Slutbetänkande från Nationalkommittén för Agenda 21 och Habitat (SOU2003:31) 
  
 En hållbar 
  
 framtid 
  
 i sikte 
  
 Välkommen! 
  
 Pris/10 km 
  
 Etanol 2,43 
  
 Biogas 2,37 
  
 Vätgas 2,45 
  
 El 
  
 2,39 
  
 Produktion: Svensk Information 
 Omslagsfoto: White/AURA, Hicks 
 2 
  
 Till regeringen 
 Regeringen tillkallade i juni 2000 en nationalkommitté för genomförande och vidareutveckling av Agenda 21 och Habitat. Kommitténs uppgift har varit att förankra, sam- ordna och utveckla arbetet kring Agenda 21 och Stevens i Sverige (Dir. 2000:48). Kommittén, som har antagit nam- net Nationalkommittén för Agenda 21 och Habitat, har också haft i uppgift att lämna underlag till FN:s uppfölj- ningsmöten kring Habitatagendan år 2001 samt Agenda 21 år 2002. Inför världstoppmötet i Johannesburg fick kommittén särskilda tilläggsdirektiv den 20 december 2001 (dir. 2001:121), med inriktning på frågeställningar att belysa inför toppmötet. Direktiven redovisas i bilaga. 
 Till ordförande för kommittén förordnades genom beslut den 15 juni 2000 statsrådet  
 Ramsey 
  Lövdén och som ersättare för denne den 14 september 2000 dåvarande statssekreterare James. F.d. miljöminister Palmer var kommitténs ordförande under perioden 30 juni 2001 till 2 april 2002. Ordförande i kommittén har från den 2 april 2002 varit miljöminister Simmons. Dåvarande statssekreterare Rios (t.o.m. 2002-  
 10-24) 
  har varit ersättare för båda miljöministrarna. 
 I kommittén har samtliga riksdagspartier varit repre- senterade. Som ledamöter förordnades den 15 juni 2000 dåvarande riksdagsledamoten Griffin, riksdagsleda- möterna Alexander, Phillips, Jones, Berger, Harris, Dodson, Roman och Smith samt landstingsledamoten Jacobs. 
 Som experter från departement och myndigheter utsågs den 1 september 2000 departementssekreterare Rangel af Gennäs, Miljödepartementet (t.o.m.  
 2002-01-14), 
  departementssekreterare Acevedo, Utrikesdeparte- mentet (t.o.m.  
 2000-11-06), 
  departementssekreterare Davis, Utrikesdepartementet (t.o.m.  
 2001-09- 
  21), departementssekreterare George, Miljö- departementet, departementssekreterare Velasquez, Manning (t.o.m.  
 2002-10-09), 
  departements- sekreterare Walker, Finansdepartementet, departe- mentssekreterare James, Miljödepartementet (t.o.m.  
 2001-10-21), 
  departementssekreterare Gregory, Utrikesdepartementet (fr.o.m.  
 2000-11-07 
  t.o.m.  
 2001-09-21), 
  departementssekreterare Pacheco, Miljö- departementet (fr.o.m.  
 2001-05-08), 
  enhetschef Dunn, Sida (fr.o.m.  
 2001-05-08), 
  numera miljöambas- sadör Kane, Miljödepartementet (fr.o.m  
 2001-09- 
  01), f.d. miljöambassadör  
 Dominguez (fr.o.m.  
 2001-05-08 
  t.o.m.  
 2002-09-30) 
  samt departementssekrete- rare Terry, Justitiedepartementet (fr.o.m.  
 2002-10- 
  10). 
 Som kommitténs generalsekreterare förordnades den 
 3 
  
 15 juni 2000 departementsrådet Russell samt som kommittésekreterare Cook, Martinez och Villegas (t. o. m.  
 2002-11-30). 
  Expert Johnston, Boverket, ingick i kommittésekretariatet under perioden 13 september 2000 till 30 juni 2001. 
 Genom beslut den 6 november 2000 knöts en rådgi- vande expertgrupp till kommittén: Ryan, Svenskt Näringsliv (fr.o.m.  
 2002-01-15), 
  Fisher, Folkrörelserådet Hela Sverige ska leva, Garrett, LRF (fr.o.m.  
 2001-12-03), 
  Ferguson Alexander, Möllevångs- gruppen, Ross, Örebro kommun, Moreno, Göteborgs stads bostads AB, Ramirez, Svenska  
 FN-förbundet, 
  Hernandez, Centrum för miljö och utvecklingsstudier (fr.o.m.  
 2001-01-01), 
  Hawkins, Miljöaktion Värmland, Lee, Hyresgästföreningen, Terry, LRF (t.o.m.  
 2001-12-02), 
 Williams, Sundsvalls kom- mun, Cummings, Länsstyrelsen Dalarna, Perkins, Centrum för miljö och utvecklingsstudier (t.o.m.  
 2000-12-31), 
  Reynolds, LO (t.o.m. 2001-  
 11-22), 
  Leonard, Lopez Index, Brown, Boverket, Hansen, 
  Sveriges Provnings- och Forskningsinstitut, Jones, Göteborgs kom- mun, Lee, Stockholm Environment Institute, Richardson, Naturvårdsverket (fr.o.m. 2002- 
  
 01-15), 
 Alexander, Landstingsförbundet, Bolton, Naturskyddsföreningen, Taylor, Ungdomens miljöriksdag, Walker, Landsrådet för Sveriges ungdomsorganisationer, Harris, Contreras, Fry, LO (fr.o.m.  
 2001-11-23), 
  Holmes, Naturvårdsverket (t.o.m.  
 2001-01-14), 
  Allen, Region Skåne, Tyler, Sida (fr.o.m.  
 2002-04-18), 
  Trevino, Lunds Tekniska Högskola, Scott, Forum Syd (fr.o.m.  
 2001-09-01), 
  Clark, Forum Syd (t.o.m.  
 2001-08-31), 
  Flores, Riksantikvarieämbetet, Ruiz, Trollhättans kommun, Norton, Svenskt Näringsliv (t.o.m.  
 2002-01-14), 
  Ward, Stockholms stad, Williams (t.o.m  
 2002-04-17), 
  Sida, Thompson, Svenska Kommunförbundet samt Martin, Blekinge Tekniska Högskola. 
 Nationalkommittén har i samband med FN:s general- församlings extra möte om uppföljningen av 1996 års möte om Stevens, hållbar stads- och bebyggelseutveckling i Istanbul (Istanbul+5) tagit fram en nationalrapport. Kommittén lade också fram en nationalrapport, Från vision till handling, vid världstoppmötet i Johannesburg år 2002. 
 Nationalkommittén för Agenda 21 och Habitat har haft 19 protokollförda sammanträden. Nationalkom- 
 4 
  
 mittén har med detta betänkande fullgjort sina uppgifter i enlighet med givna direktiv och överlämnar härmed sina överväganden och förslag till regeringen. 
 Framställningen tar avstamp i såväl nationellt som internationellt arbete med Agenda 21 och Habitat men kommitténs överväganden och förslag inriktas i första hand mot nationell, regional och lokal nivå. Kommittén 
 är enig om den stora betydelse för en hållbar utveckling som ett fortsatt arbete med Agenda 21 och Habitat inne- bär. Kommittén är även enig om de övergripande målen för en hållbar utveckling. När det gäller olika medel för att nå målen finns dock vissa skiljaktigheter. 
 Till betänkandet fogas en reservation och ett särskilt yttrande. 
  
 Stockholm den 12 mars 2003 
  
 Simmons 
  
 Griffin 
  
 Harris 
  
 /Rolf Bowman 
  
 Alexander 
  
 Dodson 
  
 Cook 
  
 Phillips 
  
 Roman 
  
 Martinez 
  
 Chavez 
  
 Jacobs 
  
 Berger 
  
 Smith 
  
 5 
  
 Innehållsförteckning 
 Till regeringen ____________________________________2 SAMMANFATTNING ________________________________8 I. SÅ HÄR HAR VI ARBETAT________________________14 II. AVSTAMP FRÅN STOCKHOLM, RIO OCH ISTANBUL 18 
 II.1 Miljöfrågorna på den politiska dagordningen ________18 II.2 Riokonferensen och Agenda 21 __________________18 II.3 Istanbulkonferensen och Habitatagendan __________19 
 II.4 Agenda 21 och Habitatagendan – beröringspunkter 
 och synergieffekter ______________________________20 
  
 III. 
  
 DET SVENSKA ARBETET MED AGENDA 21 
  
 OCH HABITAT ________________________________22 
 III.1 Agenda 21 ____________________________________22 Det lokala Agenda 21 arbetet har utvecklats ____________22 Samverkan har varit ledstjärna ______________________24 Arbetets organisation och ledning ____________________25 III.2 Habitatagendan________________________________27 Den kommunala planeringen har utvecklats ____________27 Ny inriktning för den nationella bostadspolitiken ________29 Nya former för regional utveckling under framväxt ______30 Insatser för integration och ökad delaktighet ____________30 III.3 Samlade erfarenheter och slutsatser ______________31 
 IV. RESULTAT FRÅN ISTANBUL+5 OCH JOHANNESBURG ______________________________34 
 IV.1 Det internationella samarbetet om boende 
 och stadsutveckling sedan Istanbul________________34 
 IV.1.1 Framgångar och svårigheter ____________________34 
 IV.1.2 Istanbul+5 – uppföljningskonferens i New York ____34 
 Viktiga principer och mål bekräftades__________________34 
 Erfarenheter och lärdomar diskuterades ______________35 
 IV.1.3 Deklarationen om städer och samhällen 
 i det nya millenniet ______________________________36 Fattigdomen i världen en huvudfråga __________________37 Demokrati och vidgat deltagande är grundläggande______37 Kvinnans ställning betonas __________________________37 Integrering av Habitatagendan och Agenda 21 __________38 Kommunernas roll behöver stärkas____________________38 Deklarationen uppfordrar till handling på alla nivåer______38 Deklarationens betydelse för Sverige __________________38 
 IV.1.4 Andra internationella konferenser om stadsutvecklingsfrågor __________________________38 
 IV.1.5  
 UN-Habitats 
  och andra internationella aktörers roll 39 
 IV.2 Världstoppmötet i Johannesburg __________________40 IV.2.1 Allmänt om mötet ____________________________40 IV.2.2 Den politiska deklarationen ____________________42 IV.2.3 Genomförandeplanen ________________________Campos Partnerskapsinitiativ __________________________Ortega Betydelsen för den fortsatta Agenda  
 21-processen 
  46 
 IV.3 Agenda 21 och Habitat – gemensamma beröringspunkter ______________________________47 
  
 V. 
  
 Thomas OCH FÖRSLAG TILL ÅTGÄRDER____________________________________49 
  
 V.1 Bakgrund och övergripande frågeställningar ________49 
 V.2 Kommitténs övergripande slutsatser________________52 
 V.3 Gemensamma utgångspunkter för Agenda 21- och Habitatprocesserna ____________________________53 
 V.3.1 En ny, bred syn på begreppet hållbar utveckling____53 
 6 
  
 V.3.2 Visioner, mål och strategier ____________________53 
 V.3.3 Helhetssyn och sektorsintegrering________________54 V.3.4 Den nationella nivåns betydelse ________________54 V.3.5 Kommunernas roll, lokal demokrati och samverkan 56 V.3.6 Forskningens roll ______________________________60 V.3.7 Kommitténs överväganden och förslag ____________62 V.4 Strategier för hållbar utveckling____________________64 V.4.1 Den nationella strategin för hållbar utveckling ______64 Utveckling av styrmedlen ____________________________65 Samverkan med regional och lokal nivå ________________65 Återföring av erfarenheter __________________________65 
 V.4.2 Lokala och regionala strategier för 
 hållbar utveckling ______________________________66 
 Befintliga program och strategier ____________________66 
 Anknytning till de sociala aspekterna __________________67 
 Hållbar ekonomisk tillväxt från ett lokalt och 
 regionalt perspektiv ____________________________69 
 Samspelet mellan instrumenten för regional 
 utveckling och kommunala strategier ______________70 V.4.3 Kommitténs överväganden och förslag ____________71 V.5 Fortsatt Agenda  
 Davis __________________________71 Folkhälsofrågor ____________________________________72 Socialt ansvarstagande och etiska frågeställningar ______73 Konsumtions- och produktionsmönster ________________74 Miljöbesparingar _________________________________Mathews Delaktighet och rättvisa livsvillkor ____________________77 
 Lokalt arbete för att begränsa globala klimatförändringar__77 Det kommunala internationella samarbetet ____________79 V.5.2 Kommitténs överväganden och förslag ____________80 V.6 Fortsatt Habitatarbete____________________________81 V.6.1 Svenska utvecklingstendenser _________________Valencia obalanser ________________________________82 Den regionala utvecklingsplaneringen ________________83 Boendeplaneringen ________________________________83 Den fysiska planeringen som instrument ______________84 Helhetssyn och samordning ________________________85 V.6.2 En samlad stadspolitik ________________________85 
 En samlad stadspolitik - övergripande principer 
 för stadens utveckling __________________________87 Ett långsiktigt hållbart trafiksystem ____________________89 V.6.3 En sammanhållen politik för landets storstäder ____93 
 V.6.4 Det internationella samarbetet om 
 hållbar stadsutveckling __________________________94 
 Urbaniseringfrågan och boendeplanering 
 inom  
 FN-systemet 
  _____________________________Hernandez Bilateralt samarbete för Crawford utveckling ______________96 V.6.5 Kommitténs överväganden och förslag ____________97 
 VI. KONSEKVENSER AV KOMMITTÉNS FÖRSLAG ____99 
 Reservation och särskilt yttrande ____________________101 
 Bilaga, kommittédirektiv____________________________109 
 7 
  
 SAMMANFATTNING 
 I juni 2000 tillkallade regeringen en nationalkommitté för genomförande och vidareutveckling av Agenda 21 och Habitat. Kommitténs uppgift har varit att förankra, samordna och utveckla arbetet med Agenda 21 och Stevens i Sverige. 
 I  
 kapitel I  
 redovisas hur kommittén har arbetat och vilka rapporter som har lagts fram under arbetets gång 
  
 Kapitel II  
 beskriver den betydelse som olika interna- tionella konferenser har haft för arbetet med Agenda 21 och Habitat. Här behandlas  
 FN-konferensen 
  i Stockholm 1972, FN:s konferens om miljö och utveckling i Rio de Janeiro 1992 med Riodeklarationen och handlingspro- grammet Agenda 21 samt världskonferensen om boende, bebyggelse och stadsutveckling, Habitat II, som ägde rum i Istanbul år 1996, då Istanbuldeklarationen och Habitatagendan antogs. Det framhålls bl.a. att Agenda 21 och Habitatagendan bör ses som kompletterande handlingsprogram med det gemensamma målet att bidra till att lägga en grund för ett hållbart samhälle med glo- bal rättvisa. 
 I  
 kapitel III  
 beskrivs översiktligt det omfattande sven- ska arbetet med Agenda 21 och Habitat. En mer detalje- rad genomgång av dessa båda processer och hur arbetet har bedrivits, vilka verktyg som använts m.m. har redo- visats i två separata nationalrapporter, åren 2001 och 2002. Rapporterna kan inhämtas via www.agenda21forum.org. 
 Det konstateras bl.a. att få  
 FN-konferenser 
  har fått ett sådant genomslag på den lokala nivån som Rio- 
 konferensen om miljö och utveckling 1992. I Sverige har drygt 70 procent av kommunerna antagit ett lokalt Agenda  
 21-program 
  i kommunfullmäktige. En viktig del i det svenska Agenda  
 21-arbetet 
  har varit att involvera olika samhällsgrupper i den lokala processen. Det har ofta skett genom seminarier och bildande av samråds- grupper och nätverk. Ytterligare exempel är lokala utvecklingsprojekt där t.ex. myndigheter, organisationer och näringsliv har samarbetat. Ett omfattande utbild- ningsarbete har genomförts såväl inom de kommunala organisationerna och företagen som för allmänheten. 
 Habitatagendan har visat sig vara mindre känd i Sverige, och har inte fått samma genomslagskraft som Agenda 21. Dess grundläggande betoning på boende, bebyggelse och stadsmiljö är dock i hög grad relevant också för politiken i Sverige. I fokus för arbetet står fram- för allt samhällsplaneringen på lokal och regional nivå. 
 I  
 kapitel IV  
 redovisas kortfattat resultaten från FN:s uppföljningsmöten om Stevens och Agenda 21. 
 Fem år efter Istanbulkonferensen hölls ett extra möte i FN:s generalförsamling (Istanbul +5) för att följa upp och utvärdera arbetet med Habitatagendan samt för att besluta om fortsatta insatser. Vid konferensen antogs en Deklaration om städer och andra samhällen i det nya millenniet. I deklarationen betonades vikten av demo- kratiska styrelseskick, decentralisering och lokalt genom- förande samt boendets centrala roll för att bekämpa fat- tigdom och främja en ökad delaktighet i samhället. Deklarationens huvudbudskap är att konkreta åtgärder 
 8 
  
 måste vidtas i alla länder för att motverka de problem och ta till vara på de möjligheter som urbaniseringen för med sig. Deklarationen slår fast ländernas ansvar att främja tillgången till rent dricksvatten, grundläggande infrastruktur och samhällsservice, inklusive sanitet, sop- hantering och transporter. Den lyfter också fram vikten av att gynna kvinnors fulla och lika deltagande i beslut som rör boende och bebyggelse. 
 Tio år efter Riokonferensen hölls världstoppmötet om hållbar utveckling, i Johannesburg i  
 augusti-september 
  2002. Toppmötet bekräftade att Agenda 21 och hållbar utveckling med dess ekonomiska, sociala och miljömässi- ga dimensioner ska ligga till grund för det fortsatta inter- nationella, nationella och lokala utvecklingsarbetet. Hållbar utveckling anges som ett av FN:s överordnade mål. Vid Johannesburgmötet formulerades mål och tidta- beller för det fortsatta arbetet med Agenda 21 och håll- bar utveckling i en genomförandeplan, the Johannesburg Plan of Implementation. Den politiska deklaration om hållbar utveckling som mötet antog, ger politiskt stöd för förverkligandet av genomförandeplanen. Fattigdoms- bekämpning, ändrade konsumtions- och produktions- mönster samt bevarande och skydd av naturresurser slogs fast som övergripande mål för det fortsatta arbetet. Toppmötet fattade även beslut om att utveckla ett tioå- rigt ramverk av program för hållbara produktions- och konsumtionsmönster. Bland nya utmaningar märks glo- balisering och handel. Miljö- och handelsavtal ska vara ömsesidigt stödjande och företagens roll i arbetet för en hållbar utveckling betonas. I Johannesburg lanserades en rad internationella partnerskapsinitiativ mellan tre eller fler parter – regeringar, näringsliv, internationella organi- sationer och frivilligorganisationer. I genomförandepla- nen framhålls att samordningsstrukturer för hållbar utveckling bör utvecklas på såväl nationell som lokal 
 nivå. Nationella strategier för hållbar utveckling ska börja genomföras senast år 2005. 
 I  
 kapitel V  
 redovisas utmaningar, överväganden och förslag till åtgärder för det fortsatta arbetet. Resultaten från världstoppmötet i Johannesburg ska nu omsättas nationellt och lokalt, vilket enligt kommitténs mening kan bidra till att mobilisera ny energi både i det fortsatta internationella samarbetet och i det inhemska arbetet. 
 Övergripande slutsatser 
 Kommittén konstaterar att arbetet med hållbar utveckling är komplext; det handlar om att integrera de skilda dimen- sionerna i hållbarhetstänkandet i flera politikområden, att utveckla samspelet mellan olika beslutsnivåer och att sti- mulera till samverkan mellan många olika aktörer. Kommittén konstaterar också att en samordning i Regeringskansliet av politiken för Agenda 21 och hållbar utveckling är efterfrågad. Nationella initiativ kan ge ny kraft i det lokala arbetet, inte minst genom riktade stöd och genom att ange mål och skapa en löpande dialog mel- lan nationell, regional och lokal nivå. Formerna för en kraftfull plattform för stöd och samverkan behöver utvecklas. Kommittén anser att den lokala nivån även i fortsättningen bör vara basen i arbetet med Agenda 21 och Habitat och föreslår att det, som ett stöd för det lokala arbetet, bör skapas förutsättningar för en samverkansfunk- tion, ett Nationellt forum, fristående från regeringen och med deltagande av aktörer från olika nivåer i samhället. 
 Det finns ett behov av en ökad satsning på tvärveten- skaplig forskning med systemsyn kring hållbar utveckling. Det är bl.a. angeläget att forskning utvecklas kring livs- stils- och beteendeförändringar, processutveckling samt analyser av styrmedel och olika insatser. När det gäller den fysiska planeringen och forskning om hållbar stads- utveckling behövs nya kunskaper, ett mer utvecklat sys- 
 9 
  
 temtänkande och ett helhetsperspektiv. För att öka kvali- teten och takten i omställningsarbetet behöver samver- kan mellan forskare och praktiker i miljöarbetet förbätt- ras. En fortsatt utveckling av indikatorer som kan funge- ra både för nationell och lokal nivå är viktig. 
 Med avseende på dessa övergripande frågeställningar lägger kommittén fram följande förslag (när det gäller icke statliga organisationer, som t.ex. Svenska Kommun- förbundet, enskilda kommuner, näringslivsorganisationer, ideella organisationer osv. har dessa ej namngivits utan benämns övriga berörda samhällsinstitutioner och orga- nisationer). 
  
 Förslag 1:  
 Ett Nationellt forum för Agenda 21 och Habitat bör tillskapas. Detta forum, som ska verka fristå- ende från regeringen och de centrala myndigheterna, ska tjäna som en arena och neutral mötesplats för samverkan, kunskapsutbyte och kompetensutveckling mellan sam- hällsorgan, forskarsamhället och företrädare för före- nings- och näringsliv på nationell, regional och lokal nivå. Forumet kan utgöra en samlingspunkt i ett landsomfat- tande nätverk när det gäller det fortsatta arbetet med Agenda 21, Habitat och hållbar utveckling. 
  
 Förslag 2:  
 Regeringen föreslås, via lämplig myndighet, avsätta särskilda resurser som stöd och stimulans till sär- skilt intressanta pilot- och utvecklingsprojekt och kam- panjer samt för att utveckla samarbete, dialoger och pro- cesser på lokal och regional nivå. 
  
 Förslag 3:  
 Formas bör ges i uppdrag att, i samverkan med andra institutioner som t.ex. Miljövårdsberedningen, VINNOVA, IEH, Mistra och Högskoleverket, göra en samlad bedömning av behovet av skilda forskningsinsat- ser i det fortsatta arbetet med Agenda 21 och Habitat. 
 Kommittén vill här peka på vikten av att de gränsöver- skridande forskningsprogrammen inom t.ex. EU beaktas i detta sammanhang. Det är också viktigt är att stimulera tvärvetenskaplig forskning med systemsyn för att fördju- pa kunskaperna om sambanden mellan de tre dimensio- nerna i hållbar utveckling, dvs. den ekonomiska, den mil- jömässiga och den sociala dimensionen, liksom forskning- en om hållbar stadsutveckling. En viktig uppgift kan vida- re vara att identifiera och utveckla ekonomiska styrmedel såsom skatter, avgifter och subventioner som påverkar arbetet för en hållbar utveckling. Det kan t.ex. gälla rela- tionen till miljömål samt produktions- och konsumtions- mönstren. I uppdraget bör ingå att föreslå hur dessa styr- medel kan förändras så att de inte motverkar utan tvär- tom stimulerar till en hållbar utveckling. 
  
 Förslag 4:  
 Ett viktigt redskap för det lokala hållbarhets- arbetet är hållbarhetsindikatorer. Statistiska centralbyrån (SCB) har utarbetat ett  
 30-tal 
  nationella indikatorer för hållbar utveckling. Som ett stöd till lokalt verksamma organisationer och företag bör SCB uppdras att i samar- bete med berörda myndigheter samt övriga berörda sam- hällsinstitutioner och organisationer vidareutveckla sitt arbete med hållbarhetsindikatorer. I uppdraget bör ingå att skapa en struktur för datainsamling som möjliggör att mer data kan användas lokalt i syfte att påvisa förän- dringar och på så vis stimulera lokalt engagemang. 
 Strategier för hållbar utveckling 
 Att vidareutveckla den breda inriktningen och stärka de tvärgående aspekterna blir enligt kommitténs mening en huvudfråga i det fortsatta arbetet med den nationella hållbarhetsstrategin. Sannolikt förutsätter detta att nya former för samordning och målstyrning behöver övervä- gas. Vidare är det betydelsefullt att en successiv återfö- 
 10 
  
 ring av arbetets resultat och erfarenheter görs för att olika aktörer ska kunna värdera det egna arbetet i ett större sammanhang. Kommunerna har ett strategiskt tillfälle att konkretisera sina lokala utvecklingsintentioner genom att utarbeta lokala strategier för hållbar utveckling. Ett sådant arbete bör ta sin utgångspunkt i befintligt underlag om lokala förutsättningar. 
 Kommitténs överväganden och förslag med avseende på strategier för hållbar utveckling är följande. 
  
 Förslag 5:  
 Enligt beslut vid världstoppmötet i Johannesburg ska alla länder senast år 2005 ha påbörjat genomförandet av nationella strategier för hållbar utveck- ling. Det bör ligga i kommunernas, länsstyrelsernas och andra regionala organs intresse att i samverkan inom respektive region utveckla lokala och regionala strategier för hållbar utveckling. Sådana strategier, som i hög utsträckning bör kunna bygga på befintligt underlag, kom- mer att variera i utformning och innehåll, eftersom utvecklingsförutsättningarna skiljer sig markant mellan olika områden. De skulle dock kunna utvecklas med hän- syn tagen till processen i anslutning till den nationella stra- tegin. Med en sådan inriktning skulle arbetet med den nationella strategin kunna tillgodogöra sig arbetet på lokal och regional nivå. Dessa strategier, utvecklade i ett under- ifrånperspektiv, skulle bli viktiga underlag för de diskus- sioner som kommer att äga rum i det Nationella forum som kommittén föreslår tillskapas (förslag 1). 
 IEH, Statens institut för ekologisk hållbarhet, bör ges i uppdrag att stödja arbetet med strategier för hållbar utveckling på lokal och regional nivå. 
 Fortsatt Agenda  
 21-arbete 
  
 Det är en viktig utmaning att föra in ny energi i det loka- la arbetet med Agenda 21 och Stevens för att aktivera alla 
 aktörer. Ytterligare frågeställningar, såsom folkhälso- och arbetslivsfrågor, etiska frågeställningar, konsumentfrågor, demokratifrågor och integrationsaspekter bör tas in i arbetet. 
 Mot bakgrund av vad som framförs om Agenda 21- arbetet föreslår kommittén följande. 
  
 Förslag 6:  
 Folkhälsoinstitutet bör ges i uppdrag att i samver- kan med övriga berörda samhällsinstitutioner och organisa- tioner utveckla idéer och förslag till hur folkhälsofrågorna kan integreras i det lokala Agenda 21- och Habitatarbetet. Ett framgångsrikt folkhälsoarbete förutsätter att folkhälsoa- spekterna integreras i de verksamheter som redan idag bedrivs av kommuner och landsting samt att arbetet genom- förs strategiskt och tvärsektoriellt. Det är vidare viktigt att kommunernas och landstingens arbete med att utveckla metoder för att systematiskt ta hänsyn till hälsofrågorna i samhällsplaneringen och beslutsfattandet fortsätter. Exempel på sådana pågående insatser är hälsokonsekvensbe- dömningar och lokala välfärdsbokslut. Kommittén menar att samlade överväganden på lokal och regional nivå om olika folkhälsofrågor, bl.a. utifrån de nationella folkhälsomålen, kan bilda underlag för lokala folkhälsomål. 
  
 Förslag 7:  
 Socialt ansvarstagande och etiska frågeställ- ningar bedöms få en allt större betydelse i företagens pro- duktutveckling och marknadsföring såväl på internationell som på nationell nivå. Flera svenska företag ligger i fron- ten och det internationella intresset för att utveckla modeller för detta ökar. Nutek bör mot bakgrund av över- väganden inom bl.a. ILO och Earth Council samt erfaren- heterna från samarbetsprojektet Globalt Ansvar få i upp- drag att utreda hur initiativ med ökat socialt ansvarsta- gande kan stimuleras och knytas till pågående arbete inom det svenska näringslivet med hållbar utveckling. 
 11 
  
 För att i linje med besluten vid världstoppmötet i Johannesburg utveckla konkreta samverkansprojekt (part- nerskap) mellan samhällsorganen och näringslivet bör Nutek uppdras att med stöd i sina pågående aktiviteter utveckla möjligheterna till en mer systematisk samverkan i form av partnerskap mellan näringsliv, organisationer, myndigheter och kommuner, särskilt på lokal och regional nivå. Det handlar bl.a. om att föreslå kriterier och praktis- ka former för sådana samverkansprojekt. 
  
 Förslag 8:  
 Konsumentverket, Naturvårdsverket, IEH och övriga berörda samhällsinstitutioner och organisationer bör i samverkan med lokala informatörer och Agenda  
 21-sam- 
  ordnare verka för att underlätta för lokala vidareinformatö- rer att påverka beteenden som främjar hållbara konsum- tionsmönster. Det kan gälla att underlätta spridning av rele- vant information som anpassats efter lokala behov samt att undersöka möjligheten att i samarbete med berörda myn- digheter och universitet/högskolor erbjuda lokala tjänste- män och förtroendevalda fortbildning inom hälso- och mil- jökommunikation och beteendevetenskap. Därigenom kan kunskapen om människors förutsättningar till ett hälso- och miljömedvetet agerande öka. 
  
