklig anledning till en sådan ut- veckling. Fundamenta i den svenska ekonomin har inte ändrats. Processen kan vara utomordentligt snabb; det kan röra sig om mi- nuter snarare än timmar. Det här problemet förstärks naturligtvis av datorer och det ökade användandet av automatiska beslutssystem. Marknadsföreträdarna beklagar att det ännu inte finns några helt tillförlitliga program för den här sortens handel, men datorer an- vänds i allt högre utsträckning för att förenkla beslutsfattandet. 
 Valutamarknaden uppvisar vidare en speciell typ av förhållande mellan utbud, efterfrågan och prisbildning. I klassisk marknadsteori finns det en jämviktspunkt vari utbud motsvarar efterfrågan vid ett givet pris. Prishöjningar sänker efterfrågan på samma sätt som ett ökad utbud av en viss vara sänker priset på denna vara. Valutamark- naden präglas emellertid av flera särskilda drag som skiljer den från 
 33 
  
 M 
 ARKNADEN SOM Freeman 
 den gängse marknadsteorin. För det första säljer man nästan alltid en vara för att köpa en annan. Det finns alltså inga renodlade köpare eller säljare. För det andra styrs handeln av relativa prisförhållanden snarare än av pris. För det tredje är transaktionskostnaderna mycket låga. För det fjärde, slutligen, kan en aktörs köpkraft bara bestäm- mas i relativa termer. Vid snabba kursfall i speciella aktier eller valu- tor säljer aktörer inte för att priset är bra utan för att realisera sina tillgångar (dvs. säkra dem i någon annan värdeform). Att inte göra så ökar bara ytterligare förlusten. 
 Hade krisen 1992 marknadsmässiga orsaker? 
 Det är en komplicerad diskussion att avgöra huruvida den stats- finansiella krisen 1992 berodde på att marknaden var effektiv eller ineffektiv, och vilken roll politiska beslut hade för att bestämma denna effektivitet. Marknaden är i några avseenden betydligt mindre rationell och snabbanpasslig än man kan förledas tro. 
 Marknadsaktörer följer varandras agerande noga. Man har en tendens att titta mycket på vad andra håller på med. Man tittar mer på vad andra marknadsaktörer gör än på vad som sker politiskt i Stockholm, säger en marknadsföreträdare. Vissa firmor är mycket trovärdiga. Rice publicerade 1997 en rapport som hävdade att ränteläget snart kommer att gå upp, och alla verkade ta den rappor- ten på största allvar. Tidigare var Zhang en guru på räntesidan. Olika firmor har varit betydelsefulla under olika perioder och på olika marknader. Marknadens rörelser blir ett slags självuppfyllande pofetior. Man får ett rykte och agerar utifrån den informationen, som en marknadsaktör säger. 
 Datorer spelar en helt central roll på marknaden. Rutiner som gör att man säljer under en viss kurs – en typ av asset management 
 – leder mycket lätt till stora svingar på marknaden, s.k. over-  
 shooting-effekter. 
  De allra flesta marknadsföreträdarna anser att marknaden är för snabb.  
 Overshooting-effekter 
  är ett tecken på ett alltför snabbt agerande: 
 Ibland är marknaden obegriplig. Rörelserna kan vara obefogade, men man måste ändå följa dem. Då är det ingen rim och reson. 
 En annan marknadsföreträdare anser att marknaden är hispig. Ner- verna ligger utanpå. Marknadernas aktörer har svårt att tolka vad som händer på marknaden; som vi sett finns det egentligen ganska få incitament för att försöka förklara vad som sker på marknaden. 
 34 
  
 Werner  
 P 
 IERRE 
 En marknadsföreträdare beskrev en oväntad ränterörelse i slutet av  
 1990-talet 
  och menade att den stora gissningsleken bröt ut när man skulle förklara den. 
 Hur ser marknaden på sig själv som en politisk aktör? 
 En del av de marknadsföreträdare som intervjuats för den här stu- dien förefaller ganska smickrade över den ökade massmediaupp- märksamhet deras verksamhet fått under senare år. Intervjuerna med marknadsexperter som står framför rader av monitorer och förklarar något aktuellt marknadsskeende är i dag legio. 
 Men har marknaden en politisk agenda? Har dess aktörer poli- tiska mål med sitt agerande? Är de medvetna om det inflytande de har, och försöker de använda detta inflytande till att straffa politik de inte tycker om? Det här är helt centrala frågor för undersökning- en, och vi skall ägna den utförligt utrymme i rapportens sista kapitel. Vi skall emellertid nämna en viktig observation redan här; mark- nadsaktörernas verksamhet handlar om spekulation och investering för att skydda och förmera ett kapital, inte för att stödja eller fälla regeringar eller deras ekonomiska politik. En marknadsföreträdare, som är representativ för den grupp av personer med marknadsan- knytning jag intervjuat, säger så här: 
 Marknaden skiter fullständigt i det politiska inflytandet. Handel kan inte ske på politiska bevekelsegrunder. Om risken ökar vågar man inte ligga kvar i en viss valuta eller aktie. Det handlar om att förmera kapita- let. De politiska konsekvenserna är bara en dysfunktion av marknadens sätt att fungera. 
 En annan marknadsaktör menar att marknaden i gemene mans perspektiv är ganska nollställd vad gäller dess politiska inflytande. Marknadens främsta intresse är att bedöma ett politiskt skeende utifrån ett profitperspektiv med  
 risk-reward-tänkande 
  och att dra nytta av ränteskillnader. Några politiska mål finns inte; de som har sådana mål blir inte långlivade...det är avkastning som gäller, inget annat. 
 Man kan, och bör, underkasta dessa uttalanden en källkritisk granskning. Skulle dessa marknadsaktörer öppet påstå att deras agerande hade politiska mål, om så var fallet? Hur övertygande är deras kategoriska förnekande av en politisk agenda? En del av svaret på dessa frågor finns sannolikt i de helt skilda logiker som känne- tecknar politik och marknad. En aktör på en marknad skulle ofta 
 35 
  
 M 
 ARKNADEN SOM Freeman 
 tvingas gå emot marknadens större rörelser för att följa politiska mål. Man skulle alltså tvingas agera mot bättre marknadsbaserat medvetande, ett beteende som inte förefaller sannolikt. En mark- nadsföreträdare antydde att det kanske vore tänkbart att enskilda marknadsaktörer skulle kunna ha problem med de målsättningar som kännetecknar de så kallade etiska fonderna, men om fondför- valtarens kunder vill placera kapital där så medverkar man förstås till att så blir fallet. 
 En annan fråga är hur skicklig marknaden är på att analysera po- litiska skeenden; marknadsaktörer kommer ju från en helt annan sektor och har utbildning för att analysera företag och näringslivs- utveckling. En marknadsföreträdare säger: 
 Marknaden blir bättre och bättre på att analysera politik, tycker jag. Det har faktiskt blivit allt vanligare att folk både från finansdepartementet och Small talskrivare ringer hit och frågar om hur jag tror att olika reformer skulle mottagas av marknaden. 
 En företrädare för en av de stora affärsbankerna menar att med den kompetens banken har anser man sig kunna göra goda analyser av politiska skeenden. Man har också tagit in en del folk som tidigare arbetade på riksbanken för att öka sin analysförmåga i den här sek- torn. 
 * * * 
 Marknadens stärkta position i den svenska politiken är den kanske tydligaste manifestationen av globaliseringen under  
 1990-talet. 
  Marknaden, har vi sett, är ett extremt snabbt och oreflekterat be- slutssystem. Kombinationen av detta beslutssätt och det inflytande marknaden har – ibland påtagligt, ibland mer subtilt – kan oroa från ett politiskt perspektiv och från ett principiellt demokratiperspektiv. Men innan vi ger oss i kast med dessa frågor måste vi kort diskutera vad globalisering egentligen innebär. 
 36 
  
 Werner  
 P 
 IERRE 
 4 Staten och globaliseringen 
 Vi diskuterade tidigare globalisering som en viktig förklaring till den finanspolitiska krisen 1992. Avregleringen av valutahandeln och andra regleringar som förhindrade kapitalrörelser över nationsgrän- serna var tveklöst en av nyckelfaktorerna bakom krisen. Dessa av- regleringar betraktas allmänt som en av de viktigaste faktorerna bakom den globalisering av ekonomin som vi upplevt under de senaste  
 15–20 
  åren. För att kunna förstå marknadens förändrade ställning i den svenska politiska miljön, och relationen mellan stat och marknad i en globaliserad ekonomi, måste vi därför helt kort diskutera globaliseringens innebörd och vad den betyder för natio- nalstatens möjligheter att styra den inhemska ekonomin. 
 Globalisering har varit ett definierande tema för  
 1990-talet, 
  och har inte varit begränsad till kapitalrörelser och ekonomisk politik. Vi tenderar att glömma att globalisering är en politisk företeelse i lika hög grad som en ekonomisk; transnationella politiska institutioner spelar en allt större roll globalt och regionalt (Nordamerika, Europa, Sydostasien) för att samordna staters agerande med allt vad det innebär av minskat nationellt självbestämmande. Man kan förmod- ligen också tala om ett ökat globalt medvetande; vi inser i dag allt- mer att miljöfrågorna är av global karaktär och att staters miljö- politik måste samordnas för att bli effektiv. Flyktingrörelser i Euro- pa påminner oss ständigt om att vi är en del av ett världssamfund. Integrationen inom EU har lärt oss att det finns alltmer påtagliga gränser för vårt självbestämmande. Nationalstatens suveränitet före- faller mer svårdefinierad är kanske någon gång tidigare. 
 Statsvetarkåren tycktes inledningsvis ha påtagliga problem med att finna användbara begrepp och teorier för att beskriva och förkla- ra denna utveckling. Man är fortfarande långt från en tydlig, teore- tisk modell av globaliseringen och dess konsekvenser för traditio- nella former av folkstyrelse och demokrati. Framför allt under sena- re hälften av  
 1990-talet 
  har analyser av globaliseringen, dess orsaker och effekter, publicerats i en strid ström. Två tankeskolor har efter- hand utkristalliserats; en som ser globalisering som den nya, domi- nerande  
 politisk-ekonomiska 
  ordningen och att nationalstatens be- tydelse kommer att minska drastiskt, och en som ser globalisering som ett projekt i hög grad drivet av stater och att stater därför också framgent kommer att spela en mycket betydelsefull politisk och ekonomisk roll. Inom varje tankeskola finns det dessutom, för att 
 37 
  
 M 
 ARKNADEN SOM Freeman 
 ytterligare komplicera bilden, en positiv och en negativ åsiktsrikt- ning (se vidare Hinnfors och Lawrence 1998). 
 Den första gruppen ser alltså globalisering som ett utomordent- ligt hot mot nationalstatens autonomi och förmåga att formulera en självständig politik. Iakttagare som Boyer och Drache och deras medarbetare (Boyer och Drache 1996) och Gallagher och Sanders (1992) beklagar globaliseringen. De ser den som ekonomismens främsta uttryck och kritiserar globaliseringen för dess påstådda för- ödande effekter på omfördelning av välstånd och en fortsatt stark välfärdsstatspolitik i de västliga demokratierna. Men andra ser glo- baliseringen som en rimlig ekonomisk ordning eftersom den gagnar konkurrens och global effektivitet (Hansen 1997; Moses 1994). 
 I den andra tankeskolan menar man att globaliseringens verkliga innebörd är kraftigt överdriven. Den kanske mest kritiska och grundliga kritiken mot globaliseringstesen har levererats av två engelska statsvetare, Lawrence Hirst och Carpenter i boken  
 Globalization in Question  
 (Hirst och Thompson 1996). Hirst och Nunez menar på rent empiriska grunder att omfattningen av ekonomisk globalisering är överdriven; globaliseringen är strängt taget inte större i dag än den var för femtio år sedan (för Sveriges vidkommande, se Schön 1999), företags marknader är alltjämt till den helt överskuggande delen inhemska, inte internationella och nationalstaten har inte försvagats på sådant sätt som en del iakttaga- re menar. Combs och Nunez ser också att globaliseringen har en diskursiv, ideologisk dimension; om vi accepterar globaliserings- tesen följer därav att staten inte skall förväntas föra en progressiv, omfördelande politik eftersom detta skadar landets internationella konkurrensförmåga. Författarna menar att denna farhåga är påtag- ligt överskattad. Vi återkommer till denna aspekt av globaliseringen nedan. 
 Men kanske är denna dikotomisering, denna  
 antingen-eller 
  mo- dell av globaliseringen, vilseledande. En brittisk forskargrupp fram- förde nyligen det klarläggande argumentet att 
 the usual understanding of a dichotomoy between the state and globali- sation is an illusion, as the processes of global restructuring are largely Juarez state structures and institutions, politically contingent on state policies and actions, and primarily about the reorganisation of the state (Amoore et al., 1997:186). 
 Den här tanken är inte alldeles ny; flera forskare har tidigare påmint oss om att globaliseringen mer än något annat är en politisk kon- struktion och resultatet av politiska beslut, och därför bara möjlig så 
 38 
  