 Förslag 9:  
 I de kvalitetsgranskningar av skolverksamheten som Skolverket ansvarar för bör en parameter om hållbar utveckling finnas med. För att hållbar utveckling ska kunna integreras i all pedagogisk skolverksamhet behövs en sats- ning på kompetensutveckling av lärare på alla nivåer och i alla typer av skolor. Myndigheten för skolutveckling bör få i uppdrag att vidareutveckla och sprida erfarenheter om metoder som leder till en tvärvetenskaplig undervisning om hållbar utveckling. Myndigheten bör vidare även fort- sättningsvis stimulera förskolor, grund- och gymnasiesko- lor att arbeta för utmärkelsen Miljöskola samt med pro- 
 jektet Hälsofrämjande skola som bl.a. ska fånga upp hur skolan kan utvecklas inom hälsoområdet. 
 Fortsatt Habitatarbete 
 Urbanisering och stadsutveckling hör till de stora fram- tidsfrågorna. De framtida demografiska förändringarna kommer att utmana såväl våra välfärdssystem som det regionala och lokala arbetet för hållbar utveckling. I den nya regionala utvecklingspolitiken är en av utgångspunk- terna målet om ett balanserat system av tätorter och stä- der och ett stärkt samband mellan stads- och landsbygds- områden. Det är angeläget att skapa en plattform för kun- skapsutveckling där staden och stadsregionen behandlas i ett sammanhang. Det finns t.ex. ett stort behov av kun- skaper om drivkrafter, processer och effekter av stadsut- vecklingen, liksom av analyser av insatser och styrmedel. 
 En viktig uppgift är att anpassa den byggda miljön till nya ekonomiska, miljömässiga, sociala och kulturella krav, inte minst kraven på effektiv energianvändning och på en hälsosam bebyggelsemiljö. Det krävs fortsatta insatser för att uppnå ett hållbart transportsystem. Erfarenheterna talar enligt kommittén för att nationella insatser för håll- bar utveckling i storstadsområdena måste anpassas till stor- städernas specifika förutsättningar och ta hänsyn till utma- ningarna i fråga om såväl miljö, ekonomisk tillväxt som social och etnisk integration. 
 Mot bakgrund av övervägandena rörande Habitat- arbetet lämnar kommittén följande förslag. 
  
 Förslag 10:  
 Boverket bör ges särskilda resurser för jämfö- rande studier av olika länders arbete med att utveckla en sammanhållen stadspolitik. En samlad stadsplanering som tar fasta på stadens speciella förutsättningar att inom sig och i förhållande till omgivande region utvecklas på ett hållbart sätt är på väg att växa fram i olika delar av världen. 
 12 
  
 En inventering av utvecklingen, inte minst i europeiska länder är angelägen. 
 Boverket m.fl. berörda myndigheter och övriga berör- da samhällsinstitutioner och organisationer bör vidare i samverkan utveckla förslag till strategier för en samlad svensk stadspolitik. Arbetet bör ske i samverkan med kommuner som har skaffat sig praktiska erfarenheter av sådant utvecklingsarbete och bygga på kunskaper och forskningsrön som rör stadsutvecklingsfrågor. En central fråga är förutsättningarna för att utveckla användningen av översiktsplanen som strategiskt planeringsinstrument för hållbar utveckling. 
 Boverket, länsstyrelser och regionala självstyrande organ bör ges i uppdrag att i samverkan utveckla meto- der för att integrera Habitatfrågorna med de regionala utvecklingsprogrammen. 
  
 Förslag 11:  
 Den nuvarande storstadspolitiken bör breddas så att även miljö- och tillväxtfrågorna får en tydlig plats. Ett viktigt led bör vara att sträva efter en bättre samord- ning av insatser inom skilda politikområden och ta till vara erfarenheter av tidigare projekt och initiativ. Det behövs en kombination av åtgärder på alla nivåer i samhället. Såväl det lokala förenings- och näringslivet som studieför- bund, boendegrupper och andra lokala aktörer har en vik- tig roll i integrationsarbetet. Integrationsfrågorna föreslås mot denna bakgrund integreras i all fysisk utvecklingspla- nering. Boverket, Naturvårdsverket och Integrationsverket bör ges i uppdrag att i samverkan med övriga berörda sam- hällsinstitutioner och organisationer arbeta fram förslag till en sådan integrering. 
  
 Förslag 12:  
 Transportsektorn har stor betydelse för sam- hällets och näringslivets utveckling. Dess stora beroende av fossilbaserad energi med åtföljande utsläpp av väx- thusgaser liksom dess påverkan på miljön i övrigt gör det angeläget att utveckla styrmedel och praktiska verktyg för en hållbar trafikutveckling. Trafikverken, Statens institut för kommunikationsanalys (SIKA), Riksanti- kvarieämbetet, Naturvårdsverket och Boverket bör ges i uppdrag att i samverkan med övriga berörda samhällsin- stitutioner och organisationer, inklusive näringslivet utveckla förslag till styrmedel och verktyg för hållbar tra- fikplanering. 
 I  
 kapitel VI  
 redovisas en kortfattad konsekvensanalys av kommitténs förslag. De förslag som kommittén presen- terar påverkar i olika omfattning ett flertal sektorer i samhället. Genom förslagen vill kommittén öka sektors- integreringen, samverkan mellan olika aktörer och grup- per samt främja en ökad jämställdhet. Detta kan för enskilda aktörer innebära ett annat förhållningssätt eller omläggning av arbetsrutiner etc., vilket i normalfallet dock inte i sig behöver medföra några nya stora kostna- der. I de flesta fall finns även en hel del material redan framtaget som självfallet bör tas till vara i det fortsatta arbetet. Att ställa om samhället i en mer långsiktigt håll- bar riktning kommer initialt att på olika sätt kosta peng- ar för såväl stat, kommun, organisationer, näringsliv och enskilda. Kommittén anser dock samtidigt att de sam- hällsekonomiska vinsterna med ett hållbart Sverige sam- mantaget är större än de medel som måste skjutas till för att nå detta. 
 13 
  
 I. SÅ HÄR HAR VI ARBETAT 
 I juni 2000 tillkallade regeringen en nationalkommitté för genomförande och vidareutveckling av Agenda 21 och Habitat. Kommitténs uppgift har varit att förankra, sam- ordna och utveckla arbetet kring Agenda 21 och Stevens i Sverige. Kommittén föregicks av en särskild utredare som sedan år 1998 hade till uppgift att ansvara för uppfölj- ningen av Agenda 21 i Sverige. 
 För kommitténs räkning har det varit viktigt att stötta det lokala arbetet, t.ex. genom erfarenhetsutbyte och spridning av goda exempel. Kommittén, och dessförinnan den särskilde utredaren, har under arbetets gång genom- fört ett stort antal konferenser från Malmö i söder till Övertorneå i norr, ofta i samarbete med andra parter såsom Boverket, Svenska kommunförbundet eller enskilda kommuner. Konferenserna har varierat över tiden och fokuserat på genomförandet av såväl Agenda 21 som kring Habitat. Kommittén har också medverkat aktivt under de Envisions som genomförts i Västerås åren 1999, 2001 och 2002. Tillsammans med Nationella folkhälsokommittén och Sundsvalls kommun genomfördes i april 2000 en kon- ferens kring folkhälsofrågor och Agenda 21. Utöver detta har sekretariatet medverkat vid ett flertal konferenser för att redovisa kommitténs arbete och erfarenheter av Agenda 21- och Habitatarbetet. Kommittén har under arbetets gång även genomfört ett antal studiebesök på olika platser runt om i Sverige för att ta del av lokala erfa- renheter. 
 Kommittén har deltagit vid ett flertal internationella konferenser samt ingått i olika former av referensgrupper. I 
  
 FOTO 
 :  
 MICAEL HAGMAN 
 Den svenska utställningsmontern i Johannesburg besöktes av många. 
 samband med det andra förberedande mötet inför Johannesburgmötet i New York i januari 2002 arrangerade Sverige, genom Nationalkommittén, ett seminarium på temat nord- och sydperspektiv på Agenda 21. Agenda 21- koordinatörer från Sverige (Sundsvall och Trollhättan) samt Kenya (Nakuru) redogjorde för sina erfarenheter. Under världstoppmötet i Johannesburg ansvarade kommit- tén i samarbete med Naturvårdsverket för en utställning som redovisade svenskt arbete kring Agenda 21 och hållbar utveckling under de senaste 30 åren. 
 I maj 2002 genomfördes ett seminarium om nationell och lokal politik för den hållbara storstaden i samverkan med storstadskansliet vid Näringsdepartementet (numera Justitiedepartementet). Syftet med seminariet var att dis- 
 14 
  
 kutera hur det lokala arbetet och den nationella politiken samspelar för en hållbar storstad – ekologiskt, ekonomiskt och socialt. 
 Kommittén har vidare, i enlighet med direktiven, under arbetets gång samarbetat och samrått med ett flertal departement  
 (Justitie-, 
 Utrikes-, 
 Social-, 
 Finans-, 
 Utbildnings-, 
 Jordbruks-, 
  Närings- och Miljödeparte- menten) kring olika sakfrågor. Därutöver har samarbete skett med andra utredningar, kommittéer, beredningar och sekretariat. 
 De 33 medlemmarna i den rådgivande expertgruppen som kommittén har haft till sitt förfogande har represen- terat olika nivåer och sektorer i samhället. I gruppen har planerare, Agenda  
 21-samordnare, 
  företrädare för närings- liv, fackföreningar, miljöorganisationer, myndigheter, for- skarsamhället samt olika frivilligorganisationer ingått. Gruppen har varit mycket betydelsefull i kommitténs arbete då den aktivt har bidragit med underlag och delta- git i diskussioner för att utveckla arbetet. Ett konkret resultat av diskussionerna i expertgruppen är antologin  
 10 år med Agenda 21  
 i Sverige där medlemmar i expert- gruppen reflekterar över uppnådda resultat och framtida frågeställningar. Några experter har även deltagit i skriften 
 Fem år efter Istanbul – erfarenheter, lärdomar och utmaningar. 
 Regeringen gav genom beslut i december 1999 Boverket i uppdrag att följa och utveckla det pågående arbetet med att genomföra Habitatagendan samt utveckla en strategi för en integrerad syn på planering och hushållning med mar- kresurser. En delredovisning lämnades i mars 2000 och den slutliga rapporteringen i december 2000. Ett viktigt led i verkets arbete var en landsomfattande kampanj  
 En stad är mer än sina hus  
 som genomfördes vintern 1999/2000. Kampanjen tog sin utgångspunkt i en konferensserie base- rad på erfarenheter av kommunala och regionala plane- ringsinsatser för hållbar utveckling, som lades till grund för 
 en exempelsamling. I sina rapporter har Boverket redovisat olika aspekter på det svenska Habitatarbetet, med tyngd- punkt i bostadssociala åtaganden och samhällsplanering. Verkets redovisningar i dessa avseenden har ingått i under- laget för Nationalkommitténs nationalrapporter. 
 Regeringen gav Naturvårdsverket i uppdrag i proposi- tionen Svenska miljömål 1997/98:145 att ta fram ett för- slag till en nationell strategi för informations- och kun- skapsförmedling kring Agenda 21 och hållbar utveckling. Uppdraget har redovisats i Naturvårdsverkets rapport 5059,  
 Från ord till handling. 
  
 Naturvårdsverket har också fått i uppdrag av regering- en att samordna en redovisning av 37 myndigheters arbe- te med Agenda 21 och hållbar utveckling under perioden  
 1996–2000. 
  Verket fick även i maj 2000 i uppdrag av regeringen att sammanfatta de övergripande övervägan- den som verket ansåg särskilt betydelsefulla inför FN:s uppföljning av Riokonferensen 2002. Uppdragen slutre- dovisades i december 2000. 
 I början av år 2001 inledde Nationalkommittén ett samverkansprojekt kring hållbar bebyggelseutveckling till- sammans med Boverket och Formas, Forskningsrådet för areella näringar, miljö och samhällsbyggande. Projektet syftade till att analysera hur frågor om hållbar bebyggel- seutveckling tolkas och hanteras i politiska planer och program på olika nivåer – från de globala handlingspro- grammen till kommunala planer. Under projektet har drygt 200 forskare och praktiker från olika nivåer med- verkat i ett antal seminarier. En slutrapport avses redovi- sas under år 2003. 
 Delvis i samarbete med Svenska kommunförbundet har kommittén uppdragit åt statsvetenskapliga institutio- nen vid Umeå universitet att följa och utvärdera statusen i det svenska lokala Agenda  
 21-arbetet. 
  Sammanlagt har tre rapporter publicerats, se nedan. 
 15 
  
 Som ett led i att öka kunskap, intresse och medvetenhet kring såväl Habitat som Agenda  
 21-arbetet 
  i Sverige har kommittén under arbetets gång publicerat följande rapporter: 
  
 Swedish Interim Country Report on Habitat II, oktober 2000. (Endast på engelska) 
  
 Agenda 21 i näringsliv och organisationer, en enkätun- dersökning, oktober 2000. 
  
 Agenda 21 och Habitat. För en hållbar utveckling, informationsbroschyr, februari 2001. 
  
 Swedish National Report to the United Nations General Assembly Special Session on the Review and Appraisal of the Habitat Agenda, Williams  
  
 6–8, 
  2001, juni 2001. 
  
 Sveriges nationalrapport inför FN:s Generalförsamlings extra möte (Istanbul+5) med uppföljning av Habitatagendan, om hållbar stads- och bebyggelseut- veckling i New York,  
  
 6–8 
  juni 2001, juni 2001. 
  
 Fem år efter Istanbul – erfarenheter, lärdomar och utmaningar, november 2001. 
  
 Key Issues in the Implementation of Agenda 21 at National and Regional levels in Sweden, December 2001. (Endast på engelska) 
  
 Tio år med Agenda 21 i Sverige, en antologi, mars 2002. 
  
 Svenska kommuners arbete med Agenda 21 – en jäm- förelse över tid. Flynn och Lopez, Umeå univer- sitet, maj 2002. 
  
 From Vision to Action. Swedens National Report to the World Summit on Sustainable Development in Johannesburg 2002, augusti 2002. 
  
 Från vision till handling. Sveriges nationalrapport till världstoppmötet om Agenda 21 och hållbar utveckling i Johannesburg 2002, augusti 2002. 
  
 Lokal Agenda 21 i ett politikerperspektiv. Lopez och Sherman, Umeå universitet, december 2002. 
  
 Kommittén har givit ut följande rapporter i samarbete med andra: 
  
 Svenska kommuners arbete med Agenda 21. En enkät- undersökning. Johnson och Lopez, Umeå universi- tet, 1999. Utgiven i samarbete med Svenska Kommun- förbundet. 
  
 En studie av 10 svenska kommuner. Lopez och Johnson, Umeå universitet, 2000. Utgiven i samarbete med Svenska Kommunförbundet. 
  
 Swedish Municipalities and the Sustainable Develop- ment of Towns, Cities and Communities – Examples of  
  
 Habitat-oriented 
  work. Rapporten gavs ut i samarbete med Boverket, maj 2001. 
  
 Implementing the Habitat Agenda – The European Union Experience. Rapport om EU:s erfarenheter från Habitatarbetet. Utgiven under det svenska ordförande- skapet i EU, i samarbete med utrikesdepartementet, juni 2001. 
  
 De rapporter som redovisas här finns, tillsammans med annan information, tillgängliga via www.agenda21forum.org som har drivits av en ideell förening (Föreningen för Agenda 21 och hållbar utveckling) där kommittén varit representerad. Sidan har delvis fungerat som kommitténs hemsida under arbetet. Sedan hösten 2001 har sekretari- atet varje månad publicerat ett nyhetsbrev som beskriver det pågående arbetet samt informerar om aktuella frågor och aktiviteter. Sammanlagt har 18 nyhetsbrev publice- rats. Nyhetsbreven har skickats ut till drygt 600 planerare, Agenda  
 21-samordnare 
  och andra intresserade. 
 16 
  
 FOTO 
 :  
 MICAEL HAGMAN 
 Stående från vänster: Jacobs (v), Chavez (mp), Harris (s), Simmons (ordförande, s), Russell (generalsekreterare), Berger (m), Dodson (s), Alexander (kd), Smith (fp) och Roman (c). 
 Infällda är Griffin (m) och Phillips (s). 
 17 
  
 II. AVSTAMP FRÅN 
 STOCKHOLM, RIO OCH ISTANBUL 
 II.1 Miljöfrågorna på den politiska dagordningen 
 Genom FN:s miljökonferens i Stockholm år 1972 place- rades miljöfrågorna högt på den nationella och interna- tionella politiska dagordningen. FN:s miljöprogram (UNEP, United Nations Environment Programme) inrät- tades, och FN:s medlemsländer blev allt mer engagerade i miljöarbetet. Ett ökat miljöarbete stimulerades på alla nivåer; globalt nationellt och lokalt. Samtidigt ställde världens utvecklingsländer kravet att miljöåtgärderna måste kombineras med verkliga möjligheter till utveck- ling. Efter intensiva förberedelser, där Sverige deltog aktivt, arrangerades den numera klassiska  
 FN-konferen- 
  sen om miljö och utveckling i Rio de Miller år 1992. 
 Under  
 1990-talet 
  initierades på internationell nivå en rad andra viktiga globala  
 FN-konferenser 
  och toppmöten. De har behandlat frågor som rör befolkningsutveckling, social och ekonomisk utveckling, jämställdhet, boende, stads- och bebyggelseutveckling, miljö och hälsa samt livsmedelssäker- het. Dessa konferenser och toppmöten har var och en uti- från sina frågeställningar och utgångspunkter sökt utveckla lösningar av grundläggande vikt för att kunna nå det över- gripande globala målet om hållbar utveckling. Med begrep- pet  
 hållbar utveckling  
 menas en utveckling som tillfredsstäl- ler dagens behov utan att äventyra kommande generatio- ners möjligheter att tillfredsställa sina behov. Stockholmskonferensen år 1972 kan via 1992 års  
 Rio-kon- 
  ferens mot denna bakgrund sägas ha banat väg för den omfattande utveckling av det internationella miljösamarbe- tet som kan sammanfattas under begreppet  
  
 Rio-processen. 
  
 I Sverige har miljö- och utvecklingsfrågorna under en lång tid funnits på den politiska dagordningen. Betydande insatser har gjorts sedan  
 1960-talet 
  med införandet av nydanande lagstiftning, t.ex. miljöskyddslagen. Miljö- arbetet vidareutvecklades under 1970- och  
 1980-talen. 
  Problematiken med långväga luftföroreningar och att utsläpp från ett land via t.ex. vindar kunde drabba andra länder blev mer och mer påtaglig, bl.a. genom försurning- en av svenska sjöar. Energikrisen under  
 1970-talet 
  berörde såväl miljö- som utvecklingsfrågor och lyfte på ett tydligt sätt fram sårbarhetsaspekterna. Stora investeringar i fjärr- värmesystem initierades under denna period. 
 Den första svenska samlade miljöpropositionen lades fram år 1988. Under  
 1990-talet 
  utvecklades arbetet vida- re och en mängd nya verktyg har förts fram för att under- lätta arbetet mot ett mer långsiktigt hållbart samhälle. Det gäller t.ex. kretsloppsåtaganden, miljökvalitetsmål, en ny miljöbalk, folkhälsomål, ekonomiska styrmedel, lokala investeringsprogram samt olika typer av uppfölj- ningsverktyg. 
 II.2 Riokonferensen och Agenda 21 
 FN:s konferens om miljö och utveckling ägde rum år 1992 i Rio de Miller. Konferensen var på flera olika sätt en vattendelare när det gäller  
 FN-konferenser. 
  Det mest framträdande var kanske det breda deltagandet. Vid kon- ferensen medverkade såväl regeringsföreträdare som representanter från kommuner, näringsliv och frivilligor- 
 18 
 ganisationer vilket var något nytt och som har bidragit till att vitalisera processen. Mötet utmärkte sig också genom det breda ämnesområdet och sammankopplingen av miljö- och utvecklingsfrågor. Det var en konferens där besluten, när de omsätts i praktisk handling, på ett avgö- rande sätt kommer att påverka de långsiktiga levnadsvill- koren för människor i alla länder. 
 Vid konferensen antogs de tre grundläggande dokumenten: Riodeklarationen om miljö och utveckling som inne- håller 27 grundläggande principer för miljö- och utveck- lingsarbete såsom principen att förorenaren ska betala, försiktighetsprincipen och substitutionsprincipen, Handlingsprogrammet Agenda 21, som innehåller 40 kapitel uppdelat i fyra olika avsnitt (Sociala och ekono- miska dimensioner, Att bevara och förvalta resurser, Att stärka viktiga samhällsgrupper samt Medel för genomfö- rande) samt Skogsprinciperna som anger grundläggande riktlinjer för ett hållbart utnyttjande av världens skogar. 
 Två internationella miljökonventioner, konventionen om klimatförändringar och konventionen om biologisk mångfald skrevs under av företrädare för mer än 150 län- der och EG. 
 Den femårsuppföljning av Riokonferensen som ägde rum år 1997 i FN:s generalförsamlings regi, blev inte den framgång som Sverige och andra länder hade hoppats på. Man kunde t.ex. konstatera att världens miljötillstånd trots flera framsteg totalt sett hade försämrats. Samma sak gällde den ekonomiska situationen för merparten av utvecklingsländerna. Mötet lyckades heller inte uppnå enighet kring en sammanfattande politisk deklaration. Dock togs viktiga beslut om hur det fortsatta genomfö- randet av Agenda 21 skulle utformas. Bland annat åtog sig världens länder att senast till år 2002 förbereda natio- nella strategier för hållbar utveckling. 
  
 FOTO 
 :  
 DANIEL GARCIA 
 / 
 PRESSENS BILD 
 Riokonferensen, som var den största i FN:s historia, samlade 181 stater samt omkring 120 stats- och regeringschefer. 
 II.3 Istanbulkonferensen och Habitatagendan 
 Redan vid 1972 års miljökonferens i Stockholm diskute- rades planeringsinsatser för ett rättvist och socialt utveck- lat boende. Den första  
 FN-konferensen 
  med fokus på boendefrågor, Habitat I, ägde rum år 1976 i Vancouver. Konferensen antog resolutioner om boende, bostadsbyg- gande, bebyggelsemiljö och stadsplanering. Som en följd av konferensen inrättades ett särskilt  
 FN-organ, 
  United Nations Centre for Human Settlements, som år 2002 omvandlades till  
 UN-Habitat, 
  med säte i Nairobi. 
 Den andra världskonferensen om boende, bebyggelse och stadsutveckling, Habitat II, ägde rum i Istanbul år 1996 och samlade ett stort antal regeringsrepresentanter, företrädare från kommuner och även representanter från näringslivet och ideella organisationer. En huvudfråga för konferensen var den tilltagande urbaniseringen i världen, framförallt i utvecklingsländerna. Även om städernas till- växt i vissa fall hotar en hållbar global utveckling, beto- 
 19 
  
 nades urbaniseringens potential att skapa grund för eko- nomisk tillväxt och välfärd. Syftet med konferensen var att enas om principer och riktlinjer som kunde vända utvecklingen och förbättra boendevillkoren och livsmil- jön för människor i deras boendemiljöer, både i städer och på landsbygden. Habitat II resulterade i två doku- ment: Istanbuldeklarationen, som i femton paragrafer sammanfattar konferensens viktigaste slutsatser, samt den omfattande Habitatagendan med en utförlig redo- visning av mål, principer och åtaganden och ett globalt handlingsprogram med strategier för genomförande som konferensen enats om. 
 Två övergripande teman ställdes i förgrunden. Det första –  
 en rimlig bostad för alla  
 – lyfter fram alla män- niskors rätt till goda bostäder och goda boendevillkor. Det andra –  
 en hållbar utveckling av människors boplatser i en värld med växande städer  
 – betonar att utvecklingen av städer och samhällen ska ske med hänsyn till miljön samt människors hälsa och välbefinnande. Både Istanbuldeklarationen och Habitatagendan behandlar åtaganden för att verka för bättre levnadsstandard för alla människor med betoning på bl.a. hemlöshet, fattig- dom, arbetslöshet, social utslagning, brister i grundläg- gande infrastruktur och service, otrygghet och våld samt miljöförstöring och ökad risk för katastrofer. Konferensen utgick ifrån att den hållbara livsmiljön måste formas och beslutas lokalt i samverkan med boen- de, intresseorganisationer och övriga lokalt berörda. I konsekvens härmed deltog företrädare för världens kom- muner och intresseorganisationer för första gången på likvärdiga villkor i en  
 FN-konferens. 
  En viktig princip i Habitatagendan är att varje land – inom ramen för de skilda rättsliga förutsättningarna – har åtagit sig att verka för en decentralisering till folkvalda lokala myndigheter. Ett annat genomgående inslag är betoningen av delaktig- 
 het och inflytande samt ett stärkt samarbete med den privata sektorn och frivilligorganisationer m.fl. 
 Habitatagendan kan ses som ett handlingsprogram för både det internationella utvecklingssamarbetet och det internationella biståndet. Agendan innehåller emellertid även globala uppmaningar och åtaganden som riktas till länderna i den industrialiserade världen. Det gäller fram- förallt i fråga om västvärldens ohållbara produktions- och konsumtionsmönster, men även transportsystem och bebyggelsemönster. Flera av skrivningarna om åtgärder för att minska sociala skillnader och att främja en social integration kan även omsättas och anpassas till förhål- landena i de mer utvecklade länderna. Samtidigt betonar Habitatagendan att arbetssätt och lösningar måste anpas- sas till de specifika institutionella, kulturella och sociala förutsättningarna som råder i olika länder och regioner. Istanbuldeklarationen och Habitatagendan kan därför ses som startpunkten för en ny global samverkan, baserad på en positiv vision om hållbara städer och boendemiljöer i hela världen. 
 II.4 Agenda 21 och Habitatagendan 
 – beröringspunkter och synergieffekter 
 Agenda 21 och Habitatagendan bör ses som komplette- rande handlingsprogram med det gemensamma målet att lägga grunden för ett hållbart samhälle. Båda doku- menten har sitt ursprung i den miljökonferens som ägde rum i Stockholm år 1972. Sambanden mellan miljö och utveckling är grundläggande med Brundtland- kommissionens begrepp om hållbar utveckling och glo- bal rättvisa som referenspunkter, och där befolkningstill- växt, en fortsatt urbanisering och ohållbara konsum- tionsmönster ses som globala hot mot ekosystemen och människors försörjningsmöjligheter och livsvillkor. 
 20 
  
 Agenda 21 tydliggör de viktiga sambanden mellan miljö och hälsa, vilket bl.a. tar sig uttryck i att typiska Habitat- frågor behandlas i ett särskilt kapitel med betoning på infrastruktur för vatten, sanitet, energi och transporter. Vidare behandlas i Agenda 21 politiska initiativ, program och planeringsinsatser för en långsiktigt hållbar använd- ning av mark, vatten och naturresurser, som också är cen- trala styrinstrument i Habitatagendan. 
 Också när det gäller uppfyllande av mål och genom- förande av åtaganden finns beröringspunkter. Den lokala nivåns betydelse, kommunernas nyckelroll liksom under- ifrånperspektivet är genomgående inslag i genomföran- det av både Agenda 21 och Habitat. Detta har genomsy- rat stora delar av det lokala Agenda  
 21-arbetet 
  – inte minst i Sverige – i syfte att förbättra människors var- dagsmiljöer i bostadsområden, på arbetsplatser och i sko- 
 lor, vilket ligger i linje också med målen i Habitat- agendan. Sambanden mellan de båda handlingsprogram- men manifesteras även genom ett kontinuerligt samar- bete på den globala nivån, dvs. mellan UNEP, FN:s mil- jöprogram, och  
 UN-Habitat, 
  FN:s program för boende och bebyggelse. Dessa program har under årens lopp ini- tierat flera gemensamma projekt och aktiviteter. Dit hör t.ex. arbetet med Sustainable Cities Programme. De star- ka beröringspunkter och möjliga synergieffekter mellan Agenda 21 och Habitatagendan har även varit en led- stjärna för den svenska uppföljningen. Vi återkommer till detta i kapitel III. 
 Agenda  
 21-förvaltningen 
  i Malmö stad genomförde år 2000 en kartläggning av initiativ och aktiviteter i bostadsområden i Malmö som syftar till en mer lång- siktigt hållbar utveckling. Utgångspunkten för arbetet var att visa på sambanden mellan lokalt miljöarbete och insatser för en förbättrad närdemokrati, ökad integration mellan olika folkgrupper, åtgärder för för- bättrad hälsa och ökad trygghet i enlighet med såväl Agenda 21 som Habitatagendan. 
 Malmö 
  