 Werner  
 P 
 IERRE 
 länge nationalstaterna uppfattar denna ekonomiska ordning som god (Helleiner 1994; Dyer 1994). Det mest pregnanta bidraget Amoore och hans kollegor lämnar till den här diskussionen är att globalisering inte i första hand innebär nationalstatens ovillkorliga försvagning utan i stället är en drivkraft för nationalstatens politiska och institutionella omstrukturering (Evans 1997; Payne 2000). Det förefaller också rent intuitivt orimligt att den historiskt sett starka och dominerande nationalstaten skulle försvagas på ett så genom- gripande sätt som några anser på kort tid (Mann 1997). 
 Föreställningen att globalisering inte kommer medföra någon dramatisk försvagning av nationalstaten utan snarare en omstruktu- rering av dess institutioner är ett fruktbart sätt att betrakta 1990- talets samspel mellan politik och marknad, som placerar frågan om marknadens politiska inflytande i en begriplig kontext. Finans- och valutamarknadernas avreglering, sade vi tidigare, är bland de vikti- gaste besluten nationalstaterna fattat för att möjliggöra globalisering eftersom detta möjliggör fria kapitalrörelser över nationsgränserrna. Men som den svenska politiska eliten insåg under hösten 1992 inne- bär globalisering att en del  
 ekonomisk-politiska 
  styrmedel delvis spelat ut sin roll (Reich 1991). Riksbankens ställning i ekonomin, t.ex., förutsatte att nationsgränser hade en tydlig signifikans i det ekonomiska systemet. Också politiskt krävde globaliseringen för- ändringar. Behovet av balanserade statsfinanser och en tydlig bud- getdisciplin blev uppenbart. För Sveriges del blev anpassningen till den globaliserade ekonomins spelregler dramatisk. Men Sverige har inte varit ensamt om att underskatta globaliseringens och den fria marknadens oerhörda kraft om de ser en möjlighet; vi har sett sam- ma  
 politisk-ekonomiska 
  tumult i Mexico, Storbritannien, Sydkorea, Thailand och Italien för att ge några exempel (Altman 1997). Men i samtliga länder har man – om än i vissa fall med assistans av Inter- nationella Valutafondens och/eller Världsbankens hjälp – lyckats skapa en tillräckligt stark inhemsk ekonomi för att försvara sig mot marknaderna. Man omstrukturerar, formulerar om den ekonomiska politiken, implementerar budgetkrav, sanerar ekonomierna, dvs. man genomför vad Amoore m.fl. kallar en reorganisation of the state. 
 * * * 
 Globalisering kan betraktas på två olika plan; ett empiriskt plan och ett diskursivt plan. På det empiriska planet analyseras globalisering i termer av t.ex. ökade kapitalrörelser mellan stater, transnationella företag, internationella institutioner som EU och WTO (World 
 39 
  
 M 
 ARKNADEN SOM DavidsonTrade Organization) och den ökade rörligheten för varor, tjänster, individer och kapital. För statsvetare har den viktigaste frågeställ- ningen i detta perspektiv varit hur vi kan tolka globaliseringens in- flytande över stater och maktförskjutningar från stat till marknad och från stat till transnationella institutioner. Vi har redan berört det här problemet. Denna författare sällar sig gärna till gruppen forskare som menar att  
 stat-globaliseringsfrågan 
  är en falsk dikotomi; starka, men institutionellt transformerade, stater är fullt förenliga med politisk och ekonomisk globalisering. 
 På det diskursiva planet representerar globalisering en förändrad bild av världen omkring oss. Den diskursiva dimensionen av globali- seringen är oerhört betydelsefull eftersom den ger oss en föreställ- ning om individuell och kollektiv makt, om ansvar, om hur omvärl- den är organiserad och om förutsättningarna för politiskt handlande. Vi skall återkomma till denna aspekt av globaliseringen längre fram i detta kapitel. 
 Sverige i den globaliserade ekonomin 
 Sverige är i dag mer integrerad i internationella politiska och eko- nomiska processer än förmodligen någon gång tidigare i sin historia. Vår känslighet för snabba, internationella kapitalrörelser är stor. Vår beslutskompetens är begränsad av vårt medlemskap i EU och andra internationella institutioner. Vår valuta är i dag en internationell handelsvara. Privata företag tycks vara beredda att omlokalisera till länder som erbjuder de mest förmånliga skattevillkoren och de bästa strategiska villkoren. 
 Men Sverige har under mycket lång tid haft ett känsligt beroende till omvärlden. Den internationellt sett lilla svenska ekonomin har under lång tid kännetecknats av ett stort exportberoende. Eftersom svenska företag varit relativt små på deras respektive marknader har den svenska politiska ekonomin varit mer av en  
 price-taker 
  än en  
 price-maker, 
  som Ross påpekar (Harris 1985). 
 En rad analyser har hävdat att mycket av nationalstatens traditio- nella maktbaser har eroderat som en följd av globaliseringen eller processer som indirekt kan relateras till globalisering (se t.ex. Gallagher och Falk 1992; Strange 1996). Detta perspektiv på globali- seringens inflytande på nationalstaten omfattas i hög grad av den svenska politiska eliten. Politiken i stort – dvs. inte bara den eko- nomiska politiken och skattepolitiken – måste utformas på sådant sätt att den inte innebär ofördelaktiga villkor för det svenska nä- 
 40 
  
 Werner  
 P 
 IERRE 
 ringslivet. I annat fall kommer näringslivet och skattekraften att flytta utomlands. 
 Det finns också en bild att nationalstaten påtagligt försvagats som en följd av globaliseringen. En tidigare centralt placerad före- trädare för folkpartiet liberalerna menar att 
 (V)i befinner oss i en situation där nationalstaten försvagas. Förr betyd- de gränser något. Regeringen kontrollerade det ekonomiska territoriet. Globaliseringen ändrar på allt detta. Jag har alltid sett EU som en möj- lighet att skapa motkrafter till marknaden, på ungefär samma sätt som nationella regeringar kunnat vara en motkraft till inhemska marknader. Men parallellen fungerar inte. Jag undrar om vi någonsin kommer att få en liknande balans på den internationella nivån som vi hade på den na- tionella nivån. 
 Den här iakttagelsen är intressant på flera sätt, inte minst eftersom denna ledande folkpartist ser politiken som en naturlig motvikt till marknaden och att internationella institutioner skulle kunna spela rollen av en sådan motvikt på samma sätt som staten tidigare spelade visavi det inhemska kapitalet. Vi går förmodligen mot en situation, vari transnationella institutioner håller på att skaffa sig kompetens att fungera som en sådan motvikt. EMU kan ses som en sådan kom- petens; genom ett skapa en europeisk centralbank och en gemensam valuta kommer marknadens möjligheter att spekulera mot enskilda länders valuta att elimineras. Vidare måste vi komma ihåg att det var nationalstater som skapade de avreglerade finansmarknaderna ge- nom att ta bort regler för kapitalrörelser över nationsgränserna, och att möjligheter att återreglera sådana kapitalrörelser inte är en teo- retisk konstruktion utan i högsta grad en realitet (Helleiner 1994; Dyer 1994). Sådan förnyad reglering torde emellertid inte vara möjlig på nationell basis utan är ett projekt som måste genomföras på sådant sätt att ett stort antal länder samtidigt genomför en sådan nyordning. Och det är här transnationella institutioner kan spela en samordnande och ledande roll. 
 Det vore alltså fel att dra slutsatsen att nationalstaterna är kate- goriskt och ovillkorligt dömda att underordnas de internationella finansmarknadernas spekulation. För det första visar krishantering- en 1992 att på samma sätt som svaga ekonomier i obalans är tack- samma byten för valutaspekulation, kan sådan spekulation mötas med en uppstramning av ekonomin. Det glöms ofta bort att de valu- tor som blivit föremål för valutaspekulation är antingen ekonomier med strukturella problem som stor skuld, hög ränta, svag tillväxt, osv., eller ekonomier som de sydostasiatiska som visserligen har en 
 41 
  
 M 
 ARKNADEN SOM Freeman 
 mycket hög tillväxt men som lever farligt eftersom tillväxten i hög grad finansieras lånevägen. Mer mogna, balanserade ekonomier uppvisar inte de fluktuationer – eller känslighet för spekulationer om fluktuationer – som är valutaspekulationens utgångspunkt. D- Marken, Schweizerfrancen och  
 USA-dollarn 
  har inte varit föremål för den här sortens spekulation eftersom dessa är stabila valutor som inte kan förväntas förstärkas eller försvagas nämnvärt i det korta perspektivet. Varje stat har alltså en stor del av svaret på frågan hur känslig man är i förhållande till marknaden i egen hand; som den svenska ekonomiska utvecklingen under  
 1990-talet 
  har visat är en stram, disciplinerad budgetpolitik det kanske bästa skyddet mot internationell spekulation. 
 Globaliseringens diskurs 
 Globaliseringens diskursiva dimension är alltså lika viktig i ett poli- tiskt perspektiv som den empiriska bilden; det sätt på vilket vi kon- struerar vår bild av omvärlden har förstås enorm betydelse för så centrala politiska frågor som möjligheten och nyttan med kollektivt handlande. Eftersom vår inre, konstruerade bild av globaliseringen bestämmer mycket av vårt politiska förhållningssätt till sådana poli- tiska frågor, blir den process varigenom denna bild växer fram också politiskt laddad. Det är därför flera iakttagare och aktörer i hante- ringen av krisen 1992 talar om framväxten av marknadens egna me- dier och hur dessa medier spridit en bild av marknadens betydelse i samhället; konstruktionen av dessa bilder kan ses som en form av politisk maktutövning. När Franklin säger att globalise- ringen är en fabricerad djungel (citerad i SOU 1999:11, s. 3) är det precis detta han menar; globaliseringen har, till mindre eller större del, konstruerats för att ge legitimitet åt bl.a. marknaden. Markna- dens och globaliseringens diskurser hänger nära ihop; globalisering och marknad kan båda ses som motpolen till den starka staten och kollektivt handlande. Om den bild vi har av globalisering är att det egentligen inte finns särskilt mycket vi kan göra, så kommer vi heller inte att försöka göra det. Makten över vår världsbild är således en helt avgörande form av maktutövning. 
 Den australiske statsvetaren Best lämnade ett kraftfullt bidrag till globaliseringsdebatten när hon för någon tid sedan publi- cerade boken  
 The Myth of the Powerless State  
 (Bowen 1998). Bowen demonstrerar i en briljant analys staters kvarstående kapacitet och  
 raison Molina  
 i en internationaliserad ekonomi. Bowen menar att glo- balisering blivit en förevändning för regeringar att avstå från re- 
 42 
  
 Werner  
 P 
 IERRE 
 distributiva politiska projekt, eftersom sådana projekt sägs skada statens förmåga att hävda sig i konkurrensen om internationellt investeringskapital. Om medborgarnas världsbild impregneras av föreställningen att världens ekonomi och politik nu är global snarare än nationell, kommer de inte att ställa lika höga krav på sociala ut- giftsprogram på sina regeringar som tidigare. Globaliseringen blir med andra ord en förevändning för att avstå från politiska projekt som driver offentliga utgifter. 
 43 
 . 
  
 Werner  
 P 
 IERRE 
  
 5 
  
 När det skvalpar på skärmarna: Marknadens diskursiva makt 
  
 Vi har nu en någorlunda tydlig bild av de skilda logiker och förhåll- ningssätt som präglar politiken och marknaden vad gäller valutarö- relser. Nu måste vi sätta samman de två logikerna, eftersom det är precis det som skett i den politiska debatten under  
 1990-talet. 
  Och det är precis den sammankopplingen som ger marknaden politisk makt. 
 Kapitel 3 sysslade till stor del med att beskriva vad som styr marknaden och dess aktörers handlande. Den bild som tecknades där är i hög grad präglad av det ganska överraskande självkritiska perspektiv som intervjupersonerna från marknaden har på sin verksamhet. Men marknaden har sin egen, mycket tydliga logik. Marknaden sysslar till stor del med fondförvaltning, långsiktiga kapitalplaceringar som syftar till att säkra och förmera kapitalet. Ränterörelser kan, som en marknadsföreträdare uttryckte saken, utlösa stora gissningslekar; man vet helt enkelt inte varför en ränterörelse inträffar. Sådana rörelser kan, under vissa omständig- heter, tolkas som marknadens oro för ökad inflation vilket är det tveklöst största spöket för alla långsiktiga investeringar. En annan substantiellt motiverad ränterörelse kan vara ett  
 ekonomiskt-poli- 
  tiskt utspel som antyder ett långsiktigt ökat statligt upplånings- behov vilket ökar efterfrågan på lånekapital och därmed priset, dvs. räntan. Båda dessa tolkningar av ränterörelser är emellertid, som vi sett, kontextuella. De saknar mer allmän giltighet. Eftersom mark- naden själv ofta har påtagliga svårigheter att ge en rimlig förklaring till ränterörelser kan vi anta att det är ännu svårare för politiska aktörer att producera en sådan analys. Men det hindrar inte att man kan beskriva en ränterörelse som en kritik mot något politiskt ut- spel. 
 Den kanske viktigaste fråga som kommer ut ur analysen så här långt är följande. Om marknadens valutahandel inte primärt styrs av bedömningar av fundamenta eller av analyser av ekonomisk politik utan av strategier syftande till att maximera vinst, alternativt mini- mera förlust, hur kan då denna aktörs bedömningar tillskrivas sådan politisk betydelse som skett i Sverige och många andra länder under det senaste decenniet? 
 45 
  