 21 
  
 III. DET SVENSKA ARBETET MED AGENDA 21 OCH HABITAT 
 III.1 Agenda 21 
 Få  
 FN-konferenser 
  har fått ett sådant genomslag på den lokala nivån som konferensen om miljö och utveckling i Rio de Janeiro 1992. Runt om i världen har ett omfattan- de arbete bedrivits inom ramen för Agenda 21 och Stevens under de senaste tio åren. En mer detaljerad genomgång av dessa båda processer och hur arbetet har bedrivits, vilka verktyg som använts m.m. har redovisats i två separata nationalrapporter åren 2001 och 2002, se avsnitt 1. 
 Det svenska Agenda  
 21-arbetet 
  är i en internationell jämförelse på flera sätt unikt. Sveriges samtliga kommuner har på ett eller annat sätt arbetat med Agenda 21. Detta beror på flera faktorer. Dels fanns det sedan länge ett stort miljöintresse bland befolkningen, och dels har de svenska kommunerna sin självständighet och ett arbetssätt som av tradition har byggt på delaktighet.Vidare finns ett aktivt för- eningsliv med ett brett inslag av folkbildning. Ett stort antal organisationer och föreningar (exempelvis Svenska Kommunförbundet, studieförbunden, Svenska Natur- skyddsföreningen, ungdomsnätverket q2000, fackliga orga- nisationer samt Industriförbundet) spelade alla en viktig roll i att föra ut budskapet och intentionerna i Agenda 21 till olika aktörer runt om i landet. 
 En hel del arbete kring hållbar utveckling sker också i många företag och organisationer utan att man benämner detta Agenda 21. 
 Bland annat ungdomsnätverket q2000 bidrog till att skapa debatt kring och tryck i konceptet Agenda 21. 
 Nätverket bildades under förberedelserna inför mötet i Rio de Miller och började tidigt arbeta med uppföljning- en och förverkligandet av Agenda 21 i Sverige. Ungdoms- nätverket kom in som en frisk fläkt i många kommuner och fick ofta möjlighet att föra fram sina åsikter för för- samlade kommunpolitiker och tjänstemän. 
 Redan år 1993 slog regeringen i en proposition om genomförandet av besluten vid FN:s konferens om miljö och utveckling fast att Agenda 21 i första hand var en kommu- nal angelägenhet och att inga centrala direktiv om hur arbe- tet skulle genomföras skulle utformas. Regeringen och Miljö- vårdsberedningen genomförde i samarbete med Svenska kommunförbundet en seminarieserie runtom i landet kring Riokonferensen och Agenda 21 för att stimulera det lokala arbetet. Kommunerna tog mycket snart initiativet i det loka- la Agenda  
 21-arbetet. 
  Under perioden  
 1994–96 
  avsatte rege- ringen cirka 25 miljoner kronor från vilket organisationer och kommuner kunde erhålla stöd för det lokala arbetet med Agenda 21. Totalt beviljades 137 olika projekt medel. 
 Ett åttiotal av dessa följdes upp av Naturvårdsverket som i sin utvärdering bedömde att bidragen till kommu- nernas och organisationernas Agenda  
 21-arbete 
  gav upp- hov till flera konkretas miljöförbättringar, bl.a. i form av minskade sopmängder, byte till mer miljöanpassade pro- dukter, energi- och vattenbesparing samt till förbättrad inomhusmiljö. Positivt var också att ett antal arbetstillfäl- len tillskapas. 
 Under den senaste tioårsperioden har det även skett en snabb utveckling inom näringslivet när det gäller såväl 
 22 
  
 miljöfrågor som frågor som handlar om företagens socia- la ansvar. Ökad medvetenhet inom näringslivet inom dessa områden, i kombination med ökad press från såväl kunder som opinion, har påskyndat utvecklingen. Ett sys- tematiskt miljöarbete och ökad kompetens har bidragit till att successivt minska utsläpp och energiförbrukning inom industrin. Miljölagstiftningen har varit pådrivande liksom teknikutvecklingen. 
 Det lokala Agenda 21 arbetet har utvecklats 
 Det svenska Agenda  
 21-arbetet 
  handlade under de inle- dande åren mycket om miljöfrågor med betoning på kom- postering och källsortering. Miljödimensionen har fortfa- 
 Områden som ingår i kommunernas 
 Agenda  
 21-arbete. 
  Andel i % 
  
 Förnyelsebar energi 
  
 57% 
  
 64% 
  
 Arbete i skolor/daghem 
  
 57% 
  
 Biologisk mångfald 
  
 54% 
  
 62% 
  
 Nationella miljömål 
  
 49% 
  
 Gröna nyckeltal 
  
 42% 
  
 45% 
  
 Folkhälsa 
  
 41% 
  
 Ekoeffektivitet 
  
 37% 
  
 17% 
  
 Miljöledningssystem 
  
 36% 
  
 46% 
  
 Väg och trafik 
  
 31% 
  
 37% 
  
 Livskvalitet 
  
 23% 
  
 36% 
  
 Bistånd 
  
 21% 
  
 24% 
  
 Gräsrotsprojekt 
  
 20% 
  
 39% 
  
 Gröna jobb 
  
 6% 
  
 28% 
  
 2001 
  
 Annat 
  
 16% 
  
 1998 
  
 17% 
  
 rande en viss dominans i förhållande till de andra två dimensionerna i hållbarhetsbegreppet – ekonomi och soci- ala aspekter. Under de senaste åren har dock en klar bredd- ning skett, bl.a. med en viss förskjutning till att omfatta exempelvis folkhälsofrågor, kultur och integrationsfrågor. Det framgår i en rapport från Umeå universitets statsve- tenskapliga institution som redovisades i maj 2002. 
 Under  
 1990-talets 
  ekonomiska kris togs olika initiativ från nationell nivå för att minska arbetslösheten. I många kommuner kopplade man ihop olika arbetsmarknads- politiska åtgärder, t.ex. sex månaders praktikanställningar, med så kallade Gröna Jobb eller miljöinformatörer. Tanken var att bereda arbetssökande sysselsättning samti- digt som anställningen hade en miljönytta. Det var ofta ungdomar som arbetade åt Agenda  
 21-samordnaren 
  och som verkade ute i stads- och kommundelar, besökte buti- ker, genomförde inventeringar etc. som annars inte hade kommit till stånd. Dessa gröna jobb var en positiv injek- tion genom att man på detta sätt kunde nå ut ännu bre- dare bland invånare, företag och organisationer. I en undersökning som genomfördes av Svenska Kommun- förbundet år 1995 visade det sig att det fanns praktikan- ställd personal i 105 av landets kommuner. Många fick genom praktikplatsen ökad kunskap kring miljö- och utvecklingsfrågor samtidigt som de fick ökad kännedom kring hur en kommun verkar och fungerar. De anställda skaffade sig genom praktiken också erfarenheter och kon- takter till nytta för det fortsatta arbetslivet. 
 Ett mycket omfattande utbildningsarbete har genom- förts såväl inom de kommunala organisationerna som rik- tat mot en bredare allmänhet. Studieförbund gick tidigt ut och erbjöd Agenda  
 21-studiecirklar 
  till organisationer och allmänhet. Ett betydande utbildningsarbete har också skett på många företag, ofta inom ramen för arbe- tet med införandet av miljöledningssystem. 
 23 
  
 I ett antal studier som genomförts vid Umeå universi- tet sedan mitten av  
 1990-talet 
  framkommer att det sven- ska Agenda  
 21-arbetet 
  har fått ett brett genomslag. Enligt den studie som publicerades i maj 2002 framgår att man i drygt 70 procent av kommunerna har antagit en lokal plan i kommunfullmäktige, vilket är en ökning från 56 procent år 1998. 
 Det finns dock signaler som pekar på att aktiviteten nu sjunker i flera kommuner. Ungefär en fjärdedel av kommunerna framhåller att dokumentet har spelat ut 
 sin roll. I vissa fall förklaras detta med att verksamheten avstannat efter det att planen antagits. 
 Samverkan har varit ledstjärna 
 En viktig del i Agenda  
 21-arbetet 
  har varit att involvera olika samhällsgrupper i den lokala Agenda  
 21-processen. 
  Samtidigt framkommer att intensiteten i detta arbete har dalat under senare tid. År 1998 angav 97 procent att man gjorde konkreta insatser för att engagera medbor- garna i processen. År 2001 hade denna siffra sjunkit till 
 CapaCity ger kunskap om hållbarhet och sysselsättning 
 CapaCity är ett tvåårigt transnationellt  
 EU-projekt 
  som lyfter fram möjligheterna att skapa lokala handlingsplaner för sysselsättning som en del av det lokala  
 Agenda-21- 
  arbetet. Projektet bygger på en webbaserad distansutbild- ning där deltagare från svenska kommuner ingår tillsam- mans med deltagare från Österrike, Tyskland, Grekland, Italien och Spanien. Organisationen International Council for Local Environmental Initiatives (ICLEI), fungerar som koordinator för projektet som delfinansieras av  
 EU-initiati- 
  vet Agera lokalt för sysselsättning. 
 I Sverige genomförs detta utbildnings- och utvecklings- projekt i samverkan med nio kommuner (Borgholm, Botkyrka, Huddinge, Lerum, Luleå, Piteå, Skara, Troll- hättan, och Östersund) med Svenska Kommunförbundet som nationell koordinator. Målet är att varje kommun ska ta fram en hållbarhetsorienterad handlingsplan för syssel- sättning med ökade miljömässiga, ekonomiska och sociala värden och som därigenom kan bidra till fortsatt hållbar sysselsättningsutveckling. Metoden som används för att ta 
 fram handlingsplanen är baserad på 
 Luleå 
  
 de metoder som har utvecklats inom 
  
 Piteå 
  
 Agenda  
 21-arbetet. 
  
 De deltagande svenska kommu- 
  
 Östersund 
  
 nerna ska på lokal nivå och i part- 
  
 nerskap förankra den europeiska 
  
 sysselsättningsstrategin och utveckla 
  
 egna lokala handlingsplaner för sys- 
  
 selsättning. Detta sker bl.a. genom 
  
 Huddinge 
  
 att använda de befintliga nätverk, 
  
 Botkyrka 
  
 Skara 
  
 metoder och planeringsprocesser 
  
 Trollhättan 
  
 som etablerats inom det lokala 
  
 Lerum 
  
 Agenda  
 21-arbetet. 
  För att en lokal 
  
 Borgholm 
  
 handlingsplan för sysselsättning ska 
  
 bli ett effektivt och kraftfullt verktyg 
  
 kommer man i projektet att diskutera hur den placeras i sitt lokala, regionala och nationella sammanhang. 
 Det webbaserade utbildningspaketet kommer efter pro- jekttiden, 2004, att erbjudas till övriga svenska kommuner. 
 24 
  
 65 procent. Det är dock viktigt att framhålla att Agenda  
 21-arbetet 
  på olika sätt har bidragit till att samverkan mellan olika sektorer har ökat. Det gäller inom kommu- nerna men också i samarbete med andra aktörer utanför den kommunala sfären. Samrådsgrupper och nätverk har bildats för att diskutera olika frågor. Olika former av part- nerskap, där de ingående parterna delar på kostnader, risktagning och ansvar har också ingåtts för att genomfö- ra olika åtaganden och nå vissa förändringar. De lokala investeringsprogrammen är ett sådant exempel. Flera Agenda  
 21-nätverk 
  för små och medelstora företag initi- erades runtom i landet. Kommunernas syfte med dessa nätverk var att bistå och stötta det lokala näringslivet när det gällde miljö- och utvecklingsfrågor. Miljöutbildning, information kring miljöledningssystem samt olika källsor- teringsprojekt är exempel på frågor som togs upp. I många fall identifierades konkreta samarbetsmöjligheter, baserade på en mer kommersiell grund. Genom detta arbete knöts också många värdefulla kontakter. 
 Agenda  
 21-arbetet 
  har på olika sätt ökat intresset för och behovet av återkoppling av resultat. Behovet av indi- katorer som belyser insatsens resultat har ökat under hela 
 processen. En mängd olika projekt för att utveckla olika användbara indikatorer pågår på såväl internationell nivå (FN och EU) och nationell nivå (regeringen, Svenska Kommunförbundet) som på regional nivå (landstingen och länsstyrelserna) och lokal nivå (kommuner och företag). 
 Arbetets organisation och ledning 
 Den organisatoriska placeringen kan ofta säga något om vilken vikt en fråga får inom organisationen. Det gäller inom såväl företag som kommunala och statliga organisa- tioner. I de undersökningar som genomförts på kommun- nivå av Umeå universitet har man kunnat konstatera att en förskjutning har skett mellan åren 1995 och 2001, se figur nedan. 
 Det politiska intresset för arbetet med lokal Agenda 21 är fortfarande förhållandevis stort, det visar sig inte minst i att två tredjedelar av kommunerna fortfarande tio år efter Riokonferensen avsätter särskilda budgetmedel för Agenda  
 21-arbetet. 
  Samtidigt anger cirka 40 procent av kommunernas Agenda  
 21-samordnare 
  att de anser att intresset från den politiska ledningen har sjunkit under de senaste tre åren. 
 Vilket politiskt organ leder Agenda  
 21-arbetet? 
  Andel i % 
  
 51% 
  
 1995 
  
 1998 
  
 2001 
  
 45% 
  
 35% 
  
 34% 
  
 25% 
  
 23% 
  
 20% 
  
 18% 
  
 13% 
  
 12% 
  
 14% 
  
 10% 
  
 Kommunstyrelse 
  
 Miljö- och 
  
 Utskott eller beredning 
  
 Annat organ 
  
 Hälsoskyddsnämnden 
  
 25 
  
 Forskning om lokal politik och Agenda 21 
 I tidigare enkäter utförda vid Umeå universitet har frågor ställts till Agenda  
 21-samordnare. 
  Det har därför saknats förutsättningar för att analysera de förtroendevalda politi- kernas roll och engagemang i Agenda  
 21-arbetet. 
  
 Under senvåren 2002 genomförde Umeå universitet en enkät till totalt 1349 lokala politiker i 28 svenska kommu- ner, grundade på ett statistiskt säkerställt urval. Materialet har delats in i tre kategorier (aktiva, varken aktiva eller passiva samt passiva) när det gäller hur aktiva de 28 kom- munerna är i sitt lokala Agenda  
 21-arbete. 
  Indelningen baseras på de svar som erhållits dels i en tidigare enkät till lokala Agenda  
 21-samordnare 
  (eller motsvarande) som skickades ut på senhösten 2001, dels i den nu aktuella enkäten till lokala politiker. Forskarna har valt att använda följande kriterier för vad som karaktäriserar de olika kate- gorierna. Aktiva kommuner kännetecknas av att: 
  
 Agenda  
  
 21-processen 
  har integrerats i den kommunala verksamheten i ganska hög grad eller i viss utsträckning 
  
 Agenda  
  
 21-arbetet 
  i förhållande till översiktsplaneringen är ganska väl integrerat 
  
 Det finns många sektorer eller verksamhetsområden där  
  
 Agenda-21 
  processen har initierats framgångsrikt 
 Passiva kommuner kännetecknas av: 
  
 Agenda 21 har endast i viss utsträckning integrerats i den kommunala verksamheten 
  
 Agenda 21 är endast delvis integrerad i översiktsplane- ringen 
  
 Agenda  
  
 21-processen 
  har initierats framgångsrikt i få sektorer och verksamhetsområden 
 En slutsats som framträder är enligt forskarna att politiken har betydelse för utfallet av det lokala Agenda  
 21-arbetet 
  och att det beror av vilken majoritet som styr i kommunen. Man finner i undersökningen att socialistiskt styrda kom- muner är mer aktiva inom lokal Agenda 21 än borgerligt styrda kommuner. Dessa skillnader är signifikanta. Vidare bedöms engagemanget bland kommunpolitiker och kom- munala tjänstemän vara störst för lokal Agenda 21 i akti- va kommuner och initiativet för Agenda 21 i högre grad finnas centralt hos kommunstyrelse eller kommunfullmäk- tige. Även den politiska enigheten bedöms vara större i aktiva än i övriga kommuner. Kommunfullmäktiges och kommunstyrelsens engagemang verkar således spela en viktig roll, liksom graden av politisk enighet, för hur Agenda  
 21-arbetet 
  utvecklas. Viktiga komponenter för att arbetet med lokal Agenda 21 ska gå bra är enligt forskarna att tyngdpunkten för arbetet ligger centralt och att kom- munpolitiker och tjänstemän är engagerade i frågan. 
 Källa: Lokal Agenda 21 i ett politikerperspektiv. Lopez, Flynn och Sherman, Umeå universitet. 
 26 
  
 III.2 Habitatagendan 
 Habitatagendan har visat sig vara mindre känd i Sverige, och har inte fått samma genomslag som Agenda 21. Det finns flera skäl till detta. I Habitatagendan finns ingen motsvarighet till de lokala Agenda  
 21-programmen 
  som samlande instrument för genomförandet på lokal nivå. Däremot ges ökad tyngd åt bostadspolitiska insatser och åt den kommunala samhällsplaneringen, som är förhål- landevis väletablerade i det svenska systemet. Att Sverige redan gått igenom den klassiska urbaniseringen, kopplad till industrialiseringen, och att politiken sedan efterkrigs- tiden varit inriktad på att tillgodose behovet av bostäder och samhällsservice, kan vara andra förklaringar till det svagare genomslaget för Istanbulkonferensen och Habitatagendan i Sverige. 
 Detta innebär emellertid inte att det saknas problem eller att vi i Sverige kan hävda att vi har uppnått målen i Habitatagendan – tvärtom. Vid tiden för Istanbul- konferensen stod Sverige inför stora utmaningar med lågkonjunktur, en ökande arbetslöshet, regionala obalan- ser och ökade sociala skillnader mellan olika befolk- ningsgrupper i samhället. Lågkonjunkturen tvingade både staten och kommunerna till omfattande nedskär- ningar, vilket bl.a. innebar att bostadssubventionerna minskade. Habitatagendans grundläggande fokus på boende, bebyggelse och stadsmiljö är i hög grad relevant också för politiken i Sverige. 
 Inför Istanbulkonferensen år 1996 antog den svenska regeringen åtta utmaningar som uttrycker ambitionen att nå de övergripande målen en rimlig bostad till alla samt en hållbar utveckling av städer och boplatser. Utmaningarna spänner över ett brett område från frågor som rör en socialt inriktad bostadspolitik och insatser för en ökad integration och förstärkning av kommunernas roll till miljöanpassning av den byggda miljön, förnyelse av 
 utsatta bostadsområden samt lokal demokrati och plane- ring för en god stadsmiljö. Till skillnad från Agenda 21 genomfördes emellertid inga större, samlade nationella satsningar för att föra ut Habitatagendan. Utgångspunkten var i stället att arbetet skulle genomföras genom insatser inom en rad politikområden på såväl nationell som regio- nal och kommunal nivå. Boverket gavs som central myn- dighet för boende- och stadsutvecklingsfrågor ett huvud- ansvar för att föra ut budskapet från Istanbulkonferensen. Verket har senare fått specifika regeringsuppdrag för att ta fram underlag för att beskriva det svenska arbetet. 
 Det svenska arbetet med Habitatagendan låter sig inte beskrivas på ett enkelt, heltäckande eller överskådligt sätt. Som tidigare framhållits är beröringspunkterna med Agenda 21 starka, och en stor del av det lokala Agenda  
 21-arbetet 
  berör i hög grad frågor om boendemiljö och stadsutveckling. I fokus för arbetet med att förverkliga Habitatagendan står framförallt samhällsplaneringen på lokal och regional nivå. Som ett led i Boverkets arbete med att föra ut och diskutera Habitatagendan genomför- des vintern 1999/2000 en landsomfattande kampanj  
 En Stad är mer än sina hus  
 som tog utgångspunkt i kommu- nala och regionala planeringserfarenheter. Kampanjen lade bl.a. grund för generella slutsatser om kommuner- nas planering för hållbar utveckling i Boverkets redovis- ning (år 2000) till regeringen om Habitatagendans för- verkligande i Sverige. Utöver dessa planeringsinsatser är det emellertid även intressant att lyfta fram det lokala och regionala arbete som genomförts med stöd av natio- nella initiativ inom bostadspolitiken, den regionala utvecklingspolitiken samt integrations- och storstadspo- litiken. 
 Den kommunala planeringen har utvecklats 
 Habitatagendans betoning av planering för en hållbar 
 27 
  
 utveckling av städer och samhällen innebär särskilda utmaningar för Sverige, liksom för andra länder i den industrialiserade världen som har uppnått en hög grad av urbanisering. Under stora delar av  
 1990-talet 
  var miljö- frågorna och målet om en ekologiskt hållbar utveckling starka drivkrafter i kommunernas fysiska planering. Boverket konstaterar i sin redovisning om Habitat- agendan att miljöfrågorna numera är förhållandevis själv- klara och väletablerade i den kommunala fysiska plane- ringen. Denna utveckling har påskyndats genom natio- nella initiativ, såsom införandet av en samlad miljölag- stiftning i form av miljöbalken samt arbetet med natio- nella miljökvalitetsmål. 
 Verket menar att kommunerna trots detta haft svårt att integrera de olika dimensionerna i hållbar utveckling i sina översiktsplaner och att översiktsplaneringens potential i ett breddat planeringsperspektiv inte har utnyttjats fullt ut. I dag kan vi se att översiktsplanering- ens roll och ställning växlar i betydande omfattning i de svenska kommunerna. Många kommuner arbetar aktivt med att utveckla och anpassa instrumenten i planering- en, medan flera andra kommuner saknar en aktuell över- siktsplan. En särskild svårighet är hur översiktsplanering- en ska bedrivas i de närmare 200 kommuner som har vikande befolkningsutveckling. 
 Enligt Boverket har nästan nio av tio kommuner utta- lat att man genomfört eller avser genomföra insatser för att närmare föra samman lokal Agenda 21 med den över- siktliga fysiska planeringen. Integreringen är emellertid i flertalet fall fråga om gemensamma måldiskussioner eller liknande, medan endast ett fåtal kommuner redovisar gemensamma insatser eller samordning av processerna. Det är i sammanhanget intressant att notera att en tre- djedel av kommunerna anger att det finns en koppling mellan översiktsplanerna och de lokala investeringspro- 
 grammen. Allt viktigare, men samtidigt betydligt svårare, har varit att i de kommunala översiktsplanerna koppla bebyggelseplaneringen till trafiksystemets uppbyggnad. Också här har Boverket genomfört ett projekt, Stadsplanera i stället för att bebyggelseplanera, i syfte att betona vikten av att anlägga en helhetssyn på staden, där människors vardagsliv tas till utgångspunkt för en sam- ordnad, tvärsektoriell planering. Andra frågor som har uppmärksammats är grönområden och den kommunal- tekniska försörjningen (vatten- och avfallshantering, fjärrvärmeanläggningar och elförsörjning) från ett över- gripande, strukturellt perspektiv. För att klara dessa nya uppgifter har nya analys- och bedömningsmetoder tagits fram, bl.a. genom ett samarbete mellan statliga natur- vårds- och planeringsmyndigheter och ett antal kommu- ner i syfte att, inom ramen för det s.k.  
 SAMS-projektet 
  (Samhällsplanering med miljömål i Sverige) ta fram pla- neringsrelevanta miljömål och indikatorer. 
 Enligt Boverket beskriver många kommuner svårighe- ter att få medborgare, organisationer och näringsliv att engagera sig i den översiktliga planeringen. Samtidigt finns många exempel på nyskapande metoder och arbetssätt för att etablera en öppen dialog med en bred krets av berörda, genom olika former av seminarier, stu- diecirklar, medborgarpaneler etc. Flera kommuner har också gjort särskilda satsningar för att engagera barn och ungdomar i diskussioner om kommunens framtid i pla- neringsprocessen. Ett allt vanligare inslag är att utnyttja IT som ett hjälpmedel i den kommunala planeringen. År 2000 uppgav enligt Boverket var femte kommun att de har information om sin översiktsplan på Internet. I nästan samtliga av dessa kommuner kan invånarna dess- utom lämna synpunkter via nätet. 
 Starka regionala europeiska samarbetssträvanden har tillsammans med det svenska  
 EU-medlemskapet, 
  med- 
 28 
  
 Umeå kommun har arbetat med en grönstruktur där flera funktioner såsom rekreation, hälsa, kulturell identitet och biologisk mångfald hanteras samtidigt. 
 verkat till att samverkan mellan flera kommuner har bli- vit allt viktigare i planeringsprocessen. Enligt Boverket pågår ett utvecklat mellankommunalt planeringssam- arbete i över hälften av landets kommuner. Därutöver förekommer samverkan i frågor som rör infrastruktur, turism och lokal utveckling i över två tredjedelar av de svenska kommunerna. Boverket pekar i sin Habitatredovisning ändå på svårigheterna att uppfylla de ökade kraven på mellankommunal samverkan för att uppnå målet om en hållbar stadsutveckling och på att behandla regionala frågor i översiktsplaneringen. 
 Ny inriktning för den nationella bostadspolitiken 
 Målet för den svenska bostadspolitiken är att alla skall 
 ges förutsättningar att leva i goda bostäder till rimliga kostnader och i en stimulerande och trygg miljö inom långsiktigt hållbara ramar. Boende- och bebyggelsemiljön skall bidra till jämlika och värdiga levnadsförhållanden och särskilt främja en god uppväxt för barn och ungdo- mar. Vid planering, byggande och förvaltning ska en eko- logiskt, ekonomiskt och socialt hållbar utveckling vara grund för verksamheten. Dessa grundprinciper ligger väl i linje med Habitatagendan. Med utgångspunkt i dessa principer har en rad viktiga boendepolitiska åtgärder genomförts. Från den 1 januari 2001 har kommunernas ansvar för bostadsförsörjningen förtydligats genom lag- stiftning. Många kommuner i landet är nu i färd med att ta fram särskilda boendeplaner eller program för 
 29 
  
 bostadsbyggande och boende. I syfte att bevara och utveckla en tillräckligt stor hyressektor har riksdagen antagit en lag mot utförsäljning av allmännyttiga bostä- der. Regeringen har vidare avsatt 2,5 miljarder kronor för en period om fem år för att stimulera till ett ökat byggande av hyreslägenheter på orter med brist på bostäder, varav en miljard är anvisad till Stockholms län. Även till investeringar som leder till ett ökat antal stu- dentbostäder har investeringsbidrag införts liksom till bostadsinvesteringar som främjar ekologisk hållbarhet. Ett uppdrag har givits till Boverket att i samråd med Naturvårdsverket analysera möjligheterna att vid nybyggnad av bostäder utforma villkor för att minska belastningen på miljön. Problem i planerings- och bygg- processen har belysts i flera utredningar och utredningen för översyn av plan- och bygglagen, som tillsattes i juni 2002, har fått i uppdrag att ytterligare belysa denna fråga. Boendeinflytandet har stärkts bl.a. vid ombyggnad av hyreslägenheter. För att stödja kommuner som drab- bats av strukturomvandlingar och tomma lägenheter har 4 miljarder kronor satsats för att stödja strukturomvand- ling av kommunala bostadsföretag. En särskild myndig- het, Statens Bostadsnämnd, har inrättats för att stödja en ytterligare omstrukturering under åren  
 2002–2010. 
  Problemen inom boendet och bostadsmarknaden är dock långt ifrån lösta. Det svenska samhället står fort- farande inför stora utmaningar för att lösa de bostads- politiska frågorna. 
 Nya former för regional utveckling under framväxt 
 Den traditionella svenska regionalpolitiken, med fokus på stöd till glesbygdsområden, har under senare år över- getts till förmån för en ny regional utvecklingspolitik som syftar till att ge förutsättningar för tillväxt och livs- kraft i alla delar av landet. Syftet är att etablera en sam- 
 manhållen politik för väl fungerande och hållbara lokala arbetsmarknadsregioner med en god servicenivå i alla delar av landet. Politiken betonar en ökad sektorssam- ordning och regionala hänsynstaganden inom olika poli- tikområden. Den nya inriktningen bygger delvis vidare på de ökade kunskaperna om den lokala och regionala miljöns betydelse för företagens konkurrenskraft och till- växt. Avsikten är att det lokala och regionala inflytandet över den nationella politiken ska öka och att statliga resurser för tillväxt och sysselsättning ska göras mer flex- ibla. Ett instrument är regionala tillväxtavtal, som från och med år 2004 kommer att benämnas regionala till- växtprogram, som tas fram i samverkan mellan de regio- nala organen, näringslivet och andra aktörer. Parallellt med detta utvecklas den regionala nivån i Sverige, fram- förallt genom framväxten av fler regionala självstyrelse- organ. De främsta drivkrafterna har varit önskemålen om en decentralisering av statliga beslut samt om en ökad demokratisk förankring. 
 Insatser för integration och ökad delaktighet 
 Fler än var tionde invånare i Sverige är födda utomlands och att främja integrering av personer med utländsk bak- grund är en viktig aspekt av den traditionella svenska väl- färdspolitiken. Det övergripande målet för den svenska integrationspolitiken, som antogs av riksdagen år 1997 (prop. 1997/98:16), är att minska skillnaderna i livsvill- kor mellan personer med utländsk bakgrund och svensk- födda. Insatserna handlar i huvudsak om att öka delak- tigheten i samhället genom sysselsättningsfrämjande åtgärder, språkutbildning och kompetensutveckling samt motverka diskriminering inom olika samhällsområden. 
 Mot bakgrund av de ökande problemen i storstads- regionerna när det gäller sociala skillnader, segregation och utanförskap, lanserades en svensk storstadspolitik år 
 30 
  