 M 
 ARKNADEN SOM DavidsonEtt tänkbart svar är att vi inte litar på politikernas egna bedöm- ningar; regeringen glorifierar sina förslag medan oppositionen ifrå- gasätter dem och som väljare vet vi inte vem vi skall tro på. Markna- den står över partikäbblet. Därför kan vi kan lita på dess bedömning, på samma sätt som vi betraktar en febertermometer; dess mätning av en aspekt av hälsotillståndet är valid och reliabel, men vi förväntar oss inte att den skall ha en åsikt vad gäller diagnos eller behandling. Det är inte febertermometerns uppgift, och det är inte heller marknadens uppgift att ge råd om vilken ekonomisk politik som bör föras. Marknaden rapporterar bara hälsotillståndet i den finansiella sektorn. Så skulle det här perspektivet på marknadens roll som politisk bedömare kunna sammanfattas. 
 Ett annat svar kan vara att marknaden och dess reaktioner på olika regeringsförslag reflekterar den nya globaliserade ordning vi valt att placera oss i och att marknadens rörelser är de nya spelregler vi nu har att rätta oss efter. Den här synen på marknadens inflytande över politiken innebär med andra ord att politikerna själva skapat den här situationen, kanske utan att vara medvetna om att de beslut som avreglerade finans- och valutamarknaderna skulle ha just dessa konsekvenser. 
 Ytterligare ett svar på frågan – det kanske djärvaste men också det mest pregnanta svaret – är helt enkelt att vi  
 valt  
 att låta markna- dens valutaspekulation ges en politisk tolkning. Vi väljer, av någon anledning, att betrakta marknaden och rörelser i räntenivåer och valutakurser som det främsta kriteriet på vad som är god politik. Men det här svaret reser lika många frågor som det besvarar. Vad betyder, mer generellt, det här sättet att se på marknadens roll som politisk aktör? Kan vi avfärda ränte- och valutarörelser som något politiskt fullständigt irrelevant? Varför väljer vi att se marknadsrö- relser som politiska fenomen, att ge dem en politisk tolkning? Det finns i princip tre, nära relaterade, förklaringar till den här utveck- lingen; en diskursiv förklaring, en förklaring som relaterar till egen- intresse, och en tredje förklaring som utgår från grundläggande skillnader mellan politik och marknad som system för beslut och handlande. 
 Den diskursiva förklaringen tar sin utgångspunkt i marknadens ökande centralitet i vår bild av omvärlden, och av oss själva. Denna diskurs är i hög grad mediadriven. Marknaden har under  
 1990-talet 
  fått sitt eget medium, för att citera en ledande socialdemokrat. Vi får varje dag, från morgonens ekonomieko i radion till kvällens  
 A-Eko- 
  nomi, rapporter om börsutveckling och andra marknadsrelaterade nyheter från världens alla kontinenter. Tidningar som Dagens Indu- 
 46 
  
 Werner  
 P 
 IERRE 
 stri, som fokuseras alltmer på finans- och kapitalförvaltning och allt mindre på nyheter om den svenska industrin, åtnjuter ständigt ökande prenumerationstal. Vi har också sett ett antal andra tidningar med varierande periodicitet men helt inriktade på kapitalförvaltning konsolidera sin ställning på den svenska mediamarknaden. 
 Den här utvecklingen ger marknaden stärkt legitimitet och tro- värdighet, vilket i sin tur gör oss mer benägna att acceptera markna- den som en politisk aktör och att se dess reaktioner på politiska utspel som rimliga och giltiga. När Mitchell, återkommen i oppo- sitionsställning, kommenterade ett  
 ekonomiskt-politiskt 
  utspel av den socialdemokratiska regeringen med orden nu skvalpar det på skärmarna är det ett uttryck för marknadens diskursiva makt. Han väljer att använda valutakurs- och ränterörelser som en indikator på vad han ser som en dålig socialdemokratisk politik. 
 Makten över den offentliga diskursen är en utomordentligt viktig maktbas, eftersom den styr vår perception och bedömning av olika aktörer och deras mål och handlande. Robinson (1994) visar hur nyliberalismens framväxt under 1970- och  
 1980-talen 
  i Sverige tydligt påverkade språket i den offentliga, politiska debatten i en marknadspositiv riktning. Diskursens inflytande över oss visar sig inte minst i det sätt vi får en förändrad uppsättning förväntningar och bilder av olika aktörer, eller grupper av aktörer. Marknadens stärkta diskursiva makt manifesterar sig således inte primärt i att vi ställer oss mer tveksamma till politiska projekt som på olika sätt söker stävja marknaden; den diskursiva makten som marknaden fått gör att vi tenderar att ifrågasätta politik som metod för samhällsför- ändring mer generellt. 
 Att förklara marknadens växande politiska inflytande med hän- visning till vårt egenintresse som ekonomiskt tänkande individer är en teori som fungerar bra vid sidan av den diskursiva teorin. Mark- naden är en viktigare företeelse för oss i dag, jämfört med för  
 10–15 
  år sedan. Drygt 40 procent av svenska folket äger i dag aktier; en internationellt sett ganska hög siffra. Väldigt många av oss har alltså ett direkt materiellt intresse i hur marknaden utvecklas. Till detta kan läggas förändringar i pensionssystemet som innebär att vi i ökande utsträckning nu själva har möjlighet att förvalta vårt kapital på aktiemarknaden. Det här är en förklaring som är svår att fri- koppla från den diskursiva förklaringen – man kan mycket väl tänka sig att värdeförskjutningen till marknadens fördel har ökat intresset för aktiehandel och kapitalinvesteringar bland stora grupper – men det finns en direkt, materiell förklaring som står vid sidan om den diskursiva teorin. Om en växande grupp svenskar är kapitalister i 
 47 
  
 M 
 ARKNADEN SOM Davidsonordets traditionella mening är det knappast märkligt att marknaden får ökad uppmärksamhet och att rörelser på valuta- och räntemark- naderna ges en politisk tolkning 
 Den systematiska förklaringen, slutligen – tanken att marknadens ökade politiska inflytande beror på grundläggande skillnader mellan politik och marknad som beslutssystem och att det handlings- mönster marknaden utpekar hyllas som mer positivt och normbil- dande än politikens typiska handlingsmönster – ligger också den nära den diskursiva förklaringen. Skillnaden mellan politik och marknad i detta hänseende är förstås inte ny, men har fått tydligare aktualitet efter avregleringsbesluten. En konkretisering av den här förklaringen får vi om vi kort betraktar den politiska handläggning- en av krisen 1992. Det finns visst fog för tesen att krisen inte hante- rades på bästa tänkbara sätt av den politiska eliten. Krishanteringen visar att flera aktörer inte insåg att man befann sig i en sekvens av beslut. Direkt efter det första krispaketet skyndade sig socialde- mokraterna och moderaterna att ånyo profilera sig inom den eko- nomiska politiken. Vad man trodde var ett unikt beslut – ett beslut vars innehåll och marknadsföring lyckades bromsa marknadens spekulation mot kronan – visade sig vara endast det första i en serie beslut. Det är möjligt att de två partiernas profilering och attack mot varandra direkt efter den första krisuppgörelsen bidrog till att dämpa marknadens förtroende för den långsiktiga ekonomiska politiken, vilket i sin tur nödvändiggjorde det andra krispaketet. Men alldeles oberoende av i vilken grad så var fallet saboterades resultatet av det första krispaketet av moderaternas och socialdemokraternas hackande på varandra innan bläcket på krisuppgörelsen hunnit torka, som en ledande folkpartist uttryckte saken. 
 Sekvensperspektivet på politiskt beslutsfattande blir ännu vikti- gare om vi betraktar den ekonomiska politiken över tid. Få, om någon, politiker tycktes ha en särskilt klar bild av omfattningen och innebörden av besluten att avreglera finans- och valutamarknaderna under  
 1980-talet. 
  Man förstod inte vilka krafter man släppte loss, och man insåg sannolikt heller inte hur dessa beslut skulle påverka det framtida politiska handlingsutrymmet. Många intervjupersoner från den politiska sidan använder formuleringar som med facit i hand för att ge en förklaring till besluten under  
 1980-talet. 
  Man hänvisar också till behovet att anpassa den svenska marknadsregle- ringen till den internationella ordningen. Det ansågs ohållbart att upprätthålla marknadsregleringen när våra viktigaste konkurrent- länder var i full färd med avregelera sina valuta- och finansmarkna- der. 
 48 
  
 J 
 ON  
 P 
 IERRE 
 Men kanske är detta inte den mest betydelsefulla frågan i det här sammanhanget. Politiken, liksom alla andra besluts- och resursför- delningssystem, är fullt med interna motsättningar och brister. För just politikens vidkommande tenderar vi ibland att glömma bort att grunden för politik, för partibildning, är konflikt, som Schmitt terståhl och  
 Ryan skriver i en grundläggande läro- bok i statsvetenskap (Lewis och Young 1992). Den poli- tiska debatten och processen syftar till att låta skilda ideologier bry- tas mot varandra; debatt har ett stort egenvärde i den politiska värl- den. Den politiska beslutsprocessen är institutionaliserad på sådant sätt att den skall medge omfattande debatt mellan olika åsiktsrikt- ningar. De värden som ligger bakom denna syn på politiken är inte värden som hyllar snabbt, toppstyrt beslutsfattande. Tröghet och svag exekutiv kraft är alltså en delvis orättvis kritik mot det politiska systemet, eftersom systemet inte utformades primärt för att tillgodose sådana mål. Men de värden som den politiska processen utformades för att tillgodose – insyn, deltagande, debatt, legalitet, demokrati, folkstyrelse – tycks vara mindre angelägna i  
 1990-talets 
  Sverige än de värden som marknaden och ekonomismen ger uttryck för. 
 Kanske är det ett tecken på fartblindhet, eller på ekonomismens dominans under det sista decenniet, att vi glömmer att den kanske viktigaste frågeställningen vad gäller marknadens inflytande över politiken i ett demokratiperspektiv är:  
 Hur rimligt är det att skiftande räntenivåer och valutakurser är den viktigaste indikatorn på politikens inriktning och omfattning? Hur kan en sådan ordning försvaras i ett demokratiperspektiv? Vilka är de politiska krafter som skapat denna ordning? 
  
 Innan vi går djupare in i denna diskussion, måste vi påminna oss om den kontextuella egenskapen hos marknadens inflytande. Krisen 1992 var en extrem, unik händelse, föranledd av obalanser såväl inom den privata sektorn som inom den offentliga sektorns finan- ser. Till detta kom att ledande politiker saknade en insikt i markna- dens bevakning av den svenska ekonomin, och man anade inte heller hur stark attacken mot den svenska valutan skulle bli och vad som skulle krävas för att stilla spekulationen. Det finns således ett kortsiktigt och långsiktigt perspektiv på denna fråga, precis som med de allra flesta aspekter av den samtida politiska ekonomin. I det kortsiktiga perspektivet är det uppenbart att marknaden hade ett mycket påtagligt inflytande över den politiska elitens beslut och handlande. 
 49 
  