 1998. Den nationella storstadspolitiken inriktas på att stärka förutsättningarna för tillväxt och bryta den nega- tiva segregationen i storstäderna. En särskild Storstadsdelegation inom regeringskansliet har regering- ens uppdrag att utveckla och samordna politikområdet. Det storstadspolitiska arbetet har hittills främst inriktats på målet att bryta den negativa segregationen genom lokala utvecklingsavtal med sju storstadskommuner om insatser i de socialt och ekonomiskt mest utsatta stads- delarna. Genom lokala utvecklingsavtal hålls en lär- och förbättringsprocess samman som ersätter traditionellt projektbidragstänkande. Avtalen siktar på såväl indivi- ders som stadsdelars möjligheter till utveckling. I avtalen återfinns en sammanhängande målkedja avseende över- gripande nationella mål och lokala effektmål. Det är fyra centrala metoder som sätter sin prägel på det lokala utvecklingsarbetet: målstyrning, långsiktighet, samver- kan och underifrånperspektiv. I ett Habitatperspektiv är det framförallt intressant att lyfta fram det lokala arbetet för att öka de boendes delaktighet i samhällslivet samt åtgärder för att minska segregationen i berörda stadsde- lar. 
 Sammanlagt har närmare 800 insatser genomförts, som rör allt från arbete, sysselsättning, språk, och utbild- ning till kulturaktiviteter, brottsförebyggande arbete och folkhälsofrågor. Arbetet är f.n. föremål för uppföljning och utvärdering, dels av kommunerna, med stöd av for- skare, dels av statliga myndigheter. Utvärderingen ska utgöra underlag för beslut om inriktningen av fortsatta insatser. Integrationsverket, som har haft ansvar för den nationella utvärderingen, framhåller i rapporten På rätt väg? att det är för tidigt att styrka samband mellan insat- ser och utveckling i berörda stadsdelar och om denna typ av insatser räcker för att bryta den negativa segregatio- nen. Storstadsdelegationen konstaterar i sin årsrapport 
 2003 att utvecklingen i stadsdelar som omfattas av loka- la utvecklingsavtal går i positiv riktning t.ex. genom att andelen sysselsatta ökar och socialbidragsberoendet min- skar. Flera insatser har gjorts för att öka boendes delak- tighet och deltagandet i det lokala utvecklingsarbetet. I Storstadsdelegationens årsrapport redovisas att ett tiotal stadsdelar under valet 2002 har haft ett ökande valdelta- gande, medan andra delar av berörda kommuner har visat ett minskande valdeltagande. Regeringen har under år 2002 genomfört en avstämning av de lokala utveck- lingsavtalens första tre år. Inom avstämningen har bl.a. ett stort antal nationella och lokala utvärderingar samlats in. Insamlat material ska nu värderas och utgöra under- lag för regeringens ställningstagande till den fortsatta storstadspolitikens utformning. 
 III.3 Samlade erfarenheter och slutsatser 
 Det svenska Agenda 21- och Habitatarbetet har fått ett brett genomslag i det svenska samhället även om det sist- nämnda begreppet som sådant varit relativt okänt. Det har snarare beaktats genom det kontinuerliga planerings- arbetet i kommunerna under flera årtionden. 
 Det finns ett stort antal likheter mellan Agenda 21 och Habitat, vilka framhållits i tidigare rapporter, (jfr avsnitt I). De är båda resultat av  
 FN-konferenser, 
  de tar båda sin näring från det lokala arbetet där delaktighet och samverkan är ledstjärnor. 
 Såväl arbetet med Agenda 21 som Stevens har i en internationell jämförelse varit framgångsrikt i Sverige. Det finns naturligtvis skilda uppfattningar om detta beroende på vilken syn man haft på hur arbetet borde ha bedrivits samt vilket resultat som man har förväntat sig. Ibland framförs kritik mot bristande stöd i ett tidigt skede från nationell nivå genom t.ex. nationella informa- tionskampanjer. För den fortsatta verksamheten är det 
 31 
  
 viktigt att brister förs fram, diskuteras och förs in i det fortsatta arbetet. 
 Ett mycket omfattande arbete har gjorts i såväl Agenda 21:s som Habitats anda. Genom arbetet har en ökad förstå- else utvecklats bland olika samhällsgrupper kring frågor som rör hållbar samhällsutveckling och den enskilda indivi- dens, företags och organisationers samt kommuners ansvar i sammanhanget. Under ett antal år har diskussioner förts kring hållbar utveckling för regioner och städer. Hållbarhetsbegreppet har på olika sätt diskuterats och ana- lyserats av olika grupper i samhället, de har också konkreti- serats utifrån de lokala förutsättningarna. Diskussionerna har också tydliggjort behovet av samarbete och visat på att 
 Kultur och regional utveckling 
  
 Projektet  
 Kulturarvet som resurs för regional utveckling  
 bedrivs av Riksantikvarieämbetet och är ett led i myndig- hetens långsiktiga arbete med att väcka intresse och sprida kunskap om kulturarvet som regional utvecklings- faktor. Det syftar även till att utveckla kulturmiljöarbetet till en drivande kraft i omställningen till ett hållbart sam- hälle. Sambanden mellan kulturarv och regional utveck- ling har under  
  
 1990-talet 
  
  tillmätts en ökad betydelse. Kulturmiljön framhålls som en viktig faktor för en regions identitet och attraktivitet, kulturmiljörelaterade insatser ger arbetstillfällen och bidrar till en god livsmiljö och en god hushållning med befintliga resurser. En fallstudie kommer att analysera kulturarvets socioekonomiska effekter samt visa på metoder för värdering av de effek- ter som bevarande och bruk av kulturarvet genererat. Projektet pågår t.o.m. år 2003. 
  
 det inte finns några patentlösningar. Avsaknaden av en tyd- lig organisation samt tydliga signaler från såväl lokal som nationell nivå, är något som ofta förs fram i undersökningar när det gäller hinder som begränsar hållbarhetsarbetet. Det finns också önskemål på att en mer tvärsektoriell ansats bör anläggas som bättre speglar frågornas komplexitet och vidd. 
 Stora satsningar i samarbete mellan kommuner, folk- bildningsorganisationer och konsulter har gjorts inom ramen för Agenda  
 21-arbetet 
  i Sverige. Likaså sker en omfattande kunskapspåbyggnad inom ramen för företags och organisationers arbete med att införa miljöledningssys- tem. Mer än 2200 företag har certifierat sin verksamhet i enlighet med den internationella miljöledningsstandarden ISO 14001. Satsningar har även skett inom ramen för Habitatarbetet, där bl.a. Boverket på olika sätt har aktuali- serat olika frågeställningar med anknytning till boende och hållbar stadsutveckling. Efter tio år med Agenda 21 och fem år med Habitat finns det dock fortfarande kunskaps- och informationsluckor. Det handlar både om en förståelse för vidden i begreppet hållbar utveckling men också om grundläggande miljökunskap samt sambanden mellan olika dimensioner, såsom kopplingarna mellan ohälsa och miljö- faktorer. Vad är Agenda 21 och Habitat i praktiken, vad krävs för att uppnå ett hållbart samhälle? Vad kan jag som enskild individ göra? Genom ökad kunskap ökar också för- ståelsen för olika, ibland obekväma, åtgärder inom t.ex. miljöområdet. Bristande kunskap kan å andra sidan leda till bristande engagemang hos såväl medborgaren som tjänste- män, politiker och företagare. Samtidigt är det viktigt att peka på att det inte finns något självklart samband mellan kunskap och handling. Att öka kunskapen leder inte direkt till beteendeförändringar. För att uppnå ett långsiktigt för- ändrat beteende som är bättre från t.ex. miljösynpunkt är det viktigt att tydliggöra en grundläggande idé som kan medföra ett ökat positivt intresse hos berörda aktörer. Det 
 32 
  
 är också viktigt att undanröja strukturella hinder och att på så sätt kunna skapa handlingsalternativ. 
 Ett sätt att skapa helhetssyn och synliggöra sambanden mellan skilda verksamheter är att utarbeta gemensamma visioner, måldokument, och strategier för det lokala arbe- tet med hållbar utveckling. Den nationella strategin för hållbar utveckling som presenterades i mars år 2002 kan utgöra underlag och inspiration för ett sådant lokalt arbe- te. Vi återkommer till detta i avsnitt V.4. 
 I arbetet med att nå ett långsiktigt hållbart samhälle används en mängd olika verktyg och metoder. Ett av de mest framträdande i såväl Habitat- som Agenda  
 21-pro- 
  cessen är olika former av samhällsplanering och då sär- skilt kommunal fysisk planering. Planeringsinstrumentet, inklusive metoder för att på olika sätt verka för en ökad delaktighet av olika grupper, blir således mycket viktigt. 
 Likheterna och kopplingarna mellan Agenda 21 och Habitat var något som regeringen tog fasta på när Nationalkommittén för Agenda 21 och Stevens tillsattes år 2000. Kommitténs arbete hade föregåtts av en nationell samordnare sedan 1998. Att också på lokal och regional nivå samordna Agenda  
 21-arbetet 
  med frågor som rör boende och stadsmiljö är av största vikt, då de båda i många fall kan korsbefrukta varandra. Tyvärr är det inte ovanligt att processerna sker separerat eller i parallella spår. Orsaken till detta kan vara att man ser på frågorna utifrån olika perspektiv; man kommer t.ex. från olika organisatio- ner med olika kultur. Det kan också finnas en spänning mellan olika kommunala förvaltningar då man kan ha upp- 
 fattat det som att en grupp har monopol på en viss fråga och inte vill släppa in andra eller diskutera alternativa sätt att gå till väga etc. Allt fler kommuner försöker dock på olika sätt integrera Agenda 21- och Habitatfrågor och skapa lokala mötesplatser där dessa frågor kan diskuteras för att tillsammans med invånarna utveckla närsamhället. 
 Även om det lokala arbetet, baserat på kommunalt självstyre, är avgörande i arbetet för hållbar utveckling, finns risk för suboptimeringar. Vissa frågor och problem har strukturella orsaker, som måste lösas i ett samspel mel- lan nationell och lokal nivå. Dit hör integrationspolitiken, där sociala skillnader mellan befolkningsgrupper måste lösas. Komplexa frågor, såsom hur transporterna ska lösas, kan vara mer lämpliga att samordna på en mellankommu- nal eller regional nivå, istället för att varje kommun försö- ker lösa frågor som kringfartsleder, kollektivtrafik eller lik- nande. Ytterligare sådana frågor kan röra avloppsrenings- anläggningar, energiförsörjning, dricksvattenförsörjning, anläggande av deponier eller liknande. Genom ny teknik och utbyggda kommunikationer är det också idag möjligt att bo allt längre ifrån sitt arbete. Detta ställer ökade krav på en mellankommunal samordning och regionplanering. I detta sammanhang vill kommittén också uppmärksamma regionala obalanser som ett grundläggande hinder i arbetet för ett hållbart Sverige. Det gäller obalanser som leder till att vissa orter avfolkas och får ett allt sämre serviceutbud och tomma lägenheter medan andra regioner i landet har en starkt ökande befolkning som ställer krav på ytterligare service, flera bostäder etc. 
 33 
  
 IV. RESULTAT FRÅN ISTANBUL+5 
 OCH JOHANNESBURG 
 IV.1 Det internationella samarbetet om boende och stadsutveckling sedan Istanbul 
 IV.1.1 Framgångar och svårigheter 
 Genom Istanbulkonferensen och Habitatagendan lyftes urbaniserings- och boendefrågorna på ett påtagligt sätt upp på den globala politiska dagordningen. Det blev tyd- ligt att de försämrade livsvillkoren i växande städer, framförallt i utvecklingsländerna, är en global angelägen- het. Agendans tydliggörande av rätten till en god livsmil- jö och trygga boendevillkor, den lokala nivåns betydelse samt betoningen av delaktighet har fungerat som en ny plattform både för det internationella utvecklingssamar- betet och utformning och genomförande av politiska ini- tiativ i världens länder. Habitatagendan innehåller inga entydiga strategier och instrument för genomförandet, utan bygger i hög grad på nyckelbegrepp som decentra- lisering, partnerskap mellan offentlig och privat sektor, delaktighet och underifrånperspektiv, kompetensutveck- ling, nätverkssamarbete samt erfarenhetsutbyte kring goda exempel. Det är därför svårt att få en allmän bild av hur Habitatagendan har förverkligats. 
 I en utvärderingsrapport, framtagen av  
 UN-Habitat 
  inför femårsuppföljningen av 1996 års Istanbulkonferens (se nedan), pekas på en rad framsteg i arbetet för bättre boendevillkor och hållbara städer världen över. Det kon- stateras emellertid att det har varit svårt att få samma bestående genomslag för boende- och stadsutvecklings- 
 frågorna som för de globala miljöfrågorna. Insikten om kommunernas nyckelroll har i och för sig ökat, men trots tydliga tendenser till ökad decentralisering av uppgifter från central till lokal nivå är bristen på resurser, styrme- del och kompetens på den lokala nivån återkommande hinder. Bristen på ekonomiska resurser och styrmedel för investeringar i bostäder, service och infrastruktur som tillgodoser alla befolkningsgrupper är ett generellt pro- blem som lyfts fram. Framstegen anses trots dessa svårig- heter vara betydande, inte minst genom mängden lokala initiativ, där boende och intresseorganisationer varit starkt drivande. Att få ett kontinuerligt samspel mellan dessa initiativ och den nationella politiken är en utma- ning som lyfts fram. 
 IV.1.2 Istanbul+5 – uppföljningskonferens i New York 
 Viktiga principer och mål bekräftades 
 Fem år efter Istanbulkonferensen, i juni 2001, hölls ett extra möte i FN:s generalförsamling för att följa upp och utvärdera arbetet med att förverkliga Habitatagendan samt besluta om fortsatta insatser. Stor vikt lades vid att redovisa och diskutera erfarenheter och lärdomar av Habitatarbetet. Mötet ledde även till antagande av ett slutdokument, en Deklaration om städer och andra sam- hällen i det nya millenniet (se nedan). 
 Uppföljningskonferensen ledde inte till nya åtaganden 
 34 
  
 eller beslut om konkreta åtgärder men har ändå blivit en viktig bas för det fortsatta arbetet. Vid konferensen bekräftades centrala mål och principer i Habitatagendan. Framförallt tydliggjordes synen på urbaniseringens möj- ligheter och problem, liksom boendets centrala roll för att bekämpa fattigdom och främja en ökad delaktighet i samhället. Konferensen innebar vidare att kunskaperna om både svårigheter och möjligheter i genomförandet fördjupades och nyanserades. Vikten av demokratiska styrelseskick, decentralisering och lokalt genomförande baserat på folkvalda församlingar lyftes tydligt fram, både i det konkreta erfarenhetsutbytet och i den slutliga deklarationen. 
 Erfarenheter och lärdomar diskuterades 
 Vid mötet redovisades vid ett antal seminarier olika erfa- renheter av arbetet för att förverkliga Habitatagendan från olika delar av världen med såväl ministrar och loka- la politiker som experter, frivilligorganisationer och andra aktiva deltagare. Några problem och frågeställ- ningar som diskuterades var: 
  
 Insikten att de lokala myndigheterna, som står närmast medborgarna, har en nyckelfunktion för att förbättra livsvillkoren och boendeförhållandena i världens stä- der tycks vara generellt accepterad. Å andra sidan kan den lokala nivån inte ensam lösa problemen i drabba- de områden. Skillnader i livsvillkoren i olika områden 
  
 Internationella insatser för stöd till den lokala nivån 
 En rad lokala och internationella initiativ har tagits för att förstärka kopplingen mellan den lokala nivån, nationella policies och den internationella agendan. Initiativen har fokuserat på inflytandefrågor, Agenda 21 och finansier- ingsfrågor. Som exempel kan nämnas några program där Sverige har varit aktivt. 
  
 Local Initiative for Phillips (Hammond) bildades efter  
  
 Rio-konferensen 
  och drivs av UNDP (FN:s utveck- lingsprogram) som ett pilotprojekt i elva länder. Programmet bygger kapacitet på lokal nivå, baserad på metoder där lokala grupper och frivilligorganisationer formulerar sina egna utvecklingsprojekt. Fokus har ofta varit på avfallshantering, inflytande och medvetande- görande om miljöfrågor. 
  
 Mendez Management Programme startades av Världs- banken redan på  
  
 80-talet 
  men har sedan tagits över av  
 UN-Habitat. 
  Programmet bygger upp institutioner i 
 olika världsdelar för kapacitetsutveckling inom kommu- ner. Programmet har fokus på initiativ för ökat delta- gande i planeringen (City Consultations) samt jäm- ställdhetsfrågor. Sedan år 2002 har programmet utnytt- jat sitt stora nätverk med kommuner för att driva på  
 HIV/Aids-förebyggande 
  åtgärder. 
  
 Cities Alliance initierades år 1999 av  
  
 UN-Habitat 
  och Världsbanken för att skapa en plattform för samverkan mellan viktiga aktörer för att utveckla och finansiera program som ska leda till  
 Habitat-agendans 
  genomfö- rande. Sedan år 2000 är Millenniedeklarationen den vägledande målsättningen. Initiativet har två huvudfå- ror, en som handlar om att initiera utvecklingsplanering på kommunal nivå (City Development Strategies) och en som syftar till att skapa nya innovativa finansierings- former för förbättring av bostäder och infrastruktur för städernas fattiga. 
 35 
  
 har oftast strukturella orsaker, som måste lösas genom generella åtgärder på nationell nivå eller genom gräns- överskridande samverkan mellan flera parter. 
  
 Nyckeln till framgång i många lokala Habitatprojekt ligger i ett aktivt stöd från den nationella nivån, men samarbetet mellan skilda beslutsnivåer är fortfarande outvecklat världen över. Bristen på decentralisering av beslutsrätt från central till lokal nivå, hämmar möjlig- heterna till en god lokal utveckling. Det gäller både den formella rätten att fatta beslut men framför allt kommuners finansiella utrymme där rätten till beskatt- ning av fastigheter skulle kunna utgöra en stor inkomstpotential. 
  
 Tillgången till mark för bostäder liksom de boendes rättigheter i snabbt expanderande städer har blivit ett stort problem som myndigheterna inte klarar av. Medborgerliga rättigheter är ofta knutna till registre- ring och sanktionering av boende. Sluminvånare får därför förutom en osäker fysisk grund inte heller till- gång till kommunal service om de inte kan garanteras någon form av rättighet till bostad och mark. 
  
 Finansieringssystem baserade på nationella resurser (inhemskt sparande) saknas ofta i många utvecklings- länder. Kapitalmarknaden och bankväsendet är ofta outvecklade och det saknas lämpliga former för utlå- ning till bostäder för hushåll med låga inkomster. 
  
 Både i utvecklingsländerna och i den industrialiserade delen av världen utvecklas nya samarbetsformer med det privata näringslivet och framväxten av partnerskap mellan den offentliga och privata sektorn framhölls som ett av de största framstegen sedan Istanbul- konferensen år 1996. Det är av stor vikt att organ med politisk representation sätter spelreglerna för den pri- vata sektorns agerande. 
  
 En strävan mot en samordning av åtgärder inom ramen 
  
 för en helhetssyn är en central fråga i allt flera länder. En helhetssyn i skilda projekt förutsätter en insikt om gemensamma problem hos skilda aktörer och ett sam- ordnat agerande genom hela processen. 
  
 Inslag av medborgarsamverkan och nya former att organisera de frivilliga organisationerna är återkom- mande inslag i det lokala arbetet i världens länder. Det finns tendenser till ett mer interaktivt arbetssätt, där de boende deltar aktivt genom hela processen. Detta aktualiserar även frågan om hur målet om delaktighet kan förenas med behovet av en klar ansvarsfördelning och att i demokratiska val utkräva politiskt ansvar. 
  
 I flertalet utvecklingsländer utgör familjer med ensam- stående mödrar en stor, och ibland dominerande andel, av de fattiga hushållen. Kvinnors aktiva medverkan är här en avgörande faktor för framgång. 
  
 Bistånd och tekniköverföring från västvärlden är i hög grad en förutsättning för arbetet i utvecklingsländerna. En nyckel till långsiktiga och bestående förändringar är att biståndet kompletterar nationella och lokala initia- tiv. 
  
 IV.1.3 Deklarationen om städer och samhällen i det nya millenniet 
 Den deklaration som antogs vid generalförsamlingens möte i juni 2001 i New York tar avstamp i de problem och möjligheter som följer av den starka tendensen till fortsatt urbanisering världen runt, där inom en snar framtid hälften av väldens invånare bor i städer. Ökning- en av den urbana befolkningen beräknas till 95 procent ske i utvecklingsländernas städer. En av fyra av världens stadsinvånare lever i dag under fattigdomsgränsen (som i  
 FN-systemet 
  anges till 1 US dollar per dag) och majori- teten av de människor som lever i fattigdom saknar dess- utom rättslig säkerhet för sina bostäder. Andra har inte 
 36 
 ens en acceptabel bostad. Miljöförhållandena hotar hälsa och livskvalitet för miljarder människor. Deklarationens huvudbudskap är att konkreta åtgärder måste vidtas i alla länder för att motverka de problem och ta till vara de möjligheter som urbaniseringen för med sig, såväl för städer och samhällen som för omgivande landsbygd. 
 Fattigdomen i världen en huvudfråga 
 Deklarationen tar avstamp i ett av de övergripande målen för hela  
 FN-systemet 
  som är att bekämpa fattig- domen i världen. Deklarationen tar bl.a. sikte på den ökande fattigdomen i städerna och slår fast ländernas ansvar att verka för ett boende med säkra hyresvillkor och legala rättigheter. Ett särskilt åtagande kopplar till Millenniedeklarationens mål om att till år 2020 väsent- ligt förbättra levnadsförhållandena för åtminstone 100 miljoner sluminvånare. Deklarationen slår fast ländernas ansvar att främja tillgången till rent dricksvatten för alla, grundläggande infrastruktur och samhällservice, inklusi- ve sanitet, sophantering och transporter. 
 Demokrati och vidgat deltagande är grundläggande 
 Behovet av demokratiska beslutsprocesser med ökad öppenhet och ökat deltagande blev en av de viktigaste frågorna vid förhandlingen om deklarationen. Med utgångspunkt i Millenniedeklarationens fokusering på en god samhällsstyrning (good governance) poängteras att detta också gäller för den lokala nivån, vilket även förut- sätter ett bättre samarbete mellan olika beslutsnivåer. Principen om decentralisering fick ett stort genomslag, även om ett förslag till en särskild deklaration om lokalt självstyre inte kunde accepteras. Ett bra styrelseskick i städer och kommuner kan enligt deklarationen bidra till ökad sysselsättning och bättre utbud av varor och tjän- ster, bl.a. genom ett utvecklat samarbete med det lokala 
  
 FOTO 
 :  
 Greene 
 I många lokalsamhällen pågår ett aktivt demokratiarbete. 
 näringslivet. Deklarationen poängterar vidare betydelsen av en god samhällsstyrning för att åtgärda lokala utmaningar om fattigdom och miljöproblem. 
 Kvinnans ställning betonas 
 Kvinnor har inte likvärdiga möjligheter att delta i besluts- fattande i samhällsutvecklingen i alla länder. Därför för- binder sig länderna i deklarationen att verka för att förän- dra attityder, strukturer, politik och lagar för att eliminera hinder i samhället och familjelivet och möjliggöra ett aktivt deltagande från kvinnor. Deklarationen lyfter sär- skilt fram målet om att stärka kvinnornas ställning för att bekämpa fattigdom samt att gynna kvinnors fulla och lika deltagande i beslut som rör boende och bebyggelse. Ett 
 37 
  
 annat viktigt åtagande i deklarationen är att genomföra reformer för att ge kvinnor full och rättvis tillgång till eko- nomiska resurser, inklusive arvsrätt och ägande av mark och annan egendom, liksom att kunna ta lån eller att stå för hyran av en bostad. 
 Integrering av Habitatagendan och Agenda 21 
 I deklarationen uppmärksammas sambanden mellan arbetet med Habitatagendan och Agenda 21. Generellt ses förverkligandet av Habitatagendan som en del av kampen för att utrota fattigdomen och främja en hållbar utveckling. I detta sammanhang görs en särskild hänvis- ning till världstoppmötet i Johannesburg. Deklarationen betonar även vikten av samordning mellan den lokala Agenda  
 21-processen 
  och det lokala Habitatarbetet, framförallt när det gäller syfte, policy och strategier. 
 Kommunernas roll behöver stärkas 
 Den lokala nivåns betydelse för ett framgångsrikt arbete slås fast i Habitatagendan. I deklarationen välkomnas den decentralisering av administrationen i städer och för- stärkning av kommunernas eller de lokala myndigheter- nas roll som gjorts i många utvecklingsländer. Stöd till en bättre samordning och planering inom funktionella stadsregioner uppmuntras. Deklarationen lyfter fram målet att stödja kompetensutveckling med inriktning på decentralisering och delaktighet samt att stärka institu- tioner och lagstiftning för en ökad delaktighet. 
 Deklarationen uppfordrar till handling på alla nivåer 
 Deklarationen ger förnyat stöd både för det fortsatta internationella samarbetet och för utvecklingsbiståndet inom området boende, bebyggelse och hållbar stadsut- veckling. I detta sammanhang tydliggörs nyckelfrågor och viktiga samband mellan fattigdom, stadsutveckling, 
 boende och hållbar utveckling. Grundläggande principer för utvecklingsbiståndet slås fast, t.ex. demokratiska och effektiva styrelseformer, de lokala myndigheternas plane- ring och insatser samt kvinnornas ställning. 
 Deklarationens betydelse för Sverige 
 Även om förhållandena mellan olika delar av världen skiljer sig, kan deklarationen tas till utgångspunkt också för diskussioner om det fortsatta arbetet i Sverige. Grundfrågan – hur städer och samhällen ska utvecklas i samspel med omgivande landsbygd – är central även i ett svenskt perspektiv. Att utveckla formerna för demokra- tiska beslutsprocesser och medborgerligt inflytande när det gäller lokal och regional planering är i hög grad aktu- Harmon också i Sverige. Frågan om hur vi ska samordna bebyggelseplaneringen med det lokala Agenda 21- arbetet är av stor betydelse för en mer samlad lokal utvecklingsplanering i svenska kommuner. Av särskilt intresse är vidare hur olika nationella mål ska omsättas och integreras i det lokala arbetet. Vi återkommer till dessa frågor i avsnitt V. 
 IV.1.4 Andra internationella konferenser om stadsutvecklingsfrågor 
 Sedan Istanbulkonferensen år 1996 har olika problem och möjligheter som hänger samman med stadsutveck- lingen diskuterats vid ett flertal internationella konferen- ser. I raden av konferenser arrangerade av  
 UN-Habitat 
  kan nämnas International Forum on Banks, som genomfördes i Recife år 1996 och som underströk beho- vet av fundamentala attityd- och policyförändringar för att tackla den urbana fattigdomen. År 2000 arrangerades Mendez 21 i Berlin, som byggde på Global Initiative for Sustainable Development, med stöd av Tyskland, Brasilien, Sydafrika och Singapore. 
 38 
  
 Konferensen The Stockholm Partnerships for Sustainable Cities 
 I juni 2002 anordnades en internationell konferens i Stockholm om uthålliga lösningar för Crawford utveckling, grundade på information från 250 exempel. Av dessa hade ett  
 50-tal 
  valts ut. Förslagsställarna bakom dessa exempel möttes för att diskutera olika aspekter på uthål- lig stadsutveckling. Bland det tiotal projekt som belöna- des fanns flera projekt som stöds av Sverige. 
 Ett av de prisbelönta exemplen var ett s.k. city to city  
 cooperation-projekt 
  mellan Norris i Sydafrika och Karlstads kommun. Samarbetet går bl.a. ut på utveck- ling av lokalt Agenda  
 21-arbete 
  i Sydafrika. Det har lett till att vattenanvändningen har minskat och nya metoder för sanitet och avfallshantering har introducerats i Norris. Samtidigt har utbytet lett till ömsesidigt lärande där kommunerna söker bygga kontakter på alla nivåer, något som också framhölls i juryns motivering. 
 Som ett led i att stärka samordningen av och det inter- nationella stödet för genomförande av Habitatagendan arrangerade  
 UN-Habitat 
  ett första globalt möte om stadsutvecklingsfrågor, World Urban Forum i april 2002. Mötet var ett expertmöte som samlade över 1000 rege- ringsrepresentanter, företrädare från lokala myndigheter, organisationer och forskarsamhället. Syftet var att disku- tera hur urbaniserings- och globaliseringsprocesser kan fås att samverka för en ökad välfärd. En av huvudfrågor- na för mötet var förberedelser för världstoppmötet i Johannesburg i september år 2002. 
 Diskussionerna rörde en mängd olika sakfrågor som 
 hade sin grund i Habitats två globala kampanjer, Secure Tenure, säker och trygg besittningsrätt, och Brown, styrning och förvaltning av städer. Mötet bidrog till att ytterligare fördjupa förståelsen för inne- börden i centrala mål och principer i Habitatagendan, samtidigt som sambanden med grundläggande mål och program inom  
 FN-systemet 
  tydliggjordes. Framförallt gäller det kopplingen mellan mänskliga rättigheter och rätten till bostad, vikten av nya former av bostadsfinan- siering för fattiga i slumområden, sambanden mellan för- hållandena i städerna och den globala miljösituationen samt fattigdomsbekämpning som en grundläggande utgångspunkt för hållbar urbanisering. 
 En huvudfråga för mötet var att fördjupa kunskaper- na om begreppet hållbar stadsutveckling. Mötet betona- de att hållbar urbanisering vilar på och förutsätter god samhällstyrning på alla nivåer och att kommuner har en central roll. I det globala perspektivet är det särskilt angeläget med en fortsatt decentralisering och adminis- trativa reformer för att föra över ansvar och resurser till lokal nivå, liksom att stärka kompetensen hos självstän- diga kommuner (såväl konstitutionellt som finansiellt). Demokratisering av beslutsprocesser framhölls som ytterligare en utmaning, liksom att utveckla former för en ny strategisk planering, snarare än traditionell fysisk planering, som omfattar såväl stad som landsbygd. 
  