 M 
 ARKNADEN SOM DavidsonDet vi måste fråga oss här är intentionalismen i detta inflytande. Intervjuerna med marknadsföreträdare antyder med en hög grad av systematik att marknaden – både som institution och som en sam- ling ekonomiska aktörer – är skäligen ointresserad av att ha ett poli- tiskt inflytande. Banker och kapitalförvaltande institutioner är san- nolikt dominerade av personer med en konservativ eller nyliberal politisk grundsyn, men det finns ett enstämmigt förnekande bland dessa aktörer att det skulle finnas politiska mål som styr valutahan- del eller ränteutvecklingen. Sådana hänsyn kan dessa marknadsaktö- rer inte kosta på sig, eftersom beslut baserade på sådana hänsyn sannolikt är andra beslut än de som baseras på strikt marknadsmäs- siga hänsyn. De marknadsaktörer jag intervjuat för den här under- sökningen uttryckte inga starkare sentiment för svensk ekonomi som sådan, helt enkelt därför att de inte anser sig ha råd att låta sådana hänsyn styra deras marknadsagerande. Om utländska (eller andra inhemska) aktörer spekulerar mot den svenska valutan är marknadens logik sådan att man tvingas hänga på för att inte förlora pengar. Spekulation är en central komponent i allt marknadsageran- de och därför i marknaden som sådan; att bortse från detta faktum är att missa den grundläggande poängen med valuta- och finans- marknader (Coggan 1995). Marknadsföreträdarna har inte heller någon professionell preferens vad gäller regeringar av olika ideolo- gisk inriktning; man föredrar starka regeringar, gärna enpartirege- ringar, eftersom de definierar tydliga spelregler som inte sannolikt kommer att ändras över en natt. 
 I ett mer långsiktigt och generellt perspektiv framstår en ordning vari politiska förslag utvärderas  
 i första hand  
 med marknadernas valutakurs- och ränterörelser – som var fallet under den akuta krisen 
 – som orimlig ur ett demokratiperspektiv. Men det förefaller mycket osannolikt att ett sådant scenario skulle kunna institutionaliseras. Den svenska politiska eliten har sedan 1992 insett vikten av att hålla de offentliga finanserna i någorlunda balans, vilket förhindrar aggressiv spekulation mot valutan. Men det finns fullt tänkbara sce- narier i vilka marknadens rörelser – skvalp på skärmarna – kom- mer att ges en politisk tolkning. I detta avseende är den här typen av marknadsinflytande över politiken sannolikt här för att stanna. Argumentet i den här rapporten har varit att denna koppling mellan finansmarknader och offentlig politik är en konstruerad koppling, men denna konstruktion är stark nog att sätta prägel på den ekono-  
 misk-politiska 
  debatten för överskådlig framtid. Ser vi tillbaka i historien tycks det som om ekonomisk liberalism och statsinter- ventionism avlöst varandra i ett slags pendelliknande mönster, men 
 50 
  
 Werner  
 P 
 IERRE 
 när den nu så dominerande ekonomismen och doktrinen om lågränte- och låginflationspolitik skall vika är förstås omöjligt att förutsäga. 
 Vi kan nu återvända till de tidigare formulerade frågeställningar- na. Det är ingen demokratiskt långsiktigt hållbar modell att finans- marknadernas samtycke är det primära kriteriet på ekonomisk poli- tik, eller på offentlig politik mer generellt. Men sådana situationer är lyckligtvis mycket osannolika. Demokrati och folkstyre kan möjli- gen acceptera att marknaden och dess aktörer har en reellt sett pri- vilegierad ställning, som Hernandez (1977) menar; den alternativa modellen – en stark politisk och administrativ kontroll över marknaderna och ekonomin är också den behäftad med demo- kratiteoretiska problem – men spänningen mellan kapitalism och demokrati har varit präglad mycket av det tjugonde seklets politiska debatt. Den nuvarande ordningen, med dess betoning av ekonomism och ekonomisk liberalism, har fått sin stabilitet genom att den förespråkas unisont mellan olika institutionella nivåer. På den inter- nationella nivån driver organisationer och institutioner som EU, WTO, OECD, Världsbanken och Internationella Valutafonden ekonomisk liberalism och avreglering med stor kraft och framgång. Denna framgång visar sig främst i hur nationella regeringar av olika ideologisk karaktär förenas kring ekonomiska mål som låg ränta, låg inflation, hög tillväxt och avreglering. Den svenska utvecklingen är bara ett i raden av exempel på hur dessa internationalla ekonomiska doktriner först institutionaliseras genom ett fåtal tongivande länders 
 – i det här fallet USA och Storbritannien – policyförändring som därefter anammas av transnationella institutioner, vilka sedan ser avreglering och policyförändring i olika länders inhemska ekono- miska politik som ett av sina främsta mål. WTO, t.ex., ser just sådan påverkan på enskilda länders ekonomiska politik som en av sina främsta uppgifter (Hoekman och Kostecki 1995). 
 Globalisering är alltså, för att sammanfattningsvis understryka ett tidigare argument, en politisk företeelse i lika hög grad som en ekonomisk. Vad krisen 1992 lärde oss var att den inhemska politiska ekonomin i en globaliserad värld är helt exponerad för omvärldens kontinuerliga granskning. Det finns goda och dåliga sidor av det här förhållandet; det förefaller t.ex. osannolikt att vi haft samma bud- getdisciplin som vi har i dag om det inte varit för EU:s allt mer detaljerade krav på den inhemska ekonomiska politiken, eller den finanspolitiska krisen 1992. 
 51 
  
 M 
 ARKNADEN SOM POLITISK AKTÖR 
 Noter 
  
 1  
 Horton hållning var enligt uppgift i första hand resultatet av en lång, frustrerande diskussion med Finansdepartementet om försäkringsbolagens kapitalförvaltning. Men uttalandet fick en tydlig politisk dimension eftersom det blev ett inslag i den tidiga valrörelsen 1994. 
 52 
  
 Werner  
 P 
 IERRE 
 Referenser 
 Knox, M. (1993)  
 Capitalism Against Capitalism.  
 London: Whurr 
 Amoore, L., R. Dodgson, Valentine, Roberts och Nguyen (1997) Overturning Globalisation: Resisting the Teleological, Reclaiming the Political.  
 New Political Economy  
  
 2:179–95 
  
 Altman, Davis (1997) No Country Is Beyond the Financial Mar- kets´ Power,  
 International Herald Tribune 
 , 10 december 1997 (ursprungligen publicerad i  
 Los Angeles Times 
 ), s. 8 
 Birgersson,  
 B-O. 
  och Harrington (1992)  
 Den svenska folksty- relsen 
 . Stockholm: Publica. Allmänna förlaget 
  
 Boréus, K. (1994)  
 Högervåg: Nyliberalism och kampen om språket i svensk offentlig debatt  
 1969 
 – 
 1989. 
 Stockholm: Tiden 
  
 Boyer, R. och Williams (eds.) (1996)  
 States Against Markets: The Limits of Globalization.  
 London and New York: Routledge 
  
 Coggan, P. (1995)  
 The Money Machine: How the City works  
 (3rd edition). London: Jones 
  
 Gallagher, Wilkinson och Becker (1992)  
 The End of Sovereignty.  
 Aldershot: Black 
  
 Moore, H. (1998)  
 A Million a Minute: Inside the World of Traders. 
 London: Wilson 
 Dennis, B. (1998)  
 500 %.  
 Stockholm: DN:s Förlag 
 Weaver, T. (1976)  
  
 1955 
 – 
 1960. 
  