 UN-Habitat 
  har meddelat att avsikten är att World Urban Forum ska arrangeras vartannat år, med nästa möte i Barcelona år 2004. Den första konferensen kan därför ses som ett led i att skapa ett återkommande globalt dis- kussionsforum för boende- och stadsutvecklingsfrågor. 
 IV.1.5  
 UN-Habitats 
  och andra internationella aktörers roll 
 Det internationella samarbetet såväl inom  
 FN-system 
  som 
 39 
  
 FOTO 
 :  
 MICAEL HAGMAN 
 Till år 2020 ska levnadsförhållandena väsentligt förbättras för 100 miljoner sluminvånare. 
 inom ramen för bistånds- och utvecklingssamarbete är avgörande för att Habitatagendans mål ska omsättas i utvecklingsländerna. Bland de viktigaste aktörerna utöver de nationella biståndsorganen kan nämnas Världsbanken, som aktivt stöder urbana projekt i utvecklingsländerna, de internationella kommunförbundens verksamhet samt internationella sammanslutningar av frivilligorganisationer. 
 Arbetet inom FN:s centrum för Habitatfrågor (UNCHS, numera  
 UN-Habitat), 
  som bildades år 1978, har haft stor betydelse för framgångarna i arbetet för en hållbar urbanisering. Centret har fungerat som ett nav i det internationella utvecklingssamarbetet om boendefrå- gor och stadsutveckling och har väsentligt bidragit till att frågorna fått en tydligare plats i olika internationella fora. Ett aktivt och kontinuerligt samarbete med myndigheter och forskningsinstitutioner över hela världen – inom ramen för ett globalt nätverk, Global Urban Observatory 
 – har lagt grunden för ett omfattande statistiskt kunskaps- material som underlag för jämförande analyser av utveck- lingstrender, problem och möjligheter i fråga om urbani- 
 seringsprocesser, stadsmiljöfrågor och boende i olika delar av världen. Centrets arbete med tekniköverföring, erfaren- hetsutbyte och goda exempel (bl.a. genom en världsom- fattande databas) har bidragit till en allmän kunskapshöj- ning och en ökad insikt om urbaniseringsprocesser och boendefrågor. Inte minst under senare år har den lokala nivåns betydelse och intresseorganisationernas roll varit i fokus för arbetet, och centret har som ambition att funge- ra som språkrör för kommuner världen över. I slutet av  
 1990-talet 
  inleddes två globala kampanjer för att föra ut centrala delar av budskapet i Habitatagendan, dels säker och trygg besittningsrätt i boendet, dels styrning och för- valtning av städer. 
 Sverige stöder  
 UN-Habitats 
  arbete både finansiellt och genom olika former av samarbetsprojekt, seminarier etc. Under senare år har de svenska insatserna i hög grad handlat om stöd till kompetensutveckling och erfaren- hetsutbyte om bostadsfinansiering. 
 Centrets formella ställning inom  
 FN-systemet 
  har inneburit svårigheter att med kraft föra fram boende- och urbaniseringsfrågorna. Efter beslut i generalförsamlingen i februari 2002 omvandlades centret till ett program med namnet  
 UN-Habitat. 
 UN-Habitat 
  gavs därmed ett tydligt mandat att främja en hållbar urbanisering genom stöd till utformning av politiska initiativ, kompetensutveckling, kunskapsuppbyggande, erfarenhetsutbyte och uppföljan- de analyser. 
 IV.2 Världstoppmötet i Johannesburg 
 IV.2.1 Allmänt om mötet 
 Världstoppmötet om hållbar utveckling bekräftade att Agenda 21 och hållbar utveckling med dess tre dimensio- ner – den ekonomiska dimensionen, den sociala och den miljömässiga – ska ligga till grund för det fortsatta inter- 
 40 
  
 nationella, nationella och lokala utvecklingsarbetet. Till Agenda 21 har lagts mål och tidtabeller som i stor utsträckning härstammar från den Millenniedeklaration som antogs av FN:s generalförsamling i september 2000 och som anger hur världssamfundet vill möta det nya mil- lenniets utmaningar. I den genomförandeplan som antogs vid världstoppmötet (the Johannesburg Plan of Implementation) finns de grundläggande frågorna för en hållbar utveckling omnämnda. Övergripande mål är att utrota fattigdomen och att åtgärda obalanserna i rådande konsumtions- och produktionsmönster. Ett av de allra viktigaste resultaten är att allt utvecklingsarbete i olika internationella och nationella organ och institutioner i fortsättningen ska inriktas mot hållbar utveckling. 
 Bland nya åtaganden märks tydliga rekommendationer för företagens ansvar för en hållbar utveckling. Här kan förväntas mellanstatliga överenskommelser, internationel- la och nationella partnerskapsprogram (se avsnitt IV.2.4) och överenskommelser. Handels- och miljöregler ska stödja varandra. Pågående arbete inom Världshandels- organisationen (WTO) på detta område ska utvecklas och stödjas. Snedvridande subventioner måste ändras (t.ex. när det gäller fiske och jordbruk) så att de gynnar verk- samheter som är förenliga med hållbar utveckling och som inte skadar miljön. Med Millenniedeklarationen,  
 WTO-konferensen 
  i Doha år 2001 respektive  
 FN-konfe- 
  rensen om finansiering för utveckling i Monterrey år 2002 samt toppmötet i Johannesburg, har en gemensam global agenda slagits fast. Den behöver nu följas upp av det internationella systemets ordinarie verksamhet och föras vidare till ett fortsatt nationellt och lokalt arbete. 
 Förhandlingarna i Johannesburg gällde huvudsakligen hur arbetet med Agenda 21, som i sig spänner över alla samhällssektorer, ska genomföras och föras vidare. Det handlade om att följa upp vad som utlovades i Rio de 
 Janeiro, om att sätta tydliga och uppföljningsbara mål, lägga fast tidsplaner, ta ställning till resursbehov och finansiering samt om att utveckla reglerna för handel och subventioner. Den Agenda 21 som man beslutade om i Rio de Miller innebar en plattform för fortsatt arbete på nationell och lokal nivå. Nu, efter tio års grundläggande och intensivt arbete i byar, städer och länder världen runt, gällde det att gå vidare för att få fram mer handlingsin- riktade överenskommelser. Exempel på det kan vara målet att halvera antalet personer utan tillgång till sanitet och avlopp till år 2015, att sluta överfiska världens fisk- bestånd, att generellt stoppa överutnyttjandet av naturre- surserna samt att öka användningen av förnybar energi senast samma år. Vidare att minimera kemikaliernas nega- tiva påverkan på människa och miljö samt att minska antalet människor i slumområden senast år 2020. 
 Sverige hade dock i flera fall velat gå längre. Det gäller exempelvis frågor om arbetsrätt och åtaganden om för- nybara energikällor samt utfasningen av miljöskadliga och handelssnedvridande subventioner. De globala marknads- krafterna måste bättre balanseras av politisk styrning nationellt och globalt. Sverige hade vidare gärna sett att den i ett globalt perspektiv snabba urbaniseringen hade fått en tydligare plats i utvecklingsambitionerna. Det gäl- ler nu att i det fortsatta internationella samarbetet fort- sätta att driva dessa frågor i syfte att successivt få accep- tans för vår linje. 
 En fråga som fick stort utrymme i Johannesburg var vil- ket ansvar som företagen kan ha och bör ta på sig när det gäller social och miljömässig utveckling. Partnerskap mel- lan näringsliv och samhällsorgan blev det nya slagordet jämfört med Rio för tio år sedan. Johannesburg kan också komma att bli ihågkommet för att det var där som det blev klart att Kyotoprotokollet kommer att träda i kraft. 
 Parallellt med förhandlingarna pågick hela tiden ett 
 41 
  
 stort utbud av seminarier och workshops. På olika plat- ser pågick under hela mötet utställningar och debatter med tusentals besökare. Detta omfattande tankeutbyte mellan många engagerade människor kan på sitt sätt anses ha lika stor betydelse för det fortsatta arbetet som de framförhandlade paragraferna. Bland svenska utställa- re märktes Nationalkommittén för Agenda 21 och Habitat samt Naturvårdsverket, Sida, Kungliga Vetenskapsakademien, Ericsson och Malmö stad (till- sammans med Köpenhamn). Vidare, gemensamt i samma monter, Linköpings och Stockholms universitet, Sida, SIWI (Stockholm International Water Institute), GIWA (Global International Waters Assessment), SEI (Stockholm Environment Institute) samt ICRI (International Coral Reef Initiative). 
 Det internationella nätverket för lokala myndigheter kring miljöinitiativ, ICLEI, anordnade en brett upplagd seminarieserie med fokus på hur det fortsatta arbetet med Agenda 21 och hållbar utveckling kan läggas upp på lokal nivå. Vid seminarierna diskuterades bl.a. följande sju kriterier som bör beaktas i detta sammanhang: 
  
 Aktiv medborgarmedverkan. 
  
 En bakomliggande vision, framtagen i konsensus. 
  
 Integrering av de ekonomiska, sociala och ekologiska dimensionerna. 
  
 Samverkan med föreningsliv och olika intressegrupper. 
  
 Behovet av handlingsplan med konkreta långsiktiga mål. 
  
 Användning av indikatorer som uppföljningsverktyg. 
  
 Betydelsen av ett övervaknings- och rapporteringssys- tem. 
  
 IV.2.2 Den politiska deklarationen 
 Den politiska deklaration om hållbar utveckling (The Johannesburg Declaration on Sustainable Development) 
 som antogs understryker det internationella samfundets engagemang i arbetet för hållbar utveckling och ger poli- tiskt stöd för att omsätta genomförandeplanen på alla nivåer. Johannesburgdeklarationens huvudbudskap är att världens regeringar är beredda att ta det ansvar för fram- tiden som världens barn förväntar sig. Vårt gemensamma ansvar för att förverkliga de ekologiska, sociala och eko- nomiska dimensionerna i hållbar utveckling, på såväl lokal, nationell som global nivå, understryks. Vidare slår deklarationen fast de övergripande målen för det fortsat- ta arbetet för hållbar utveckling: fattigdomsbekämpning, ändrade konsumtions- och produktionsmönster samt bevarade och skyddade naturresurser. Bland de utma- ningar som tas upp nämns den obalans som globalise- ringen med dess snabba integrering av marknader och globala kapitalflöde medför, och där utvecklingsländer möter särskilda svårigheter. 
 Sverige medverkade i slutskedet av förhandlingarna bl.a. till att föra in behovet av att vidta åtgärder mot HIV/Aids samt en paragraf om ursprungsfolkens viktiga roll för hållbar utveckling. Av särskilt intresse för Sverige var vidare kvinnors jämställdhet, ansträngningar att nå överenskomna biståndsnivåer, deltagande i utvecklings- arbetet av viktiga samhällsgrupper, stöd till ökad syssel- sättning, företagens ansvar i arbetet för hållbar utveck- ling samt förbättrade styrformer på alla nivåer och stärkt samverkan på det multilaterala området. 
 IV.2.3 Genomförandeplanen 
 Den genomförandeplan som antogs vid världstoppmötet ger i 170 paragrafer rekommendationer för det fortsatta arbetet med att genomföra Agenda 21 och övriga åta- ganden från 1992 års Riokonferens. Genomförande- planen spänner över en rad områden, och syftar till att behandla ekonomiska, sociala och miljömässiga aspekter 
 42 
  
 FOTO 
 :  
  
 ANNE 
 - 
 LI 
  ENGSTRÖM 
 / 
 MIRA 
 En viktig utmaning är att konsumtions- och produktionsmönstren ändras i en mer hållbar riktning. 
 av hållbar utveckling på ett integrerat sätt. De övergri- pande målen för det fortsatta arbetet för hållbar utveck- ling är desamma som i den politiska deklarationen, dvs. att utrota fattigdomen med målet om en halvering till år 2015, ändrade konsumtions- och produktionsmönster samt bevarade och skyddade naturresurser. 
 När det gäller hållbara konsumtions- och produk- tionsmönster är utmaningen att bryta sambandet mellan ekonomisk tillväxt och negativ miljöpåverkan (decoup- ling). Efter stora ansträngningar från bl.a. svensk sida fat- tade toppmötet beslut om att utveckla ett tioårigt ram- verk av program för hållbara produktions- och konsum- tionsmönster. Medlemsländerna har därmed enats om att genomföra specifika aktiviteter och utveckla uppfölj- nings- och utvärderingsmekanismer, nationella indikato- rer och verktyg för att kunna bedöma effekter av pro- duktion och konsumtion samt produkters miljöpåverkan under hela deras livscykel. 
 Bland de nya utmaningar som behandlas finns avsnit- tet om globalisering och handel, där framför allt frågan 
 om företagens roll i arbetet för hållbar utveckling lyfts framåt jämfört med Riokonferensen. På handelsområdet blev den stora frågan förhållandet mellan WTO:s regel- verk och multilaterala miljöavtal, och där man efter långa diskussioner enades om att miljö- och handelsavtal ska vara ömsesidigt stödjande. 
 Genomförandeplanen behandlar också en rad andra viktiga frågeställningar: 
  
 Finansieringsfrågorna bygger i allt väsentligt på vad som överenskoms vid  
  
 FN-konferensen 
  i Monterrey. Den globala miljöfonden (GEF) blir en finansiell mekanism också för Ökenkonventionen.  
 I-länderna 
  utfäste sig där, efter bl.a. EU:s påtryckningar, att väsentligt öka sitt stöd till utvecklingsländerna. 
  
 Alla länders ansvar för miljöfrågor och förvaltning av naturresurser har förts ett steg framåt. Exempel på detta är alla länders åtagande att senast år 2005 införa nationella planer för integrerad vattenförvaltning. 
  
 Jämställdhetsfrågorna och behovet av ett jämställd- hetsperspektiv i all politik ska uppmärksammas sär- skilt i det fortsatta arbetet. Kvinnors lika deltagande i beslutsfattande på alla nivåer ska stimuleras. Kvinnor ska ha full och lika tillgång till ekonomiska verksam- heter, mark, krediter, utbildning och hälsovård. 
  
 Ursprungsbefolkningar ska ges bättre tillträde till olika ekonomiska aktiviteter och arbetstillfällen. Traditio- nellt beroende av förnybara resurser och ekosystem är viktigt för det kulturella, ekonomiska och fysiska väl- befinnandet. 
  
 En nationell energipolitik med socialt och miljömäs- sigt acceptabla och sunda tillämpningar ska utvecklas för den lokala nivån med väsentligt större andel förny- bara energikällor och med större hänsyn till lokala Agenda  
  
 21-gruppers 
  medverkan. 
  
 Stadsutveckling ska främjas. Kommuner ska stödjas när 
  
 43 
 det gäller förnyelse av slumområden. Hållbar urbanise- ring och tillgång till rimlig bostad tas upp som bety- delsefulla aspekter att behandlas i det fortsatta arbetet. 
 Bland viktiga metod- och arbetssättfrågor märks bl.a. följande: 
  
 Miljöanpassad upphandling. 
  
 Miljökonsekvensbeskrivningar och behovet att ut- veckla metoder för strategiska eller övergripande kon- sekvensbeskrivningar på systemnivå. 
  
 Indikatorer. 
  
 Bättre användning av integrerad forskning. 
  
 Utbildning. 
  
 Som tidigare har framhållits betonas i genomförandepla- nen vikten av integration av de tre dimensionerna av hållbar utveckling på alla nivåer, från den lokala till den globala. 
 När det gäller de nationella och lokala nivåerna inne- bär genomförandeplanen en rekommendation om inrät- tande av fungerande samordningsstrukturer kring hållbar utveckling på alla nivåer. Arbetet med nationella strate- gier för hållbar utveckling ska påskyndas och börja genomföras senast år 2005. Den regionala nivån (mellan flera länder) lyfts fram som central för genomförande av Agenda 21. FN:s regionala kommissioner ska stärkas och samarbetet mellan dem och andra regionala organ ska fördjupas. Utbyte av nationella erfarenheter på regional nivå uppmuntras. För svensk del har bl.a. arbetet i anslutning till Baltic 21 stor betydelse. När det gäller den globala nivån blir hållbar utveckling ett av FN:s överord- nade mål. Alla aspekter av hållbar utveckling ska beaktas i  
 FN-systemet 
  och i de internationella finansiella och handelsorganens verksamhet på alla nivåer. FN:s kom- mission för hållbar utveckling, CSD, inriktas mot genom- 
 förande och partnerskapsarbete. FN:s ekonomiska och sociala råd, ECOSOC, får ett tydligare ansvar för sam- ordning av hållbar utveckling inom hela  
 FN-systemet. 
  
 Världstoppmötets intention att överenskommelserna ska gälla på alla nivåer, dvs. också på den lokala, får sär- skild betydelse för samspelet mellan den centrala rege- rings- och myndighetsnivån och kommunernas lokala arbete. Åtagandet i Johannesburg om att alla länder skall inleda genomförandet av en nationell strategi för hållbar utveckling senast år 2005 är ett viktigt exempel på detta. Sverige har här möjlighet att visa vägen för de möjlighe- ter för ett samlat agerande som en löpande dialog mellan olika nivåer kan medföra i strategiarbetet. Alla länder har också åtagit sig att anta nationella planer för integrerad vattenförvaltning till samma år. Alla aspekter av hållbar utveckling måste beaktas även inom organisationer som främst är inriktade på sociala frågor. Uppföljningen av Världstoppmötet om social utveckling är en viktig del i detta arbete. 
 IV.2.4 Partnerskapsinitiativ 
 Vid världstoppmötet i Johannesburg lanserades en ny typ av resultat som väckts under förberedelserna inför mötet, nämligen så kallade typ  
 2-initiativ. 
  Detta är en innovation inom  
 FN-systemet 
  och består av internatio- nella partnerskapsinitiativ mellan tre eller fler olika par- ter – regeringar, näringsliv, internationella organisationer och frivilligorganisationer. Syftet var att mer konkret visa på praktisk handling för att uppnå de intentioner och rekommendationer som anges i den överenskomna genomförandeplanen (vilka kallas typ  
 1-initiativ). 
  Typ 2- initiativen behöver inte någon global enighet utan de ska ses som ett komplement till de överenskommelser som träffades. Idén fick brett genomslag och cirka 220 typ 2- initiativ presenterades vid toppmötet. 
  
 FOTO 
 :  
 VICTOR BROTT 
 / 
 GLOBAL REPORTING 
 44 
  
 Sverige presenterade vid Världstoppmötet i Johannesburg partnerskapsinitiativet hållbar utveckling kring Victoriasjön. Initiativet bygger bl.a. på erfarenheter från Baltic  
 21-arbetet. 
  
 Initiativen ska vara frivilliga till sin karaktär och inte ersätta andra statliga åtgärder, de ska ha en koppling till resultatet från mötet i Johannesburg eller Millennie- deklarationen, och de ska integrera de ekonomiska, socia- la och ekologiska aspekterna i hållbarhetsbegreppet. Processen ska vara öppen, återkoppling av resultat och 
 erfarenheter ska ske. Man ska klara ut de finansiella aspek- terna och projekten ska ge mervärde. Typ  
 2-initiativen 
  ska ha sin kraft lokalt men samtidigt ha en internationell koppling. FN:s kommission för hållbar utveckling (CSD) förutsätts bli informerad och uppdaterad kring initiativens utveckling och ska också sprida erfarenheter och resultat. 
 45 
  
 Synen på typ  
 2-initiativen 
  varierade under toppmötet mellan olika aktörer. EU och Sverige var försiktigt posi- tiva medan andra var mer skeptiska. Vissa folkrörelser såg en risk med detta upplägg, eftersom man fruktade att det skulle kunna urvattna de övriga texterna samt bidra till att kommersialisera FN liksom risken att regeringar och andra presenterar gamla projekt i nya förpackningar. 
 Inför toppmötet presenterade Sverige ett antal initiativ kring följande områden: Hållbar utveckling kring Victoriasjön (ett samarbete mellan bl.a. Sverige, Kenya, Tanzania och Uganda), Den Hållbara Staden (ett partner- skap mellan Svensk Miljöteknikexport inom Exportrådet (Swedentech), konsultföretaget SWECO, Utrikesdepar- tementet, Miljödepartementet och det kinesiska miljöde- partementet SEPA), Utveckling och utbyte av ren och resurseffektiv teknologi samt initiativ kring Hälsostatistik och IT. Utöver detta medverkade Sverige som part i andra initiativ såsom Hållbara konsumtions- och produktions- mönster (UNEP), Global Village Energy Partnerships (Världsbanken och UNDP), samt i ett initiativ om till- gången till miljöinformation (World Resource Institute). 
 Genomförandeplanen innehåller flera referenser till behovet av att inleda olika former av partnerskap mellan samhällsaktörer för att underlätta genomförandet av rekommendationerna inom planens olika sektorsområ- den. Under förhandlingarna strävade EU efter att också inkludera en allmän referens till nyttan av typ  
 2-initiativ 
  i genomförandeplanen eller den politiska deklarationen, samt att enas om vissa principer för hur typ  
 2-initiativen 
  skulle följas upp. EU vann till slut gehör för en text i pla- nen om att beakta det arbete som gjorts vad gäller typ 2- resultat under toppmötets förberedelseprocess, vilket innebär en indirekt referens till riktlinjerna. 
 Det är ännu för tidigt att säga i vilken grad typ 2- resultaten verkligen ger ett mervärde till toppmötets 
 utfall. Först när alla redovisade typ  
 2-initiativ 
  har gran- skats mer ingående och utvärderats av sekretariatet och av regeringar kan man bilda sig en bättre uppfattning om deras bidrag. För detta krävs att man upprättar ett effek- tivt och objektivt system för uppföljning och utvärdering inom ramen för den generella uppföljningsprocessen under FN:s kommission för hållbar utveckling. 
 Det kan övervägas om denna modell kan vara använd- bar även i Sverige och att olika nationella typ  
 2-initiativ 
  mellan olika svenska aktörer skulle kunna initieras. Det skulle t.ex. kunna röra ett antal viktiga frågor såsom kli- matfrågan samt att verka för hållbara konsumtions- och produktionsmönster. 
 IV.2.5 Betydelsen för den fortsatta Agenda  
 21-processen 
  
 När det gäller det fortsatta Agenda  
 21-arbetet 
  på natio- nell och lokal nivå har vissa beslut vid världstoppmötet särskild betydelse. All utveckling i  
 FN-systemet 
  och i enskilda medlemsländer ska t.ex. vara hållbar utveckling.  
 Chavez 
  Agenda 21 gäller fortfarande och ska i flera fall kompletteras med konkreta mål och tidsplaner för dess genomförande. De ekonomiska, sociala och mil- jömässiga dimensionernas ömsesidiga beroende slås fast. I den politiska deklarationen betonas härutöver en etisk dimension i utvecklingsarbetet. 
 Målen för hållbar utveckling ska integreras bättre och ett sektorsövergripande synsätt ska tillämpas. Den lokala nivån, liksom det civila samhället, har enligt toppmötet särskild betydelse för genomförandet. Av stor betydelse är konferensens beslut att rekommendera införandet av samordningsstrukturer på alla nivåer samt att strategier för hållbar utveckling ska utvecklas och genomförandet av dessa ska påbörjas senast år 2005. Vidare slås behovet av god samhällsstyrning (good governance) fast. Häri 
 46 
  
 ingår krav på demokratisk utveckling och åtgärder för att minska korruption. De arbetsrättsliga regler som finns i  
 ILO-regelverket 
  ska beaktas. 
 Ländernas förbindelse att ta fram mål och tidsbundna program av olika slag, gör att konferensens resultat pekar framåt och att kommuner, länder och institutioner däri- genom tvingas ta ställning till hur den fortsatta processen på olika nivåer ska föras vidare. Exempel på sådana tids- bundna mål som på ett naturligt sätt kan komma in i det fortsatta Agenda 21- och Habitatarbetet är följande: 
  
 Målet att halvera andelen människor som saknar till- gång till grundläggande sanitet till år 2015. Dessutom har en överenskommelse träffats om att lansera ett glo- balt handlingsprogram för att nå målet att halvera andelen människor som saknar tillgång till dricksvatten och sanitet. I dagsläget saknar 1,2 miljarder människor tillgång till tjänligt dricksvatten och 2,5 miljarder sak- nar tillgång till grundläggande sanitet. 
  
 Målet om att varje land behöver en nationell plan för integrerad vattenförvaltning och effektiv vattenhante- ring som skall antas senast år 2005. Fiskebestånd som hotas av utrotning skall återställas eller återuppbyggas senast år 2015 där det är möjligt. Ett mål att kraftigt minska förlusten av biologisk mångfald till år 2010 antogs också. Dessa nya mål bidrar på olika sätt till att nå Millenniedeklarationens mål att halvera världens fattigdom senast år 2015. 
  
 Målet om ett tioårigt ramverk av program för hållbara konsumtions- och produktionsmönster. 
  
 Målet om att produktion och användning av kemi- kalier inte skall leda till allvarliga negativa miljö- och hälsoeffekter till år 2020. En global kemikaliestrategi skall finnas på plats år 2005 och ett globalt harmoni- serat system för märkning av kemikalier år 2008. 
  
 IV.3 Agenda 21 och Habitat 
 – gemensamma beröringspunkter 
 De två stora  
 FN-konferenser 
  som har beskrivits ovan – Istanbul+5 och världstoppmötet i Johannesburg – och det omfattande förhandlingsarbete som ligger bakom, har medfört att beröringspunkterna mellan Habitat- agendan och Agenda 21 framträder tydligare. Millen- niedeklarationen, som antogs av FN:s generalförsamling i september 2000, har verkat som en gemensam och tyd- lig referenspunkt för både Agenda 21 och Habitat. Vad som där sägs, särskilt i deklarationens avsnitt om Utveckling och utrotning av fattigdom respektive Skydd av vår gemensamma miljö, blev i Johannesburg den naturliga basen för den genomförandeplan som antogs. Utan Millenniedeklarationen är det svårt att se att det i Johannesburg hade varit möjligt att komma överens om tidsatta mål för t.ex. fattigdomsbekämpning eller sanitet och andra åtgärder i städernas slumområden. 
 De båda agendorna har med toppmötet i Johannesburg bekräftats, trots olika ekonomiska och politiska ansträngningar sedan de ursprungligen antogs. De har därigenom fått stärkt legitimitet. Eftersom både Agenda 21 och Habitatagendan är så omfattande att de med svårighet i sin helhet kan användas operativt, blir Deklarationen om städer och andra samhällen i det nya millenniet respektive Johannesburgkonferensens genom- förandeplan av grundläggande vikt som underlag för operativa insatser i det fortsatta arbetet på olika nivåer. Det blir enligt kommitténs uppfattning av särskild bety- delse för det fortsatta arbetet att finna former för en bättre samordning av det svenska arbetet med dels Agenda 21 och hållbar utveckling, dels de åtaganden som ryms inom Habitatagendan. 
 Ett viktigt budskap från Johannesburg är att hållbar utveckling inte ska ses enbart som en miljöfråga. All 
 47 
 utveckling ska vara hållbar utveckling och kravet på att inkludera de sociala och ekonomiska dimensionerna har tydliggjorts. Samtidigt ställs tydliga krav på att utveck- lingsarbetet ska baseras på demokratiska grundprinciper, delaktighet och partnerskap. 
 Gemensamt för båda agendorna är vidare kampen mot fattigdom. I Habitatagendan betonas fattigdomen i städerna och förhållandena i ghetton och slumområden medan Agenda 21 fokuserar på ekosystem, resursbas och hållbar försörjning. För båda agendorna gäller behovet att klargöra sambanden mellan fattigdom och hållbar utveckling och att åtgärda kraven på sunda boendemiljö- er med tillgång till vatten, avlopp och sophantering, lik- som behovet av ett säkert och tryggt boende. 
 Globaliseringens effekter – risker och möjligheter – lyfts fram i båda agendorna. I Habitatagendan sker det främst i anslutning till dess roll som stark drivkraft i den ökade urbaniseringstakten, i Agenda 21 närmast i sam- band med olika handelsrelaterade frågeställningar. Både de positiva och negativa effekterna är särskilt synliga i städerna, dels i form av ökat välstånd och ekonomiska aktiviteter, men också genom ökade sociala skillnader och ökande segregation. 
 För det fortsatta Habitatarbetet kan konstateras att UN- Habitats uppgradering inom  
 FN-systemet 
  ger bättre förut- sättningar för att inom såväl  
 FN-familjen 
  som i enskilda länder och på lokal nivå lyfta fram boende- och stadsut- vecklingsfrågor och behovet av hållbar urbanisering. 
 Sammanfattningsvis kan sägas att Habitatarbetet har bidragit till en ökad medvetenhet om stadsmiljöproble- men och en starkare insikt om betydelsen av en hållbar 
  
 FOTO 
 :  
 PAULO ALVADIA 
 Statsminister Morgan och President Hopkins Cardoso överräcker en symbolisk budkavel från  
 FN-konferensen 
  i Rio 1992 till till President Thabo Mbeki inför världstoppmötet 2002 i Johannesburg. 
 utveckling i våra städer och tätorter. Agenda  
 21-arbetet 
  kan på motsvarande sätt sägas ha bidragit till en förnyel- se av samhällsplaneringen genom bl.a. ökad förståelse för behovet av hållbara ekosystem. I det internationella utvecklingssamarbetet kring urbaniseringsfrågor, kan toppmötet i Johannesburg bl.a. ge nya förutsättningar för Sidas arbete med skilda urbaniseringsfrågor. 
 48 
  
 V. FORTSATTA UTMANINGAR OCH FÖRSLAG TILL ÅTGÄRDER 
 V.1 Bakgrund och övergripande frågeställningar 
 I tidigare kapitel har kommittén redogjort för problem och förhållanden som medverkade till att arbetet för en bättre miljö präglade utvecklingsarbetet fram till 1992 års Riokonferens. De stora utsläppen av främst svavel och kväve från industrier och energianläggningar medförde en tilltagande försurning med dödliga effekter för ekosys- temen i sjöar. Internationella oroligheter skapade natio- nella energikriser och  
 1980-talets 
  stora kärnkraftolycka i Tjernobyl gav tydliga efterräkningar t.o.m. i den svenska fjällvärlden. De vidgade ozonhålen ställde krav på radi- kalt minskade utsläpp av freoner och haloner. Regionalt och lokalt hotades kulturlandskapet, bl.a. av en allt snab- bare strukturrationalisering i jordbruket. Grunda sjöar och havsvikar hotades av övergödning och i städerna blev bilavgaserna med sitt blyinnehåll ett allt större problem. Skeenden av dessa slag gjorde miljöfrågornas betydelse för den framtida utvecklingen tydlig, vilket är en stor del av förklaringen till att miljön kom att dominera det sven- ska förberedelsearbetet inför 1992 års Riokonferens. 
 Samtidigt hade diskussionerna efter 1972 års miljö- konferens i Stockholm lett till att planeringsfrågor av olika slag aktualiserades. Om miljöproblemen skulle kunna åtgärdas fordrades också att man byggde upp effektiva planeringsformer. Hållbart boende och hållbar stads- och bebyggelseplanering började på internationell nivå utvecklas vid  
 FN-konferenser 
  i Vancouver och Istanbul.  
 FN-konferensen 
  i Istanbul, fyra år efter Riokonferensen, blev en milstolpe i arbetet för en hållbar 
 bebyggelseutveckling. En viktig del i arbetet blev marke- ringen av den lokala nivåns betydelse, eftersom det som diskuteras och beslutas på global och nationell nivå i de flesta fall förverkligas fysiskt på den lokala nivån i form av planläggning och bebyggelse. Riokonferensen med sin breddning från miljö till att också omfatta sociala och ekonomiska utvecklingsfrågor följdes under  
 1990-talet 
  sedan upp av flera  
 FN-konferenser 
  på olika teman. Det gällde t.ex. kvinnans ställning, den globala befolkningsut- vecklingen, livsmedelssäkerheten samt vidareutveckling av ekonomiska och sociala frågeställningar. Sveriges syfte har genomgående varit att flytta fram positionerna om mål och principer för hållbar utveckling. 
 Det svenska arbetet med Agenda 21 och hållbar utveckling har allt sedan Riokonferensen år 1992 hämtat kraft och inspiration i det internationella samarbetet samtidigt som arbetet redan från början har präglats av ett tydligt underifrånperspektiv. Sverige har kontinuerligt ägnat stor energi åt att på hemmaplan uppfylla åtagande- na i Riodeklarationen och Agenda 21, liksom åt att aktivt delta i det internationella samarbetet såväl inom ramen för  
 FN-systemet 
  som inom EU och andra internationella samarbetsorgan. Arbetet för hållbar utveckling är en omfattande process, som planeras, genomförs och utvär- deras på alla nivåer. 
 Vid toppmötet i juni 2001 i Göteborg under Sveriges ordförandeskap antog EU:s regeringschefer en strategi för hållbar utveckling som syftar till att i framtiden kunna garantera EU:s medborgare ekonomisk stabilitet, social 
 49 
  
 trygghet och en ren och hälsosam miljö. Strategin var en del av EU:s förberedelser inför världstoppmötet i Johannesburg. I ett första steg pekades fyra prioriterade områden ut, nämligen klimatförändringar, transporter, folkhälsa och naturresurser. EU fick också gehör för sina strävanden att göra hållbar utveckling till ett mål i utvecklingssamarbetet. 
  