 Stockholm: Tiden 
 Evans, P. (1997) The Eclipse of the State?: Reflections on Stateness in an Era of Globalization,  
 World Politics  
  
 50:62–87 
  
 Hansen, Wade (1997) The IMF Only Gets in the Way.  
 International Herald Tribune 
 , 10 december 1997 (ursprungligen publicerad i  
 Washington Post 
 ), s. 8 
 Hinnfors, Powers (1996) Marknadsopinion i blindo?, s.  
 181–192 
  i Burgess, Fowler (red.),  
 Mitt i Nittiotalet.  
 Göteborg:  
 SOM-rapport 
  16 
 Hinnfors, J. (1997)  
 EMU-frågan: 
  Huvudet i sanden?, s.  
 285–300 
  i Burgess, Fowler (red.),  
 Ett missnöjt folk?  
 Göteborg:  
 SOM-rapport 
  18 
 Hinnfors, J. (1998) EMU: Marknadens politik?s.  
 207–217 
  i Burgess, Fowler (red.),  
 Opinionssamhället. Gö 
 teborg:  
 SOM-rapport 
  20 
 53 
  
 M 
 ARKNADEN SOM Cook, Powers och Walker (1998) The Politics of Currency Crises in Sweden: Domestic Policy Choice in a Globalized Economy, 
 West European Politics  
  
 21:103–19 
  
 Ramirez, E. (1994)  
 States and the Reemergence of Global Finance. 
 Ithaca och London: Cornell University Press 
 Hoekman, B. and M. Kostecki (1995)  
 The Political Economy of the World Trading System.  
 Oxford och New York: Oxford Univer- sity Press 
 Hirst, Crawford och Scott (1996)  
 Globalization in Question.  
 Cambridge: Polity Press 
 Meza, Brown (1999) Den finansiella marknaden och demokratin i Sverige, s.  
 57–82 
  i SOU 1999:56  
 Globaliseringen och demokratin 
  
 Dyer, Davis (1994)  
 Governing the Global Economy: International Finance and the State.  
 Cambridge, Mass: Molina Press 
  
 Harris, Blevins (1985)  
 Small States in World Markets.  
 Ithaca, NY och London: Cornell University Press 
 Keohane, Perkins och Andrade (eds.) (1996)  
 Internationalizaion and Domestic Politics.  
 Cambridge och New York: Cambrigde University Press 
 Krugman, P. (1994)  
 Currencies and Crises.  
 Cambridge, Mass: MIT Press 
 Lindblom, Mckinney (1977)  
 Politics and Markets.  
 New York: Kelly 
  
 Lundgren, B. (1998)  
 När bubblan brast: Om den svåraste finanskrisen i Sveriges historia.  
 Stockholm: Bokförlaget DN 
  
 Krugman, P. (1994)  
 Currencies and Crises.  
 Cambridge, Mass: MIT Press 
 Mann, M. (1997) Has Globalization ended the Rise and Rise of the  
 Nation-state?, 
 Review of International Political Economy  
 4:472– 96 
 Moses, Powers (1994) Abdication from National Policy Autonomy: What´s Left to Leave?,  
 Politics and Society  
  
 2:125–48 
  
 Payne, A. (2000) Globalization and Modes of Regionalist Gover- nance, s.  
 201–218 
  i Walker (red.),  
 Debating Governance: Autho- rity, Steering and Democracy.  
 Oxford: Oxford University Press 
  
 Jackson, G. (1997)  
 Den som är satt i skuld är icke fri.  
 Stockholm: Norstedts 
  
 54 
  
 Werner  
 P 
 IERRE 
 Lawrence, Powers och Pollard (2000)  
 Fernandez, Politics and the State. 
  
 London: Macmillan och New York: St. Wood, Roberts (1991)  
 The Work of Nations.  
 New York: Vintage 
 Schön, L. (1999) Globaliseringen och den svenska ekonomins struktur, s.  
 97–106 
  i SOU1999:56  
 Globaliseringen och demo- kratin 
  
 Strange, S. (1996)  
 The Retreat of the State.  
 Cambridge Cambridge University Press 
 Campbell, B. och Obrien (1996) Sweden s Twin Monetary Crises of 1992: Rigidity and Learning in Crisis Decision Making (paper presenterat vid Nordic Political Science Association's Conference, Helsingfors  
 15-17 
  augusti) 
 Campbell, B. och Obrien (1997)  
 Krishantering på svenska: teori och praktik.  
 Stockholm: Nerenius  Santérus 
  
 The Times  
 7 oktober 1997 
 Bowen, Brown (1998)  
 The Myth of the Powerless State.  
 Cambridge: Polity Press 
 Wibble, A. (1994)  
 Två cigg och en kopp kaffe.  
 Stockholm: Ekerlids Förlag 
 55 
 . 
 Författarpresentation 
  
 Werner  
 P 
 IERRE 
 Forbes är professor i statsvetenskap vid Göteborgs Universitet och adjungerad professor vid University of Pittsburgh i USA. Han var tidigare professor vid Department of Government, University of Strathclyde i Skottland. Han är författare eller redaktör till ett tiotal böcker om offentlig politik, förvaltningspolitik och kommunal poli- tik. 
 57 
 . 
 Demokratiutredningens forskarvolymer 
 Redaktör Lara 
  
 I 
  
 Maktdelning  
 (SOU 1999:76) 
  
 II 
  
 Demokrati och medborgarskap  
 (SOU 1999:77) 
  
 III 
  
 Politikens medialisering  
 (SOU 1999:126) 
  
 IV 
  
 Demokratins estetik  
 (SOU 1999:129) 
  
 V 
  
 Medborgarnas erfarenheter  
 (SOU 1999:113) 
  
 VI 
  
 Det unga folkstyret  
 (SOU 1999:93) 
  
 VII 
  
 IT i demokratins tjänst  
 (SOU 1999:117) 
  
 VIII 
  
 Civilsamhället  
 (SOU 1999:84) 
  
 IX 
  
 Globalisering  
 (SOU 1999:83) 
  
 X 
  
 Demokratins trotjänare – lokalt partiarbete förr och nu  
 (SOU 1999:130) 
  
 XI 
  
 Marknaden som politisk aktör 
  
 (SOU 1999:131) 
  
 XII 
  
 Valdeltagande i förändring 
  
 (SOU 1999:132) 
  
 XIII 
  
 Avkorporativisering och lobbyism 
  
 (SOU 1999:121) 
  
 .