 Den  
 deklaration om städer och andra samhällen i det nya millenniet  
 som antogs av FN:s generalförsamling vid konferensen Istanbul+5 (år 2001) om det fortsatta Habitatarbetet berör centrala frågor som fattigdom, demokratiutveckling och jämställdhet inom ramen för den fortsatta urbaniseringen i världen. Konferensen klar- gjorde behovet av att integrera bebyggelsefrågorna med Agenda  
  
 21-arbetet 
  
  och att mer målmedvetet beakta kommunernas, de ideella organisationernas och näringsli- vets olika roller för en hållbar utveckling. Utrotningen av fattigdomen har i Habitatarbetet nära samband med för- hållandena i världens stadsslumområden och konferen- sen underströk därför Millenniedeklarationens mål om att fram till år 2020 ha förbättrat livet för minst 100 mil- joner sluminvånare. En av de viktigaste frågorna gällde behovet av att utveckla former för demokratiska besluts- processer och vidgat inflytande och i deklarationen poängteras betydelsen av demokratiska styrformer om det ska vara möjligt att åtgärda de utmaningar som fat- tigdom och miljöförstöringar innebär på många håll. En god samhällsstyrning (good governance) behövs på alla nivåer. Kvinnans ställning i samhället fick en framträdan- de plats i förhandlingarna. I många länder är en av de vik- tigaste åtgärderna för ökad jämställdhet att ge kvinnor full och rättvis tillgång till ekonomiska resurser, inklusive arvsrätt och ägande av mark, rätt att träffa avtal, att ta lån och att ansvara för hyran. Deklarationen identifierar den fortsatt snabba urbaniseringen, särskilt i utvecklingslän- 
  
 derna, som en av de stora framtidsfrågorna. 
 Resultaten från världstoppmötet i Johannesburg, framförallt när det gäller genomförandeplanens marke- ring av tidsbundna mål och åtgärder inom strategiska områden, ska nu omsättas nationellt och lokalt, vilket enligt kommitténs mening kan bidra till att mobilisera ny energi både i det fortsatta internationella samarbetet och i arbetet på nationell och lokal nivå. 
 Johannesburgmötets genomförandeplan  
 innebär bl.a. att begreppet hållbar utveckling nu har blivit definitivt erkänt och att all utveckling i fortsättningen ska vara hållbar utveckling (se www.agenda21forum.org ). På globalise- ringens och handelns områden har tydliga rekommenda- tioner lagts fram kring företagens ansvar för hållbar utveck- ling och handels- och miljöregler ska i fortsättningen stöd- ja varandra. Vidare kom man överens om att subventioner som har miljöskadliga och handelssnedvridande effekter ska fasas ut. Det gäller t.ex. på fiskets och jordbrukets områden. Här hade dock Sverige velat gå längre när det gäller utfasningen av sådana subventioner. En av de stora frågorna vid toppmötet gällde konsumtions- och produk- tionsmönstren. Här nådde Sverige och EU framgång genom att det beslutades om ett tioårigt ramverk av pro- gram för hållbara konsumtions- och produktionsmönster. Detta är en avgörande fråga om vi ska kunna bryta det nuvarande negativa sambandet mellan ekonomisk tillväxt och miljöpåverkan, eftersom dagens långsiktiga produktion och konsumtion enligt  
  
 EU-kommissionen 
  
  beräknas över- stiga jordens samlade kapacitet med 25 procent. Nära knu- tet till Habitatagendans frågeställningar och vad som beslu- tats vid konferensen Istanbul+5 om människors livsförhål- landen i slumområden, är toppmötets beslut att halvera andelen människor som saknar tillgång till rent dricksvat- ten och tillfredställande sanitet till senast år 2015. 
  
 Klimatförändringar, resursexploatering och förgiftning 
 50 
  
 av luft och vatten måste ses som ödesfrågor för mänsklig- heten. Det ankommer inte bara på världssamfundets insti- tutioner att åtgärda dessa. Varje nation och varje kommun har i sina verksamheter och i sin planering ett ansvar för att dessa ödesfrågor inte förvärras utan att man istället kan bidra till en lösning. Arbetet med att vidareutveckla de svenska miljökvalitetsmålen har stor betydelse i detta sam- manhang. Riksdagen har beslutat om en tydlig målstruktur för den ekologiska dimensionen i hållbar utveckling. Miljökvalitetsmålen beskriver den kvalitet eller det till- stånd för den svenska miljön och dess natur- och kulturre- 
 surser som är långsiktigt ekologiskt hållbar. Delmål till dessa miljökvalitetsmål utformas med utgångspunkt i grundläggande värden som människors hälsa, den biologis- ka mångfalden, kulturmiljön och de kulturhistoriska vär- dena, ekosystemens långsiktiga produktionsförmåga samt en god hushållning med naturresurser. 
 Utmaningarna när det gäller en hållbar utveckling finns i det svenska samhället också på de sociala och ekonomis- ka områdena. Kulturarvet ses alltmer som en resurs som bidrar till regional utveckling och tillväxt. Kunskap om kulturarvet och de historiska perspektiven bidrar väsent- 
 Ett samlat bokslut för miljö och folkhälsa i Linköping 
 I Linköpings kommun tar man ett brett grepp på arbetet för en hållbar utveckling och betonar hållbarhetsfrågorna i dess olika dimensioner. Att Linköping ska bli en kommun som är ekologiskt, ekonomiskt, socialt och demokratiskt hållbar förs fram som den kommande mandatperiodens största utmaning. För arbetet har bl.a. en miljö- och folk- hälsokommitté samt en kommitté för trygghet, demokrati och integration bildats. 
 Ett första samlat miljö- och folkhälsobokslut presentera- des för år 2001. I bokslutet redovisas det aktuella miljö- och folkhälsotillståndet i kommunen. Bokslutet följer upp- lägget i den lokala Agenda  
 21-planen 
  från år 1998 och kommunens folkhälsoprogram som antogs år 2000. Här anges ambitionerna för och inriktningen av arbetet för en hållbar samhällsutveckling. Man håller också på att ta fram ett välfärdsbokslut, där miljöfrågorna ska vara inte- grerade. 
 Miljö- och folkhälsobokslutet visar att framsteg har gjorts inom många miljöområden och att det långsiktiga arbetet 
 ger positiva resultat. Till exempel väl- jer allt fler att cykla i stället för att ta bilen vid kortare resor, utbyggnaden av fjärrvärmenätet fortsätter, andelen biogasfordon i kommunen ökar och ett nytt inslag i stadsbilden var under året Bondens egen marknad, en marknad med lokalproducerade livs- medel. Inom andra områden är utvecklingen dock mindre gynnsam: 
  
 förbrukningen av fossila bränslen är 
  
 Linköping 
  
 fortsatt hög och växtnäringsämnen i 
  
 rötslammet återförs inte till åkrarna i 
  
 tillräcklig omfattning. Vad gäller häl- 
  
 soutvecklingen lyfts särskilt barnens hälsa fram. Även om de flesta barn mår bra finns tecken på att allt fler barn utsätts för olika påfrestningar under sin uppväxt. Bokslutet beskriver också olika miljöinsatser och hälsofrämjande arbete som bedrivs i kommunen. 
 51 
  
 ligt till den grund som det hållbara samhället bygger vida- re på. Bristen på bostäder i landets expansiva städer och tätorter finns parallellt med att flera regioner har en kraf- tigt minskande befolkning och ett ökande antal tomma lägenheter. Arbetslösheten är i olika delar av landet hög vilket bidrar till ökad otrygghet och ohälsa. Sjukskrivningar och förtidspensioneringar ökar. Vi ser även en försämring när det gäller den psykiska ohälsan men också att bl.a. alkoholkonsumtionen ökar. Välfärdspolitiken och folkhälsofrågorna kommer därmed allt mer i blickpunkten för en samlad politik för hållbar utveckling. I propositionen Mål för folkhälsan, som rege- ringen lade fram i december 2002, föreslås det övergri- pande målet för folkhälsoarbetet vara att skapa samhälle- liga förutsättningar för en god hälsa på lika villkor för hela befolkningen. Arbetets betydelse för folkhälsan betonas, liksom att ett framgångsrikt folkhälsoarbete för- utsätter att folkhälsoaspekterna integreras i de verksam- heter som redan idag bedrivs av kommuner och landsting samt att arbetet genomförs strategiskt och tvärsektoriellt. 
 Näringslivet har en viktig roll i arbetet för en hållbar utveckling och inom många områden finns exempel på miljödriven utveckling. I Sverige har företagens miljöar- bete bl.a. inneburit att hundratusentals anställda under de senaste åren har fått en miljöutbildning. 
 V.2 Kommitténs övergripande slutsatser 
 Den sammansatta problembilden ger vid handen att det inte är möjligt att lösa alla frågor som berör arbetet för en hållbar utveckling med hjälp av någon enskild plane- ringsform. Kommittén har inte heller ambitionen att lägga fram ett betänkande som fokuserar på specifika politikområden som t.ex. miljöpolitik, energipolitik eller jordbrukspolitik, utan olika politikområden behandlas i den mån som de aktualiseras i ett samlat Agenda 21- eller 
 Habitatperspektiv. Kommittén menar att framtida miljö- och välfärdspolitiska utmaningar gör det nödvändigt att analysera behov av och förutsättningar för en tydligare och mer kraftfull samordning mellan olika samhällssekto- rer när det gäller olika insatser än vad som nu gäller. En närmare integrering av arbetet med Agenda 21, Habitatagendan och folkhälsofrågorna, inklusive arbets- relaterade frågor, kan t.ex. utgöra en viktig bas för samla- de insatser. Behovet av en sådan inriktning har också allt- sedan arbetet påbörjades framhållits av företrädare på lokal nivå. Den har också välkomnats av kommitténs råd- givande expertgrupp. 
 Det internationella samarbetet kommer liksom hittills att vara av grundläggande betydelse för en hållbar global utveckling. Sverige behöver därför även fortsättningsvis prioritera frågorna om miljö och hållbar utveckling såsom de kommer till uttryck i Johannesburgs genomförande- plan, Habitatdeklarationen om städer och andra samhäl- len i det nya millenniet samt FN:s Millenniedeklaration. Regeringen kommer inom kort att lägga fram en propo- sition till riksdagen om en ny svensk politik för global utveckling, vilken baseras på den tidigare s.k. GlobKom- utredningen. I det här betänkandet koncentreras övervä- ganden och förslag till nationell, regional och lokal nivå. 
 De frågeställningar som behandlades i Johannesburg får på flera sätt betydelse för det fortsatta lokala arbetet. När det t.ex. gäller frågan om hållbara konsumtions- och produktionsmönster kommer en fortsatt miljöanpassning av den offentliga upphandlingen att behövas. Den kom- munala konsumentrådgivningen kan, om den breddas till att också täcka miljö- och utvecklingsaspekter, få bety- delse när det gäller att omsätta resultatet från Johannesburg. Av särskild vikt för den lokala nivån kan även vara beslutet om att länderna senast år 2005 ska ha påbörjat genomförandet av sina nationella strategier. 
 52 
  
 Kommittén menar att detta kan inspirera kommuner och regionala organ till att utveckla lokala och regionala stra- tegier för hållbar utveckling. 
 Mot bakgrund av att cirka 80 procent av Sveriges invå- nare bor i städer och tätorter menar kommittén att det är viktigt att, som ett komplement till den regionala utveck- lingsplaneringen, närmare analysera förutsättningarna för en samlad stadspolitik för hållbar utveckling, där de mil- jömässiga, ekonomiska och sociala dimensionerna vävs samman på ett framsynt sätt. 
 Gemensamt för alla de frågor som behöver utvecklas i en strategi för hållbar utveckling är att det behövs effek- tiva politiska processer liksom lämpliga administrativa former för nödvändiga lösningar och praktiska åtgärder på alla nivåer. Detta behandlas i det följande där också kommitténs förslag till åtgärder redovisas. 
 V.3 Gemensamma utgångspunkter för 
 Agenda 21- och Habitatprocesserna 
 V.3.1 En ny, bred syn på begreppet hållbar utveckling 
 Brundtlandkommissionens begrepp om hållbar utveck- ling är grundläggande i både Agenda 21 och Habitatagendan. Begreppet, som innebär att beslut som fattas för att tillgodose nuvarande generationers behov inte får äventyra kommande generationers möjligheter att tillfredställa sina behov, har alltsedan Riokonferensen fått stort genomslag i politiska program och planer på alla nivåer. I Sverige är hållbar utveckling ett överordnat mål för regeringens politik och begreppet genomsyrar i hög grad det lokala Agenda  
 21-arbetet 
  i många kommuner. 
 Betoningen av sambanden mellan miljö och utveckling har successivt utvecklats och lett till att de sociala och ekonomiska dimensionerna betonas alltmer. Samtidigt 
 råder bred enighet om att någon hållbar utveckling inte är möjlig om ekosystemen kollapsar. I dag finns en större samsyn kring ett brett synsätt, där ekonomisk tillväxt, soci- al välfärd och skyddet av miljön ses som ömsesidigt för- stärkande och inbördes förenliga delar av begreppet håll- bar utveckling. 
 Det globala perspektivet har successivt kompletterats med ett nationellt och lokalt. Inledningsvis dominerade frågan om en rättvis fördelning av resurser, tillväxt, väl- färd och miljökonsekvenser mellan nord och syd. I dag diskuteras fördelningsproblemen i såväl utvecklingslän- der som industriländer även i ett nationellt och lokalt perspektiv. Det finns vidare en ökad insikt om samban- den mellan lokalt agerande och globala konsekvenser. Demokratiska styrelseskick och medborgerlig delaktighet framhålls allt oftare som grundläggande förutsättningar för hållbar utveckling. Detta har bl.a. lett till att vikten av en god samhällsstyrning med öppna arbetsformer beto- nas i det internationella samarbetet och i biståndsarbetet. En stor, övergripande uppgift blir mot denna bakgrund att framöver omsätta och konkretisera målet en hållbar utveckling i handling såväl nationellt, regionalt som lokalt. 
 V.3.2 Visioner, mål och strategier 
 Arbetet med hållbar utveckling är komplext; det handlar om att föra samman och integrera de skilda dimensioner- na i hållbarhetsbegreppet, att införliva hållbarhetstänkan- det i flera politikområden, att arbeta såväl kortsiktigt som på längre sikt, att utveckla ett samspel mellan olika beslutsnivåer samt att kommunicera och samverka med andra aktörer. Detta ställer stora krav på hur arbetet orga- niseras, förankras och bedrivs, vare sig det handlar om arbetet inom offentliga myndigheter och kommuner, som har ett huvudansvar för politikens genomförande, eller 
 53 
  
 om det arbete som bedrivs av andra aktörer, såsom näringslivet och olika intresseorganisationer. Det kom- plexa arbetet kräver inte bara nya verktyg och styrmedel för genomförande, utan också arbetsformer som underlät- tar samordning och ett samlat agerande. 
 En vision som anger vad som eftersträvas, som tas fram i samverkan eller dialog mellan olika aktörer och som åtföljs av mål och färdriktning för arbetet, kan vara ett för- sta grundläggande steg i detta arbete. Visionen, och de mål som den ger upphov till, kan sedan tas till utgångspunkt för utarbetande av strategier som leder till åtgärder liksom klargörande av ansvariga aktörer. Det handlar om att inom varje sektor omsätta och konkretisera målet om en hållbar utveckling och utarbeta egna, väl utformade strategier för ett hållbart näringsliv och arbetsliv, en hållbar regional utveckling, ett hållbart boende etc. 
 V.3.3 Helhetssyn och sektorsintegrering 
 Både Agenda 21 och Habitatagendan pekar ut åtgärder inom ett brett spektrum av sektorer och samhällsområ- den. De skilda sektorernas ansvar i arbetet för hållbar utveckling är en viktig grundprincip, som bl.a. har slagits fast i den svenska nationella politiken. En politik för håll- bar utveckling kan emellertid inte enbart fokusera på enskilda sektorer eller sakfrågor, utan måste stimulera till lösningar som gynnar flera aspekter och tar hänsyn till sambanden mellan de olika dimensionerna i hållbar utveckling. Stor vikt måste därför fästas vid att på alla nivåer arbeta utifrån en helhetssyn och att utveckla styr- medel och verktyg som gynnar en samordning av olika åtgärder. 
 En bättre samordning av olika insatser kan medverka till att målkonflikter och suboptimeringar undviks till för- mån för synergieffekter och långsiktiga resultat. Åtgärder och investeringar för miljöanpassning kan t.ex. också bidra 
 till samhällsekonomiska vinster, förbättrad folkhälsa, bätt- re arbetsmiljö samt en positiv utveckling av näringsliv och sysselsättning. I det lokala arbetet – vare sig det handlar om Agenda 21, insatser för lokal utveckling eller fysisk för- nyelse – finns en ökad insikt om att lokala projekt inte enbart bör beröra åtgärder inom en sektor, utan att man istället måste kombinera olika typer av åtgärder för att nå bestående resultat för en god livsmiljö. Ökade kunskaper om samband och målkonflikter visar på att det finns ett behov av att tala om samverkande och kompletterande åtgärder inom ramen för systemlösningar. Arbetet för ett hållbart transportsystem, som bygger på en kombination av investeringar i infrastruktur, ekonomiska styrmedel, såsom olika slag av miljöavgifter, samt satsningar på kol- lektivtrafik och gång- och cykeltrafikanter, är ett exempel på detta synsätt. 
 Trots ansatser till en ökad helhetssyn och en bättre sam- ordning med sektorsövergripande program och insatser på alla nivåer finns fortfarande hinder för tvärsektoriellt arbete. Det finns även ekonomiska styrmedel som inte uppmuntrar till ett hållbart beteende. I vissa fall kan det övergripande målet om en långsiktigt hållbar utveckling till och med mot- arbetas av olika styrmedel. Eftersom ekonomiska styrmedel är ett av de viktigaste verktygen för att få till stånd en håll- bar utveckling, är det angeläget att dessa utformas så att de leder mot hållbara konsumtionsval och beteenden. 
 V.3.4 Den nationella nivåns betydelse 
 Det finns en bred enighet i riksdagen om de övergripande målen för en hållbar utveckling. I enlighet med den svenska förvaltningsmodellen spelar de nationella myndigheterna och de centrala verken en viktig roll i arbetet att omsätta nationella politiska beslut i praktisk handling. Det är viktigt att verkens och myndigheternas ansvar för och roll i det fortsatta hållbarhetsarbetet utvecklas, inte minst då deras 
 54 
  
 beslut berör olika aktörer och enskilda. Det finns ett behov av att tydliggöra vikten av samverkan och att finna former för hur diskussion och dialog kan breddas och för- djupas. Samtliga centrala organisationer bör se det som en viktig uppgift att sprida kunskap och att verka för förän- dringar som kan bidra till att stimulera ett mer hållbart beteende bland olika aktörer och enskilda. 
 Nationella initiativ kan ge ny kraft i det lokala arbetet, inte minst genom riktade stöd och bidrag, men även genom att den nationella politiken tydligt anger mål och färdriktning. Det är samtidigt angeläget att nationella insatser sker med utgångspunkt i en förståelse av skillna- derna i de lokala förutsättningarna samt i behovet av ett långsiktigt och kontinuerligt förändringsarbete. En löpan- 
 Kristianstads Vattenrike – ett framtida "biosfärområde"? 
 Visionen om Kristianstads Vattenrike har sedan flera år varit en gemensam plattform för ett brett samverkanspro- jekt. Vattenriket omfattar Helgeåns nedre avrinningsområde och de kust- 
 nära delarna av Hanöbukten, inklusi- ve ett centralt våtmarksområde av 
 internationellt skyddsvärde och ett av 
 Kristianstad 
 norra Europas största grundvattenma- gasin. Inom området finns en rik bio- logisk mångfald med ett stort antal sällsynta växt- och djur- 
 arter liksom ett unikt kulturlandskap. Kommunen samver- kar med markägare, företag, organisationer, forskare samt länsstyrelsen och andra myndigheter för att bevara och utveckla de olika värden som finns i området. Den drivan- de visionen i samarbetsprojektet har genomgående varit att se vattnet i området som en gemensam resurs som både kan tas vill vara och utvecklas uthålligt för flera olika ända- mål. Förutom insatser på natur- och landskapsvård läggs stor vikt vid Ekomuseets olika besöksplatser i våtmarks- landskapet, som tar emot över 150 000 besökare årligen. 
 Siktet är nu inställt på att erkännas som ett s.k. Biosfärområde under UNESCO:s (FN:s organ för internatio- 
 nellt samarbete inom utbildning, vetenskap, kultur och kom- munikation) program, The Man and the Biosphere. Syftet med biosfärområdena är att bevara biologisk mångfald, främja lokal hållbar utveckling samt att nyttja dem för forsk- ning, miljöövervakning, utbildning och information. Ett bio- sfärområde ska vara ett modellområde tillräckligt stort för att uppfylla dessa tre syften och delas in i zoner med olika mål. 
  
 FOTO 
 :  
  
 Klein- 
 ERIK 
  MAGNUSSON 
 Det stadsnära våtmarkslandskapet med Helgeån, som passerar rakt igenom staden Kristianstad, är en del av Kristianstads Vattenrike. 
 55 
  
 Samordnade leveranser till Piteå kommuns kök 
  
 FOTO 
 :  
 AB TRANSPORT AND LOGISTICS  
 –  
 ATL 
 Piteå kommun har som en av de första kommunerna i landet börjat samordna de egna livsmedelstransporter- na. Satsningen ger bättre miljö, ökad säkerhet för bar- nen inom förskole- och skolområdena och ökade möj- ligheter för lokal livsmedelsproduktion att hävda sig i konkurrensen. Satsningen har gjorts möjlig genom upp- handling av en samlastningstjänst, vari anpassning av en lokal till omlastningscentral ingår, samt en anställd projektsamordnare. 
 Varorna från olika leverantörer lastas om i en mindre och mer miljöanpassad bil och distribueras samordnat till alla kommunens 57 kök. Antalet leveransstopp har minskat från 419 per vecka före samordningen till 123 efter. Utsläppen av koldioxid och kväveoxider har min- skat med cirka 70 respektive 1 ton per år. 
 På sikt är ambitionen att fler varor och fler aktörer ska vara med i samordningen, t ex pappersvaror och landsbygdsbutiker. 
 de dialog mellan den nationella, regionala och lokala nivån kan lägga grunden för detta. Uppgiften handlar om att utveckla ett samspel mellan insatser på olika nivåer, där den regionala och lokala nivån tacklar de regionala och lokala problemen, medan statsmakterna tar ansvar för övergripande strukturella problem och hinder, såsom grundläggande infrastruktur och oacceptabla regionala skillnader. När kommittén i det följande föreslår att upp- drag i olika avseenden bör lämnas till berörda myndighe- ter, sker inte det i avsikt att frångå principen om underi- frånperspektiv i det svenska Agenda 21- och Habitatarbetet. Det ska i stället ses som ett stöd till det arbete med Agenda 21, Habitat och hållbar utveckling som utförs lokalt. Uppdragen svarar enligt kommitténs mening mot önskemål som ofta har framförts från lokal nivå. 
 V.3.5 Kommunernas roll, lokal demokrati och samverkan 
 Förutsättningarna för ekonomisk utveckling, välstånd och en god miljö beror i hög utsträckning av de insatser som görs på lokal och regional nivå. Det är i slutändan på den lokala nivån som nationella och internationella överens- kommelser ska omsättas i praktisk handling. Det lokala Agenda  
 21-arbetet 
  bör därför ses som grundläggande i det svenska arbetet med att omsätta målen om hållbar utveckling. Det är i den enskilda kommunen och i dess olika delar och omgivande landsbygd som frågor om håll- bara transportsystem, sunda boende- och livsmiljöer etc. ska realiseras. Det kommunala planeringsmonopolet är här ett centralt verktyg. Den enskilda individen i såväl en förening, organisation som på ett företag spelar en viktig roll för hur väl det fortsatta arbetet kommer att lyckas. I många kommuner har också invånare och företrädare för lokala organisationer kunnat delta redan från inlednings- skedet av planeringsprocessen. Därmed har också nya 
 56 
  
 erfarenheter vunnits när det gäller interaktiv planerings- verksamhet. Också andra intressanta former av lokalt utvecklings- och förnyelsearbete har genomförts under en lång följd av år, som t.ex. arbetet för en regional utveckling, vilket getts en ny inriktning under senare år. 
 De resultat som har uppnåtts på lokal nivå i Agenda- arbetet är i flera avseenden unika och imponerande (jfr. avsnitt III). Samtidigt har vissa svagheter och hinder i det lokala arbetet pekats ut som bör tas till utgångspunkt för diskussioner om hur arbetet för en hållbar utveckling bör inriktas och bedrivas lokalt i framtiden. Det gäller fram- för allt svårigheterna med att integrera hållbarhetsaspek- terna i alla politikområden att få in nya grupper i arbetet och att samordna skilda lokala insatser, men det gäller även kommunernas begränsade mandat och styrmedel för att tackla strukturella problem. 
 I en allt mer föränderlig värld kommer frågor som tidi- 
 gare kanske berörde ett fåtal nationella institutioner, såsom globaliseringen, med stor sannolikhet att bli vikti- ga även för kommunala överväganden. Detta ställer allt högre krav när det gäller att knyta erforderlig kompetens till organisationerna men också att kontinuerligt stimule- ra kompetensutveckling på alla nivåer och att utveckla former för medborgarnas delaktighet i det lokala utveck- lingsarbetet. 
 Kommunerna har en viktig roll i att skapa flexibla ramar för olika handlingsalternativ. Därmed inte sagt att det är en kommunal angelägenhet att utföra allt, mycket kan skötas av lokala företag, organisationer, föreningar eller enskilda. Att utveckla partnerskap som på olika sätt svarar upp mot nya krav är en viktig uppgift, inte minst eftersom olika grupper har olika infallsvinklar och intres- sen. Av denna anledning kan exempelvis information i högre utsträckning än tidigare behöva målgruppsanpas- 
  
 Borås 
 Borås kommun hjälper småföretag med miljöarbetet 
 Med uppmärksamhet, uppmuntran, råd och enkla handledningar har Borås och andra kommuner i Sjuhärad hjälpt småföretagen att börja arbeta med miljöfrågor i 
 Miljöutmanarprojektet 
 . När konceptet användes för första gången 1999 del- tog 14 företag i Borås. År 2000 hade det trefaldigats till 45 företag. 
  
 På senare tid har dock intresset för aktiviteten sjunkit och under år 2003 har man i stället övergått till den miljö- diplomeringsmodell som används i bl.a. Göteborgs kommun. Detta för att 
 denna modell ställer något högre krav på de företag som deltar samt för att flera företag i Sjuhärad kommer i kon- takt med modellen när de arbetar mot företag i Göteborgsregionen. 
 Miljöutmanarprojektet, som kan ses som en förenklad version av ett miljöledningssystem men som också inne- håller hälsoaspekter, har riktat sig både till nybörjare och av dem som kommit en bit på väg i sitt miljö- och hälsoar- bete, eftersom företagen själva sätter ambitionsnivån och väljer åtgärder till handlingsplanen. Miljöutmanarkonceptet har enligt Agenda  
 21-samordnaren 
  i Borås hjälpt många företag framåt i miljöarbetet – flera av de företag som del- tagit har i slutändan börjat med någon form av lednings- system. Det var också grundtanken med idén från början. 
 57 
  
 FOTO 
 :  
 Jones 
 Vilka krav kommer dessa medborgare att ställa på samhället i framtiden? 
 sas. Det kan gälla såväl sakfrågor som vilket fokus man har på de olika dimensionerna i hållbarhetsbegreppet och hur informationsinsatserna utförs. 
 Det framhålls ofta från företrädare för kommuner och lokala organisationer att nationella projektmedel behöver sättas av, varifrån lokala aktörer kan söka bidrag. Kommittén återkommer i det följande till denna fråga. Relationerna och olika stödformer mellan central och lokal nivå handlar emellertid inte bara om ekonomiska resurser utan även om andra former av stöd. Formerna för en kraft- full plattform för stöd och samverkan behöver därför utvecklas. En viktig förutsättning för ett framgångsrikt kommunalt hållbarhetsarbete är att också erforderliga resurser sätts av i den egna budgeten till personal, projekt- medel, stöd till lokalt arbete etc. Dagens förhållandevis sek- toriserade arbetsindelning kan behöva kompletteras med sektorsövergripande lösningar även på den lokala nivån. En ökad integrering av hållbarhetsfrågorna i förvaltningsorga- nisationen förutsätter i regel en funktion med ett tydligt 
 samordnande ansvar. En samordning kan bidra till synergi- effekter mellan skilda verksamheter. Hur arbetet organise- ras ger även en signal om hur kommunledningen ser på arbetet för hållbar utveckling, om det är långsiktigt eller mer att betrakta som ett tidsbegränsat projekt. 
 Det är generellt sett, både på nationell och på lokal nivå viktigt att skapa en bättre förståelse för och kunskap om de olika förutsättningarna på respektive nivå i syfte att uppnå effektivast möjliga samverkan. Det finns starka önskemål om att en arena ska utvecklas där en öppen och lättillgänglig dialog kring olika sakfrågor mellan de olika nivåerna och mellan olika berörda aktörer kan föras. På ett tidigt stadium kan man då tydliggöra de olika nivåernas ansvar för sakfrågorna samt peka på vilka styrmedel som kan vara lämpliga. 
 I en situation där huvuddelen av de svenska kommu- nerna tappar befolkningsunderlag medan ett mindre antal kommuner ökar sitt blir det allt viktigare att samarbeta över kommungränserna. Med knappare ekonomiska resurser är det viktigt att finna former för olika typer av service. Redan i dag finns det ett flertal olika samarbeten kring bl.a.  
 VA-frågor, 
  på senare tid har även frågan om att t.ex. dela på vissa typer av expertis när det gäller miljö- och hälsoskydd förts fram. I områden med en kraftig inflyttning uppstår ofta problem i olika kommuner att svara upp med bostadsförsörjning. Även här är det viktigt att på olika sätt finna former för en samverkan mellan kommuner i samma region. 
 Demokratiska styrformer är en förutsättning för att utveckla det lokala hållbarhetsarbetet. I grunden finns den representativa, parlamentariska demokratin, eftersom det är i ett sådant system som medborgarna i fria val kan välja sina företrädare samt också utkräva ansvar. Detta system kan emellertid kompletteras med andra former av infly- tande och delaktighet. Genom det lokala Agenda 21- och 
 58 
  
 Brett deltagande i ett miljon- 
  
 programsområdes utveckling 
  
 SELLIN 
  
 Nacksta är en förort utanför 
  
 :  
 KERSTIN 
  
 Sundsvall som byggdes i slutet av 
  
 1960-talet. 
  Från att ha varit känt 
  
 som typiskt problemområde med 
  
 FOTO 
  
 hög kriminalitet, har de boende på 
  
 egen väg skapat framtidstro och triv- 
  
 sel i Nacksta. Antalet brott av alla slag har minskat och idag är Nackstaborna med rätta stolta över sitt område. 
 Efter tio års tid kan Porter tillgodoräkna sig en 
 kraftig ökning av föreningsaktiviteten i området. Från att ha varit  
 20–30 
  personer är idag bortåt 600 engagerade i nya och gamla föreningar. Cirka 500 arbetslösa ungdomar har funnit möjlighet till arbete som kommit bostadsområdet till 
 nytta. Bland mångfalden av projekt märks bland annat att det nedläggningshotade Nackstabadet tagits över av ungdomar och vuxna, som sköter badet tillsammans. Detta har bland annat fått till följd att man kunnat hålla bättre öppettider. En annan milstolpe 
  
 var när kvinnoföreningen Zadaka startades. 
  
 Sundsvall 
  
 Moody har gjort mycket för att skapa jobb 
  
 och kontakt mellan svenska kvinnor och 
  
 kvinnor av andra nationaliteter. 
  
 I arbetet har man använt en metod som 
  
 bygger på arbetsböcker, där boende tillfrå- 
  
 gas hur de vill förbättra sin stadsdel. I korthet 
  
 innebär arbetsmetoden att först identifiera 
  
 problemen och sedan förutsättningslöst hitta 
  
 lösningar på dessa med invånarnas hjälp. En utvärdering av tio års arbete i Nacksta kommer att presenteras i början av år 2003. 
 Habitatarbetet medverkar t.ex. i vissa kommuner boende och olika aktörer aktivt för att påverka utvecklingen av det område som man bor eller verkar i. Kommittén har tidigare framhållit att forskningsresultat tyder på att utvecklingen av ny teknik och media, bl.a. TV och Internet, kan leda till ett allt mer individualiserat samhäl- le där allt färre deltar i gemensamma områdes- och sam- hällsangelägenheter. Många västerländska demokratier brottas idag med problem så som marginalisering, utan- förskap och passivitet vilket bl.a. tar sig uttryck i lågt val- deltagande och sjunkande antal aktiva medlemmar i t.ex. politiska partier. Större fantasi behöver därför utvecklas av såväl kommuner som andra organisationer för att skapa intresse för deltagande i gemensamma aktiviteter, lokala föreningar och utvecklingsgrupper. Samtidigt är det viktigt att skapa en lyhördhet hos den kommunala organisationen och öka förmågan att ta till sig nya frågor; det är människors vardagsliv som måste vara utgångs- punkten för delaktighet och samverkan. En viktig förut- sättning för att skapa intresse och tillförsikt i arbetet är att mål, ramar och ansvarsfördelning klargörs på ett tidigt stadium. Om alla vet vad som ska göras, av vem och när så kan också ansvar utkrävas på ett tydligare sätt. Det gäl- ler också att utveckla modeller och arbetsformer som leder till att utanförskap motverkas och att utsatta grup- per mobiliseras. Vidare är det angeläget att möjligheterna för barn och ungdomar att bli delaktiga i utvecklingspla- neringen ökar, liksom att kvinnornas roll och möjligheter att medverka stärks. 
 Utan samverkan mellan berörda parter blir det svårt att nå ett hållbart samhälle. Alla myndigheter, företag, organisationer, föreningar och enskilda måste på ett eller annat sätt bidra i hållbarhetsarbetet. En av de stora upp- gifterna är att finna former för och tillämpa en helhets- syn och sektorsintegrering. Ett hinder som framkommit i 
 59 
  
 Utveckling av Solceller 
  
 FOTO 
 :  
 VATENFALL UTVECKLING AB 
 Elforsk AB som ägs av Svensk Energi och Svenska Kraftnät bedriver forskning och utveckling om bl.a. solceller. Man har som mål att öka kunskapsnivån om solceller som energikälla och som byggnadskomponent och en kombinerad solcell och solvärmehybrid har utvecklats. Genom att samtidigt kyla ner solcellen kan man förutom el även utvinna värme. På detta sätt ökar effektiviteten på anläggningen och den blir mer kost- nadseffektiv. En normal solcellsmodul levererar ungefär 125 kWh/m 
 2  
 elektrisk energi medan den nya anläggningen gene- rerar 250 kWh/m 
 2  
 elektrisk energi och 600 kWh/m 
 2  
 värme. Eftersom reflektor och absorbatormaterial är  
 30-40 
  gånger bil- ligare än solcellen bidrar denna teknik till att göra energi från en solcell billigare. Kombinationen av kiselceller och alumini- umreflektorer utgör vidare en långsiktigt hållbar lösning efter- som kisel och aluminium är två av de vanligaste grundämne- na i jordskorpan. För närvarande pågår förhandlingar om att bygga en demonstrationsanläggning på en av fastigheterna i utvecklingsområdet Hammarby Sjöstad i Stockholm. 
 Vid Vattenfall Utveckling AB har en icke solföljande solfång- are med dubbelsidigt belyst absorbator, MaReCo (Maximum Reflecor Collector) utvecklats. Solfångaren består i princip av ett parabolformat reflektortråg med en dubbelsidigt absorbe- rande absorbator som löper längs tråget. Denna speciella form har patenterats. 
 diskussioner med bland annat företag och organisationer är att kommunen i flera fall inte upplevs ha varit intresse- rad av deras medverkan i olika diskussioner. Former för en ökad dialog bör därför vidareutvecklas. Det kan gälla allt från hur möten organiseras, vem som står som värd, tid- punkten då de hålls, frågans karaktär, möjligheten att snabbt se resultat av sitt engagemang till hur man sprider information och var man söker upp människor. 
 V.3.6 Forskningens roll 
 Forskning och utveckling har en viktig roll i omställningen till ett hållbart samhälle. Det bedrivs en omfattande forsk- ning och utveckling vid de svenska universiteten och hög- skolorna som på olika sätt knyter an till hållbar utveckling. Det gäller såväl grundforskning kring t.ex. miljö, medicin eller teknik som en mer tillämpad forskning t.ex. i samar- bete med olika företag. Kommittén anser det viktigt att dessa frågor utvecklas i det arbete som kommer att leda fram till en forskningspolitisk proposition, som regeringen avser att lämna till riksdagen under år 2004. 
 Under år 2001 bildades Moore (Forskningsrådet för miljö, areella näringar och samhällsbyggande) med särskilt ansvar för att stödja forskning kring ekologiskt hållbar utveckling. Under senare år har det vuxit fram en ökad insikt om att alla discipliner är viktiga och att det finns ett behov av en ökad satsning på tvärvetenskaplig forskning med systemsyn. Bland annat är det angeläget att utveckla det lokala arbetet, t.ex. genom att belysa olika frågeställ- ningar, vilka grupper som medverkar respektive inte är lika aktiva, eller den politiska nivåns betydelse för arbetet. I ett Agenda 21- och hållbarhetsperspektiv är det även viktigt att forskning utvecklas kring livsstils- och beteendeförän- dringar, processutveckling samt analyser av styrmedel och olika insatser. Det gäller både för offentlig och privat sektor. 
 För att öka kvaliteten och takten i omställningsarbetet 
 60 
  
 mot en hållbar utveckling är det viktigt med en ökad samverkan mellan forskare och praktiker i miljöarbetet på kommunal nivå. Det är vidare angeläget att främja kontakterna mellan praktiker och forskare för att utveck- la nya tekniker, kunskaper och att snabbare kunna pröva och använda dem i större skala. En annan viktig dimen- sion är att forskarsamhället får en bättre bild av vilka pro- blem och behov som forskningen kan behöva inriktas kring. IEH, Statens institut för ekologisk hållbarhet, har i likhet med de femtontal regionala miljöcentra som finns i olika delar av landet en viktig roll i detta sammanhang. 
 En viktig del av forskning och utveckling för att nå ett mer hållbart samhälle sker inom näringslivet. Det gäller såväl inom små, medelstora som stora företag. Genom de nya tjänster och produkter som utvecklas kan en mindre miljöbelastande livsstil möjliggöras. 
 När det gäller den fysiska planeringen och forskning om hållbar stadsutveckling behövs nya kunskaper, bygg- da på ett systemtänkande och ett helhetsperspektiv. I några europeiska länder pågår satsningar på en tvärveten- skaplig urbanforskning – en stadsvetenskap. I Sverige har Formas insatsområdena Staden som livsmiljö och Den uthålliga staden vissa tvärvetenskapliga inslag, men i övrigt är detta forskningsområde relativt outvecklat. Den svenska forskningen har i stället berört olika aspekter av stadsutveckling och har där inom vissa områden också internationell betydelse. Det gäller kanske framförallt den bostadssociala forskningen. Städernas miljöproblem och miljötillstånd har under  
 1980-talet 
  och framförallt  
 1990-talet 
  legat i fokus för många svenska forskare. Det har starkt bidragit till att förbättra och systematisera kun- skaperna om ekologisk hållbarhet. Inte minst kunskaps- uppbyggande om grönområdenas betydelse för stadens miljöförhållanden, luftkvalitet, stadsbyggande och män- niskors välbefinnande, har en framskjuten plats. 
 Utvecklad förbränningsteknologi för personvagndieslar 
 Det pågår en intensiv forskning och utveckling kring miljö- vänliga motorer såsom vätgas, biogas, bränsleceller hos Volvo personvagnar. Parallellt med detta arbetar man också med att effektivisera de traditionella tekniker som finns i avvaktan på att infrastruktur för nya och miljövänli- ga bränslen ska göras tillgängliga på marknaden. Med till- tagande miljömedvetenhet och stränga avgasreningskrav i framför allt Kalifornien har forskningen för effektivare och miljövänligare dieselbränslen och dieselmotorutveckling blivit angelägen. 
 Bolaget har startat en kvalificerad forskning kring diesel- motorns utvecklingspotential. Vid nittiotalets mitt, då väx- thusgasfrågan började få gehör, fokuserades dieselmo- torns högre verkningsgrad och därmed relativt lägre kol- dioxidutsläpp. 
 Volvo Personvagnar AB utvecklar och producerar sedan år 1998 egna dieselmotorer. År 2001 startade produktio- nen och resultaten i tekniska termer kan illustreras med lägre vikt  
 (-25 
  kg), högre prestanda (+17%), en praktisk förbrukningssänkning (med ca 5%), väsentligt lägre ljud- nivå  
 (-3- 
  4 dBA) samt mer än en halvering av utsläpp av kväveoxider och partiklar i jämförelse med tidigare motor. 
 Den nya dieselmotorn fick omedelbart genomslag och mötte konkurrensen väl i Europa. Den bedömdes av fack- press som en av de tre viktigaste dieselmotorintroduktio- nerna under år 2001. Dieselmotorforskarna fortsätter vida- reutvecklingen av teknologin och i kombination med kom- mande mer miljövänliga dieselbränslen har man långsik- tigt de lägsta utsläppen i framtida regelverk som sikte. 
 61 
  
 Forskning som betonar det ekonomiska perspektivet i stadsutveckling är däremot förhållandevis begränsad och splittrad. 
 V.3.7 Kommitténs överväganden och förslag 
 En av de tydligaste åsikterna som de som aktivt arbetar med Agenda 21 och Habitat på den lokala nivån förmed- lar, är att man saknar en samlad syn på den centrala nivån hur alla de frågor som samhällets olika sektorer ansvarar för kan samordnas i arbetet för en hållbar utveckling. Man efterlyser en samlad hållning och en tydlig samverk- anspart på central nivå. Ett ofta framfört önskemål är vidare ett från regeringen fristående forum där alla lokalt aktiva kan utbyta synpunkter, få information och en sam- lad redovisning av olika aktiviteter som pågår på olika håll. 
 Som tidigare har poängterats anser kommittén att den lokala nivån ska ha en central roll i arbetet med Agenda 21 och Habitat och att det lokala arbetet således även i fortsättningen bör vara en bas för det svenska arbetet med Agenda 21- och Habitatprocesserna. Arbetet bör således även fortsättningsvis präglas av ett underifrånper- spektiv. Som ett stöd för det lokala arbetet har kommit- tén övervägt förutsättningarna för ett fristående natio- nellt forum för utbyte av erfarenheter av arbetet med Agenda 21 och Habitat. Förslag om detta presenteras i det följande. 
 När Agenda  
 21-arbetet 
  startade i början av  
 1990-talet 
  efter Riokonferensen stöddes det lokala arbetet på olika sätt av den dåvarande regeringen. Regeringen initierade regionala överläggningar med representanter för kommu- ner och andra lokala intressenter. Som framförts tidigare (avsnitt III.1) avsatte regeringen under denna period sär- skilda medel till stöd för lokala organisationers och kom- muners arbete med Agenda 21. Kommittén menar att 
 regeringen för kommande fyraårsperiod bör göra en mot- svarande allokering. 
 En av de oftast återkommande synpunkterna på det fortsatta arbetet rör samspelet mellan central och lokal nivå och på vilket sätt som regeringen kan stödja och sti- mulera de lokala processerna. Ett önskemål som har framförts är att regeringen på ett tydligare sätt samordnar politiken för Agenda 21 och hållbar utveckling inom Regeringskansliet. Ett sådant departementsöverskridande arbetssätt ligger helt i linje med den internationella utvecklingen på området. Det är också viktigt att alla myndigheters ansvar för miljömålen skrivs in i reglerings- breven. 
 Också när det gäller den lokala nivån har från många håll framförts synpunkter som rör kommunernas sätt att organisera sitt arbete när det gäller hållbar utveckling, Agenda 21 och Habitat. Det budskap som framförs är att dessa verksamhetsområden för att få ett tydligare genom- slag behöver få en mer central placering i beslutsstruktu- ren i olika organisationer. Där så redan har skett har också arbetet genomförts framgångsrikt. För kommunerna gäl- ler det nu att med förnyad kraft fortsätta och utveckla det lokala Agenda  
 21-arbetet 
  och göra det mer hand- lingsinriktat. Detta synsätt sammanfaller väl med vad som den internationella sammanslutningen av städer och kommuner ICLEI (International Council for Local Environment Initiatives) tar upp när det gäller behovet av fortsatt handling, en Local Action 21. 
 Det är angeläget att det fortsatta arbetet kan vila på tillkommande kunskapsunderlag, varför fortsatt forsk- ning om hållbar utveckling blir av stor betydelse. Här kan en utvecklad samverkan mellan kommuner, myndigheter och olika forskningsinstanser vara betydelsefull. 
 En viktig del när det gäller stimulering av olika insat- ser är användningen av styrmedel av skilda slag. 
 62 
  
 Naturvårdsverket har föreslagit en utredning som ser över möjligheterna att ta bort miljöskadliga subventioner och att myndigheterna inom sina respektive verksam- hetsområden bör göra en systematisk översyn av använd- ningen av ekonomiska styrmedel som skatter, avgifter och subventioner så att dessa inte motverkar en hållbar utveckling. Även ett fortsatt arbete med svenska indika- torer för hållbar utveckling, som även fungerar på lokal nivå, är viktigt. Det är vidare angeläget att formerna för en samordnad uppföljning och löpande redovisning av resultat övervägs. 
 De förslag som kommittén lämnar i det följande berör ett stort antal myndigheter och organisationer. När det gäller myndigheterna kan regeringen uppdra åt dessa att utföra olika uppgifter. De har därför namngivits i de olika förslag som kommittén lägger fram. När det däremot gäl- ler olika fristående organisationer är det självfallet inte möjligt för statsmakterna att lämna uppdrag av olika slag. Bland viktiga organisationer i arbetet med Agenda 21 och hållbar utveckling märks exempelvis Svenska Kommunförbundet, landets kommuner och regionala samverkansorgan, Landstingsförbundet, miljöorganisatio- ner, näringslivsorganisationer, fackliga organisationer och ungdomsorganisationer. När icke statliga organisationer i följande förslag anges som berörda, använder kommittén därför formuleringen övriga berörda samhällsinstitutio- ner och organisationer. 
 Det är vidare en allmän erfarenhet från allt det arbete om Agenda 21 och hållbar utveckling som har bedrivits sedan 1992 års Riokonferens, att det sektorsövergripande synsätt som förutsätts mest effektivt kan förverkligas i organisationer där det beslutsmässiga ansvaret för dessa frågor ligger centralt i organisationen. Inte heller i detta avseende kan kommittén peka ut specifika organisatio- ner, utan nöjer sig med detta generella påpekande. 
 Kommitténs förslag med avseende på dessa övergri- pande frågeställningar är följande: 
  
 Förslag 1:  
 Ett Nationellt forum för Agenda 21 och Habitat bör tillskapas. Detta forum, som ska verka fristå- ende från regeringen och de centrala myndigheterna, ska tjäna som en arena och neutral mötesplats för samverkan, kunskapsutbyte och kompetensutveckling mellan sam- hällsorgan, forskarsamhället och företrädare för före- nings- och näringsliv på nationell, regional och lokal nivå. Forumet kan utgöra en samlingspunkt i ett landsomfat- tande nätverk när det gäller det fortsatta arbetet med Agenda 21, Habitat och hållbar utveckling. 
  
 Förslag 2:  
 Regeringen föreslås, via lämplig myndighet, avsätta särskilda resurser som stöd och stimulans till särskilt intressanta pilot- och utvecklingsprojekt och kam- panjer, dialoger och processer på lokal och regional nivå. 
  
 Förslag 3:  
 Formas bör ges i uppdrag att, i samverkan med andra institutioner som t.ex. Miljövårdsberedningen, VINNOVA, IEH, Mistra och Högskoleverket, göra en samlad bedömning av behovet av skilda forskningsinsat- ser i det fortsatta arbetet med Agenda 21 och Habitat. Kommittén vill här peka på vikten av att de gränsöver- skridande forskningsprogrammen inom t.ex. EU beaktas i detta sammanhang. Det är också viktigt är att stimulera tvärvetenskaplig forskning med systemsyn för att fördju- pa kunskaperna om sambanden mellan de tre dimensio- nerna i hållbar utveckling, dvs. den ekonomiska, den mil- jömässiga och den sociala dimensionen, liksom forskning- en om hållbar stadsutveckling. En viktig uppgift är vida- re att identifiera och utveckla ekonomiska styrmedel såsom skatter, avgifter och subventioner som påverkar arbetet för en hållbar utveckling. Det kan t.ex. gälla rela- 
 63 
  
 tionen till miljömål samt produktions- och konsumtions- mönstren. I uppdraget bör ingå att föreslå hur dessa styr- medel kan förändras så att de inte motverkar utan tvär- tom stimulerar till en hållbar utveckling. 
  
 Förslag 4:  
 Ett viktigt redskap för det lokala hållbarhets- arbetet är hållbarhetsindikatorer. Statistiska centralbyrån (SCB) har utarbetat ett  
 30-tal 
  nationella indikatorer för hållbar utveckling. Som ett stöd till lokalt verksamma organisationer och företag bör SCB uppdras att i samar- bete med berörda myndigheter samt övriga berörda sam- hällsinstitutioner och organisationer vidareutveckla sitt arbete med hållbarhetsindikatorer. I uppdraget bör ingå att skapa en struktur för datainsamling som möjliggör att mer data kan användas lokalt i syfte att påvisa förän- dringar och på så vis stimulera lokalt engagemang. 
 V.4 Strategier för hållbar utveckling 
 Ett av de främsta resultaten från Johannesburg blev beslutet att hållbar utveckling ska vara ett överordnat mål för arbetet inom hela  
 FN-systemet. 
  Redan vid femårsuppföljningen av Riokonferensen år 1997 besluta- des att medlemsstaterna till år 2002 skulle inleda ett arbete med nationella strategier för hållbar utveckling. Uppdraget innebar en tydlig rekommendation att strate- gierna skulle beakta samtliga dimensioner av begreppet hållbar utveckling, som betonar vikten av ett integrerat synsätt snarare än en sektoriell ansats. 
 Världstoppmötet i Johannesburg och generalförsam- lingens extra möte Istanbul + 5 har tagit beslut om fortsatt arbete med Agenda 21 respektive Habitatagendan. Regeringar har uppmanats att i sina länder arbeta vidare efter vissa riktlinjer. Medlemsländerna har åtagit sig att till år 2005 ha påbörjat genomförandet av en nationell strate- gi för hållbar utveckling. En sådan strategi tar upp såväl 
 den ekologiska som de sociala och ekonomiska dimensio- nerna av hållbar utveckling. Vidare rör strategin både lokal, regional och nationell nivå och måste därför utveck- las i dialog och samförstånd mellan företrädare för dessa nivåer. 
 V.4.1 Den nationella strategin för hållbar utveckling 
 Sveriges nationella strategi för hållbar utveckling är ett levande dokument som ska utvecklas successivt. Resultaten ska regelbundet följas upp, redovisas och utvärderas. I processen läggs stor vikt vid insyn, delaktig- het och förankring. Konsultationerna kring strategin inleddes i november 2001. Resultaten av dessa konsulta- tioner ska tillsammans med slutsatserna från toppmötet i Johannesburg läggas till grund för en vidareutveckling och komplettering. Regeringen redovisade i mars 2002 i en skrivelse till riksdagen ett första steg i en svensk natio- nell strategi för hållbar utveckling (skr. 2001/02:172). Den svenska strategin knyter an till  
 EU-strategin 
  och den nordiska strategin för hållbar utveckling. Tanken är att strategin successivt ska utvecklas och fördjupas, bl.a. genom ett omfattande samråd med myndigheter, kom- muner, företag och organisationer. En första revidering av strategin beräknas ske under innevarande år. Därefter kommer uppföljning, redovisning och revidering av stra- tegin regelbundet redovisas enligt en särskild tidsplan. 
 Inriktningen av arbetet, där sociala, ekonomiska och miljömässiga aspekter förs samman, ger en ny grund för en starkare helhetssyn i arbetet på nationell nivå. Den natio- nella strategins strategiska kärnområden täcker in de cen- trala politikområdena och visar samtidigt på sambanden mellan skilda områden. Därmed ges förutsättningar för en bättre samordning av den nationella politiken inom olika områden och ett samlat agerande mellan olika centrala myndigheter och sektorer, vilket har efterlysts av flera aktö- 
 64 
  
 rer, inte minst på lokal nivå. Att vidareutveckla denna breda inriktning och stärka de tvärgående aspekterna blir enligt kommitténs mening en huvudfråga i det fortsatta arbetet med strategin. Detta torde sannolikt förutsätta att nya for- mer för samordning och målstyrning behöver övervägas. 
 Utveckling av styrmedlen 
 Många av de mål och åtgärder som redovisas i strategin visar att Sverige är en god bit på väg i omställningen mot ett hållbart samhälle. Den breda ansatsen i strategin, där flera aktörer måste samverka, kräver emellertid även en bred arsenal av verktyg och styrmedel, där såväl lagstift- ning och ekonomiska styrmedel som teknikutveckling, konsekvensbedömning, informationsinsatser och frivilliga åtaganden samspelar. Huvudfrågor i detta sammanhang är att främja en bättre samordning av lagstiftning inom olika områden och verksamheter samt att få skilda ekonomiska styrmedel att samspela på ett bättre sätt. I det fortsatta arbetet med den nationella strategin måste stor kraft läg- gas vid att utveckla de mjuka styrmedlen och skapa inci- tament för att olika aktörer – myndigheter på alla nivåer, företag, intresseorganisationer samt allmänheten – på olika sätt ska stödja en fortsatt omställning mot hållbar utveckling. Detta förutsätter i sin tur satsningar på utveckling av metoder och beslutsmodeller, t.ex. för pla- neringsprocesser och konsekvensanalyser. Kommittén vill här särskilt peka på vikten av en bättre samordning mel- lan planeringen av trafikinfrastrukturen och den kommu- nala fysiska planeringen av bebyggelseutvecklingen. Exempel på en annan fråga som förutsätter metodutveck- ling är insatser för att frågor om folkhälsa ska integreras i skilda politikområden. 
 Samverkan med regional och lokal nivå 
 Det nationella strategiarbetet har hittills lagt vikten vid 
 visioner, mål och åtgärder på den nationella nivån, samti- digt som sambanden med arbetet på andra nivåer erkänns. Kommittén har tidigare i rapporten fört fram behovet av att vitalisera och ge ny kraft åt det lokala arbetet med Agenda 21. Kommunala företrädare har efterfrågat tydli- ga riktlinjer och olika former av stimulans till det lokala Agenda  
 21-arbetet. 
  Det fortsatta arbetet med den natio- nella strategin kan – rätt utformat – bidra till att svara mot dessa önskemål och på olika sätt vägleda också ett förny- at regionalt och lokalt arbete om hållbar utveckling. Den öppna processen, där strategins inriktning och innehåll kontinuerligt stäms av med bl.a. kommunerna, är ett sätt att föra ut och diskutera aktuella frågor och på så sätt också skapa intresse och motivation i det regionala och lokala arbetet. Att strategin successivt anpassas och utvecklas med hänsyn till skilda regionala och lokala för- utsättningar och med respekt för regionernas och kom- munernas roller är ett annat. Samtidigt kan det nationella arbetet dra nytta av kommunernas möjligheter att svara för delar av den viktiga dialogen med medborgare, företag och organisationer på lokal nivå och på så sätt få större genomslagskraft i genomförandet. För att detta ska kunna ske krävs emellertid särskilda överväganden om samverk- ansformer mellan de nationella, regionala och lokala nivå- erna liksom om behovet av stöd och stimulans till det regionala och lokala arbetet. 
 Återföring av erfarenheter 
 För att den nationella strategin ska kunna anpassas till nya förhållanden förutsätts en löpande uppföljning och utvär- dering i förhållande till de mål och åtgärder som föreslås. En successiv återföring av erfarenheter och resultat är angelägen för att olika aktörer i arbetet på olika nivåer ska kunna värdera det egna arbetet i ett större sammanhang. Uppföljningen behöver baseras på såväl kvantifierbara 
 65 
  
 som kvalitativa indikatorer för hållbar utveckling liksom på löpande sammanställningar av arbetsläge och resultat. 
 V.4.2 Lokala och regionala strategier för hållbar utveckling 
 Den nationella strategin lägger tyngden vid omställnings- arbetet på nationell nivå. För att nå en hållbar utveckling är det självklart att det lokala arbetet har mycket stor betydelse då det är på den lokala nivån som den natio- nella politiken utförs. Det kan således bli en särskild upp- gift för kommuner och regioner att utforma lokala respektive regionala strategier för hållbar utveckling, där man på motsvarande sätt tar hänsyn till de olika dimen- sionerna i hållbar utveckling. Uppgiften att integrera de 
 olika dimensionerna i hållbarhetsbegreppet i skilda poli- tikområden innebär nya krav på politisk styrning och samordning, byggd på demokratins grundvärderingar och med respekt för skilda aktörers ansvar. Hur ska olika aktörer i det svenska samhället samverka för en långsiktig samhällsutveckling inom ramen för vad naturen, miljön eller människors hälsa och välbefinnande tål? Hur främja ekonomisk tillväxt, full sysselsättning, social trygghet samt rättvisa och jämbördiga livsvillkor som inte undan- röjer grunden för framtida tillväxt? 
 Befintliga program och strategier 
 Miljöfrågorna har åtminstone i Sverige hittills stått i fokus för arbetet med hållbar utveckling och är förhål- 
 Community Strategies i Storbritannien 
 I den brittiska kommunallagen (Local Government Act 2000) finns krav på att kommunerna ska upprätta lokala strategier (Community Strategies) för att främja ekono- miskt, socialt och miljömässigt välstånd. Lagstiftningen är ett led i en omfattande reform av den kommunala sektorn som syftar till att det lokala arbetet både ska samordnas bättre och verka för en långsiktigt hållbar utveckling. Bestämmelserna ger stor frihet ifråga om strategiernas innehåll och omfattning, men ställer krav på: 
  
 en långsiktig vision med tydliga mål, 
  
 en handlingsplan både på kort och lång sikt, 
  
 ett delat ansvar för genomförandet samt 
  
 former för löpande uppföljning och utvärdering. 
  
 Stor vikt läggs vid att programmen tas fram i en öppen 
 process där kommuninvånarna engageras och att arbetet sker i nära samverkan med berörda parter genom att bilda partnerskap enligt bestämda regler, så kallade Local Strategic Partnerships. 
 I regeringens riktlinjer för arbetet betonas att målet om hållbar utveckling förutsätter att samtliga tre dimensionerna i hållbar utveckling beaktas och att arbetet bör ske med hänsyn till regeringens strategi för hållbar utveckling liksom till regionala program och strategier. Vidare konstateras att de kommuner som har arbetat strategiskt i det lokala Agenda  
 21-arbetet 
  har en bra grund för arbetet såväl vad gäller partnerskap och långsiktiga visioner som instrument för genomförandet samt erforderlig kompetens. 
 Källa: Preparing Community Strategies – Government Guidance to local authorities (DETR, December 2000) 
 66 
  
 landevis väl etablerade såväl i den nationella politiken som i arbetet på regional och lokal nivå. Utmaningen lig- ger nu i att utveckla arbetet och samtidigt förstärka de sociala och ekonomiska dimensionerna så att de samspe- lar för en långsiktigt hållbar utveckling. Insatser inom skilda politikområden – ekonomisk tillväxt, miljö och naturresurser och social utveckling – måste fås att sam- verka och ömsesidigt förstärka varandra. 
 Arbetet bör ta sin utgångspunkt i speciella regionala och lokala förutsättningar och knyta an till befintliga mål och program. I många kommuner är det naturligt att bygga vidare på erfarenheter och resultat från det lokala Agenda  
 21-arbetet. 
  Särskilt i de kommuner som har for- mulerat sektorsövergripande mål och riktlinjer i Agenda  
 21-program 
  eller andra breda utvecklingsprogram är det naturligt att dessa tas till utgångspunkt för ett mer lång- siktigt och handlingsinriktat arbete. För att svara upp mot kraven på helhetssyn och sektorssamordning behöver arbetet i regel också beakta och integreras med program och mål för andra kommunala verksamheter. Det kan exempelvis gälla att bygga vidare på mål och riktlinjer för miljöskydd, näringsliv, skola, omsorg och annan samhälls- service liksom bostadsbyggande och bebyggelseutveck- ling. Ett viktigt led i arbetet blir att synliggöra samband och att analysera målkonflikter mellan skilda sektorer och att identifiera tvärgående aspekter. Erfarenheterna visar dock på svårigheter att utnyttja fördelar och styrkor i skilda program och insatser och att samtidigt dra lärdom av svagheter och hinder som man har mött i arbetet: Hur åstadkomma långsiktighet i lokala insatser, där resurser har avsatts under en begränsad tidsperiod? Hur vidga perspektivet i det lokala arbetet och kombinera insatser inom olika sektorer så att vi får bestående resultat? 
 Den största utmaningen ligger i att även knyta an till mål och strategier för allt det arbete som sker utanför den 
 kommunala sfären, och att i en öppen och interaktiv pro- cess med medborgare, företag och intresseorganisationer enas om en hållbarhetsstrategi som gemensam grund för egna åtgärder och insatser. De kommuner som förmår ta till vara intresset hos boende och verksamma och utveckla sambanden mellan skilda insatser och program inom ramen för en helhetssyn har en god grund för synergief- fekter i arbetet samt för långsiktiga och bestående resultat. 
 Det lokala arbetet med att omsätta och konkretisera de nationella miljökvalitetsmålen kan vara en självklar bas för att tydliggöra den ekologiska dimensionen i en lokal strategi för hållbar utveckling. Vilka åtgärder och insatser är särskilt viktiga i ett lokalt perspektiv för att säkerställa de grundläggande miljövärdena, främja en häl- sosam miljö, värna biologisk mångfald, bevara ekosyste- mens långsiktiga produktionsförmåga samt trygga en god hushållning med naturresurserna? 
 I de kommuner där det lokala Agenda  
 21-arbetet 
  har bedrivits med särskild tyngdpunkt i de lokala miljöfrå- gorna finns naturliga utgångspunkter för att utveckla mil- jödimensionen i det lokala arbetet. Det handlar framför- allt om att utnyttja de omfattande kunskaper som tagits fram, att bygga vidare på de resultat och framsteg som gjorts i det lokala arbetet i bostadsområden, skolor och på arbetsplatser eller att ta till vara och utveckla idéer och förslag till lokala miljöförbättringar. 
 Också underlag och kunskaper från arbetet med loka- la investeringsprogram, LIP, eller andra program för att förebygga eller åtgärda miljöproblem bör kunna nyttig- göras i ett lokalt strategiarbete. 
 Anknytning till de sociala aspekterna 
 Social sammanhållning och delaktighet i samhällslivet är grundläggande förutsättningar för hållbar utveckling. I den nationella strategin betonas åtgärder för att minska de 
 67 
  
 Miljöstrategi 2000 i Västerviks kommun 
 I Västervik blev Kretsloppsplan för Västerviks kommun, som antogs år 1995, startskottet för det lokala Agenda  
 21-arbetet. 
  De nationella miljökvalitetsmålen togs till utgångspunkt för en revidering av planen, som efter en omfattande dialogrunda med föreningar, organisationer, kommunala förvaltningar, myndigheter, företag, politiska partier och andra intresserade, antogs under benäm- ningen Miljöstrategi 2000 av fullmäktige år 2001. Utöver de nationella miljömålen behandlar strategin även mål för folkhälsa. Miljöstrategi 2000 ger exempel på vad som krävs för att målen ska kunna uppnås; t.ex. kunskap, helhetssyn, enighet, samverkan, förändring av livsstil och konsumtionsmönster, frivillighet, miljöledningssystem, ekonomiska styrmedel, lagar, och uppföljning. I hand- 
 lingsplanen redovisas även förslag till hur det lokala Agenda  
 21-arbetet 
  kan fortsätta inom de närmaste åren. Strategin visar även på verktyg för miljöarbetet inom den kommuna- la verksamheten; t.ex. miljöombud, utbildning, miljöövervakning, miljöre- vision, miljömedveten upphandling, tillsyn och fysisk planering. För den kommunala verksamheten har ett förslag till kommunalt åtgärdspro- gram tagits fram med förslag på åtgärder, genomförande, kostnader och ansvarsfördelning. 
  
 Västervik 
 sociala skillnaderna mellan olika befolkningsgrupper eller individer liksom den ojämna fördelningen av tillväxt och fördelning av välfärd. Även om flera problem är struktu- rella och kräver generella lösningar på nationell nivå är det uppenbart att det lokala arbetet för social sammanhåll- ning och rättvisa livsvillkor också är avgörande. 
 I arbetet för rättvisa sociala villkor sätts ofta fokus på olika befolkningsgruppers delaktighet i samhället, som handlar om delaktighet i arbetslivet, rätten till bostad och en god boendemiljö eller insyn och delaktighet i samhäl- lets beslutsprocesser. På detta område är det lokala arbe- tet ofta ett avgörande komplement till mer generella insatser för att förbättra välfärds- och trygghetssystemen. 
 Det kan handla om insatser för att främja en ökad inte- gration av personer med utländsk bakgrund, att öka till- gängligheten för funktionshindrade, att involvera barn och ungdomar i beslutsprocesser, att förbättra de äldres situation i samhället eller att vidta åtgärder för att upp- muntra deltagande från befolkningsgrupper som idag står utanför samhällslivets olika sfärer. Att lyfta fram och utveckla sådana insatser och program kan vara ett viktigt led i det lokala strategiarbetet för hållbar utveckling. 
 Det lokala folkhälsoarbetet kan bidra till att utveckla den sociala dimensionen i det lokala arbetet för en håll- bar utveckling. Folkhälsoarbetet fokuserar i hög grad på sambanden mellan miljö och hälsa, livskvalitet, välbefin- 
 68 
  
 nande och livsstilsfrågor som en viktig del för ekonomiskt välstånd och social trygghet. Att sätta fokus på och ana- lysera lokala bestämningsfaktorer för folkhälsa kan vara ett sätt att integrera folkhälsofrågor i arbetet för hållbar utveckling. 
 Även den lokala bostadspolitiken, dvs. insatser för att tillgodose behovet av goda bostäder till rimliga villkor för skilda befolkningsgrupper eller åtgärder för att förbättra boendemiljön och livsvillkoren i utsatta bostadsområden, är i hög grad relevant i arbetet för hållbar utveckling. Brottsförebyggande program samt åtgärder för trygghet i stadsdelar och boendemiljöer kan vara andra naturliga utgångspunkter för att utveckla de sociala förutsättning- arna i en lokal strategi för hållbarhet. 
 I den nationella strategin för hållbar utveckling upp- märksammas arbetslivet som ett centralt område, såväl när det gäller delaktighet på arbetsmarknaden och åtgärder 
 mot arbetslöshet som arbetsvillkor och arbetsmiljöfrågor. Ett lokalt arbete för ett hållbart arbetsliv kan utgå ifrån en helhetssyn i människors vardagsliv, som innefattar arbets- livets villkor, resmönster, boendemiljön samt fritid och kulturaktiviteter. Vilka åtgärder kan behövas och på vilket sätt kan lokala insatser främja ett bättre arbetsliv? 
 Hållbar ekonomisk tillväxt från ett lokalt och regionalt perspektiv 
 En hållbar ekonomisk utveckling är grundläggande för en social utveckling med hög sysselsättningsgrad och väl fungerande välfärdssystem och samtidigt en förutsättning för att skapa resurser som kan användas för att hantera miljöproblem och bryta sambandet mellan ekonomisk utveckling och miljöförstöring. Den ökade globalisering- en med ökad internationell konkurrens och internatio- nellt beroende innebär att förutsättningarna för stabila 
  
  Leksand 
 Tidssatta mål och utpekade aktörer i Leksands miljö- och naturvårdsplan 
  
 Miljö- och naturvårdsplanen för 
  
 som ansvarar för genomförandet. 
  
 Leksand, som antogs av fullmäktige år 
  
 Ett av delmålen för odlingslandskapet och jordbruket till 
  
 2000, ses som ett instrument som ska 
  
 år 2003 är att lokalt producerade livsmedel ska öka. Inom 
  
 samordna allas insatser i arbetet för en 
  
 ramen för detta utreds frågan om den lokala självförsörj- 
  
 hållbar utveckling. Målen i planen 
  
 ningsgraden av livsmedel kan öka. Frågan om import av 
  
 ansluter till de nationella miljömålen. 
  
 fodersäd och kraftfoder samt nyttjande av spill ingår. 
  
 Planens delmål och åtgärder följs upp i 
  
 Arbetet knyter an till projektet Ekologisk hållbar utveckling 
  
 ett årligt bokslut och planen ska revide- 
  
 genom lokal samverkan och vidareförädling. Bland aktörer- 
  
 ras varje mandatperiod, vilket innebär 
  
 na som arbetar för detta delmål finns kommunstyrelsen, 
  
 att nya delmål och åtgärder kan formu- 
  
 miljö- och hälsoskyddsnämnden, länsstyrelsen, lantbrukare, 
  
 leras successivt. För varje delmål anges 
  
 LRF, Cooper, lokala producenter, Milko, Siljans Chark AB 
  
 förslag till åtgärder samt vem eller vilka 
  
 samt livsmedelshandeln. 
  
 69 
  
 Trollhättan 
  
 Trädgård ger demenshandikappade lust och livskraft 
 Utemiljöer där demenshandikap- pade kan röra sig fritt saknas i dagens särskilda boende, men på Tallbackens demenscentrum i Trollhättan har man anlagt en träd- gård som med sitt avgränsade rum kan få demenshandikappade att uppleva frihet. Här finns en porlan- de damm, gräsmattor, syrenberså, promenadstigar, sittplatser, skogs- 
 dunge och ett litet växthus. Syftet 
 med trädgården är att den ska vara en plats där den demenshan- dikappade kan få vistas i en känd miljö och få känna sig trygg och värdefull. I trädgården kan också 
 träning och upplevelse kombineras. Sinnesträning är ytterligare en viktig funktion: i trädgården finns fågelkvit- ter, blomdoft och här kan man få smaka solmogna smul- tron och känna gräs under fötterna. 
 Genom anpassningar såsom t.ex. odlingslådor i stå- höjd, höj- och sänkbara amplar och extrahandtag på redskap kan de handikappade aktiveras. Uppbyggnaden av trädgården skapades i samverkan mellan de boende, personalen och anhöriga. 
 och sunda makroekonomiska förhållanden främst kan påverkas genom politiska beslut och överenskommelser på internationell och nationell nivå. Lokala och regiona- 
 la insatser och initiativ är emellertid också avgörande för den ekonomiska utvecklingen. 
 Förutsättningarna för lokal tillväxt påverkas av centra- la regelverk samt av den lokala näringspolitiken, lokala arbetsmarknads- och sysselsättningsåtgärder och kom- munernas medverkan i det regionala utvecklingsarbetet m.m. Lokal tillväxt förutsätter ett nära samarbete mellan kommuner, branschorganisationer samt lokala företagare och näringsidkare. Det kommunala arbetet inom en mängd andra politikområden kan emellertid också påver- ka utvecklingsförutsättningarna och gynna en utveckling av det lokala näringslivet. Det handlar bl.a. om åtgärder för att stärka kommunens attraktionskraft för företagse- tablering, såsom utbyggnad av infrastruktur och sam- hällsservice, men också om faktorer som kultur, utbild- ning och tillgång till kompetent arbetskraft. Kulturens roll i den lokala och regionala utvecklingen betonas allt- mer och svenska kommuner arbetar allt oftare med att stärka kulturaktiviteter som en utvecklingsfaktor. 
 Samspelet mellan instrumenten för regional utveckling och kommunala strategier 
 De regionala tillväxtavtalen, som i fortsättningen ersätts av tillväxtprogram, är basen för den nya politiken för regional utveckling. Ansvaret för att ta fram dessa ligger på länsstyrelsen, kommunala samverkansorgan eller regionala självstyrelseorgan. Kommunala samverkansor- gan kan fr.o.m. 2003 bildas i samtliga län där länsstyrel- sen i dag har det regionala utvecklingsansvaret. Även om kommunerna, som en av flera aktörer, förutsätts delta i arbetet är kopplingen till kommunala strategier och visioner fortfarande outvecklad. Utmaningen ligger i att åstadkomma en växelverkan mellan regionala tillväxt- program och utvecklingsstrategier å den ena sidan och kommunernas strategiska planering å den andra. 
 70 
  
 V.4.3 Kommitténs överväganden och förslag 
  
 kussioner som kommer att äga rum i det Nationella forum 
  
 Mot bakgrund av vad som här har framhållits bör enligt 
  
 som kommittén föreslår tillskapas (förslag 1). 
  
 kommitténs mening det fortsatta arbetet med den natio- 
  
 IEH, Statens institut för ekologisk hållbarhet, bör ges i 
  
 nella strategin bli en naturlig bas för det svenska arbetet 
  
 uppdrag att stödja arbetet med strategier för hållbar 
  
 med hållbar utveckling på alla nivåer. Därigenom kan på 
  
 utveckling på lokal och regional nivå. 
  
 sikt några av de problem och hinder i Agenda  
 21-arbetet 
  
 som har uppmärksammats åtgärdas, t.ex. när det gäller 
  
 V.5 Fortsatt Agenda  
 21-arbete 
  
 samordning av det nationella arbetet. För att strategin ska 
  
 fungera som samlande instrument krävs att den succes- 
  
 V.5.1 Utvecklingstendenser 
  
 sivt anpassas till nya förutsättningar i omvärlden. Det gäl- 
  
 Det lokala Agenda 21- och hållbarhetsarbetet har nu 
  
 ler såväl i fråga om resultaten från Johannesburg och från 
  
 pågått i mer än tio år i Sverige i kommuner, företag och 
  
 andra internationella förhandlingsprocesser som förän- 
  
 organisationer. En av de viktigaste uppgifterna efter 
  
 dringar i den nationella politiken. I anslutning till det 
  
 världstoppmötet i Johannesburg är att föra ut och kon- 
  
 fortsatta samråd som nu planeras när det gäller den natio- 
  
 kretisera resultatet från detta möte. Vad kan vi som 
  
 nella strategin för hållbar utveckling, har kommunerna 
  
 nation göra, vilken roll har näringslivet, frivilligorganisa- 
  
 enligt kommitténs mening ett strategiskt tillfälle att kon- 
  
 tioner, kommuner och enskilda? Att omsätta relevanta 
  
 kretisera sina lokala utvecklingsintentioner genom att 
  
 delar av handlingsplanen från Johannesburg är en uppgift 
  
 utarbeta lokala strategier för hållbar utveckling. 
  
 för var och en. 
  
 En viktig utgångspunkt är det breda hållbarhetsper- 
  
 Förslag 5:  
 Enligt beslut vid världstoppmötet i 
  
 spektivet, som omfattar såväl ekologi som ekonomi och 
  
 Johannesburg ska alla länder senast år 2005 ha påbörjat 
  
 sociala aspekter. I många fall har tyngdpunkten i Sverige 
  
 arbetet med att ta fram nationella strategier för hållbar 
  
 främst legat på den ekologiska dimensionen i hållbarhets- 
  
 utveckling. Det bör ligga i kommunernas, länsstyrelsernas 
  
 begreppet. Mot bakgrund av de omfattande miljöproblem 
  
 och andra regionala organs intresse att i samverkan inom 
  
 som vi står inför är det självklart att kunskaper och under- 
  
 respektive region utveckla lokala och regionala strategier 
  
 lag om dessa fortsatt behöver tas fram. För att kunna 
  
 för hållbar utveckling. Sådana strategier, som i hög 
  
 uppnå en hållbar utveckling är det av stor vikt att de soci- 
  
 utsträckning bör kunna bygga på befintligt underlag, kom- 
  
 ala och ekonomiska dimensionerna i Agenda 21 vidareut- 
  
 mer att variera i utformning och innehåll, eftersom utveck- 
  
 vecklas och att underlag för dessa dimensioner arbetas 
  
 lingsförutsättningarna skiljer sig markant mellan olika 
  
 fram. Riokonferensens handlingsprogram Agenda 21 har 
  
 områden. De skulle dock kunna utvecklas med hänsyn 
  
 genom världstoppmötet i Johannesburg fått förnyad legi- 
  
 tagen till processen i anslutning till den nationella strategin. 
  
 timitet och finns således med på den politiska dagord- 
  
 Med en sådan inriktning skulle arbetet med den nationella 
  
 ningen på såväl internationell och nationell som lokal nivå. 
  
 strategin kunna tillgodogöra sig arbetet på lokal och regio- 
  
 Av och till framkommer önskemål om att ersätta 
  
 nal nivå. Dessa strategier, som alltså skulle utvecklas i ett 
  
 Agenda 21 med något annat begrepp, t.ex. begreppet håll- 
  
 underifrånperspektiv, skulle bli viktiga underlag för de dis- 
  
 bar utveckling. Bortsett från att Agenda 21 är ett hand- 
  
 71 
  
 lingsprogram för en hållbar utveckling, så är det också ett inarbetat begrepp eller varumärke som har fått ett stort genomslag, inte minst genom världstoppmötet i Johannesburg. Det finns därför starka skäl att även i fort- sättningen hålla fast vid detta begrepp, men det kan med fördel kombineras med hållbar utveckling så att man konsekvent talar om Agenda 21 och hållbar utveckling. Det internationella nätverket för lokala myndigheter kring miljöinitiativ, ICLEI (International Council for Local Environmental Initiatives), har för sin del lanserat uttryck- Ferguson Action 21 som benämning på det fortsatta loka- la Agenda  
 21-arbetet. 
  Det gör man för att betona vikten av att de planer och program som tagits fram för en håll- bar utveckling nu måste omsättas i praktisk handling. 
 Det finns ett behov av att få in ny energi i det lokala Agenda  
 21-arbetet 
  för att på så vis stimulera, engagera och aktivera. Engagemang behöver skapas hos alla aktö- rer. Kommittén menar att de förslag till utökad dialog och samverkan som nyss har föreslagits kommer att bidra till detta. I linje härmed kan en väg vara att mer målmedve- tet arbeta med nya frågeställningar, samtidigt som många av de problem som behöver lösas kräver en ökad integre- ring av olika frågor och samverkan mellan olika parter. Exempel på sådana frågeställningar eller områden kan vara folkhälsa och vissa arbetslivsfrågor, etiska frågeställ- ningar samt konsumentfrågor, demokratifrågor och inte- grationsaspekter. 
 Folkhälsofrågor 
 En aktuell frågeställning i det svenska samhället är den ökande ohälsan. Regeringen har som nämnts tidigare i propositionen Mål för folkhälsan redovisat sin ambition att skapa samhälleliga förutsättningar för en god hälsa på lika villkor för hela befolkningen, där bl.a. arbetets bety- delse för folkhälsan betonas. Antalet öppet arbetslösa har 
 under de senaste åren genom olika åtgärder minskat, men samtidigt har antalet sjukskrivningar och förtidspensione- ringar ökat. Vi ser också en stor försämring när det gäller psykisk ohälsa, som t.ex. oro, sömnbesvär och ängslan men också att alkoholkonsumtionen, liksom antalet tunga missbrukare av narkotika har ökat. Denna negativa spiral behöver brytas. Arbetsplatsen kan tjäna som ett viktigt forum, som en plats att mötas på för att gemen- samt sträva efter att utveckla situationen i en mer hållbar riktning. Då problematiken med sjukskrivningar är sam- mansatt är det viktigt att åtgärder vidtas på olika nivåer och att samverkan sker mellan alla inblandade parter. 
 Kultur i anslutning till arbetet och i skolan är av stor betydelse om fler ska få lust och möjligheter att uppleva och utöva olika kulturformer. Genom sina samlingar och arbetet kring dessa har de statliga museerna djupa kun- skaper att förmedla om vår och andras historia, och där- med också om vår samtid. Flera studier har visat på sam- band mellan kultur och ökad hälsa och välbefinnande. 
 En viktig uppgift för det fortsatta lokala arbetet kan bli att utveckla lokala folkhälsomål som knyter an till det nationella arbetet med folkhälsomål. Ska det övergripan- de målet uppnås – att skapa samhälleliga förutsättningar för en god hälsa på lika villkor för hela befolkningen – måste aktörer på alla nivåer förbättra de samhällsfaktorer som påverkar folkhälsan. Samtidigt är det viktigt att fort- sätta det arbete som är inriktat på individernas levnads- vanor, t.ex. inom frågor som fysisk aktivitet, vilken mat vi äter, tobak, droger och alkohol. 
 Det är också viktigt att kommunernas arbete med att utveckla metoder för att systematiskt ta hänsyn till häl- sofrågorna i samhällsplaneringen och beslutsfattandet fortsätter. Det kan t.ex. handla om hälsokonsekvensbe- dömningar som inför ett beslut visar vilka effekter beslu- tet kan komma att få för folkhälsan. Ytterligare exempel 
 72 
  
 är lokala välfärdsbokslut som följer upp arbetet och situ- ationen och därmed kan användas som underlag för det fortsatta arbetets inriktning. 
 Socialt ansvarstagande och etiska frågeställningar 
 Under senare år har den etiska dimensionen i utvecklings- arbetet lyfts fram alltmer. Flera företag tar i ökad utsträck- ning socialt ansvar och etiska hänsyn när man fattar sina beslut. Det kan gälla krav på att motverka lokal korrup- tion, krav på åtgärder mot barnarbete eller stimulans av processer som inte föröder naturmiljöer. Den etiska dimensionen lyfts också fram i deklarationen ifrån Johannesburg, bl.a. genom hänvisning till ILO:s (Internationella arbetsorganisationen) arbete med dessa frågor. Inför världstoppmötet lanserades tanken om en Earth Charter (på svenska översatt till Folkens förbund med Jorden) av organisationen Earth Council. Bakom 
 denna organisation, som engagerar sig i olika miljö- och utvecklingsfrågor, finns ett flertal internationellt välkända personer och organisationer. Dokumentet har vuxit fram sedan Riokonferensen 1992 och tar upp en mängd frågor som handlar om vikten av att respektera allt liv och att verka för utvecklandet av samhällen som är långsiktigt hållbara, fredliga, jämställda och fria. Man vänder sig till såväl enskilda individer som organisationer, företag och nationer. I Sverige drivs detta arbete av Gröna Korset. Regeringen tog under år 2002 initiativ till ett samarbete, kallat Globalt Ansvar, med svenska företag där frågor om mänskliga rättigheter, drägliga ekonomiska och sociala vill- kor samt en god miljö behandlades. En framtida fråge- ställning är hur initiativ med etiska förtecken på ett tydli- gare sätt kan knytas till arbetet med hållbar utveckling. 
 Under det senaste decenniet har det skett en snabb utveckling inom företagsvärlden då det gäller miljörap- 
 Kommuner i utvecklingsprojekt mot droger och alkohol 
  
 Umeå 
 Kramfors 
  
  Solna 
 Kalmar  
  
 Laholm 
 Kalmar, Kramfors, Laholm, Lund, Solna och Umeå, kommuner som alla har anmärkningsvärt många alkohol- och drogmissbrukare, ska under tre år delta i ett statligt utvecklings- och forskningsprojekt för att stärka det lokala förebyg- gande arbetet. Syftet är att få en svensk utvärdering av det alkohol- och narkotikaförebyggande arbe- tet, men också att stödja kommu- nerna, genom t.ex. kompetensut- 
 veckling, process- och effektstudier samt ekonomiska bidrag. 
 Alkoholkonsumtionen och drogmissbruket är stadigt ökande och snart har  
 1970-talets 
  rekordnivåer uppnåtts. Det är denna negativa trend som de statliga utredningarna Alkoholkommittén och Mobilisering mot narkotika nu hop- pas kunna vända med hjälp av ett brett lokalt engagemang och en bred mobilisering. Kommunerna som deltar i pro- jektet har alla en aktuell alkohol- och narkotikapolicy, en sektorsövergripande ledningsgrupp, anställda drogsamord- nare och arbetar på ett strategiskt sätt både alkohol- och narkotikaförebyggande. 
 73 
  
 Verktyg för jämförelser över tid eller mellan bolag 
 Ett antal företag och organisationer arbetar med att utveckla verktyg för att tydliggöra och jämföra arbetet kring hållbar utveckling. Verktygen syftar bl.a. till att underlätta och struk- turera det interna arbetet. Två exempel som används redovi- sas här. Det finns olika uppfattningar om vilken roll dessa index spelar och om rätt aspekter vägs in i bedömningen. De återges här främst som exempel på typer av verktyg som kan användas för att underlätta och möjliggöra jämförelser över tid för olika bolag eller mellan olika bolag. 
  
 Försäkringsbolaget Folksam  
 har under ett antal år utveck- lat ett miljöindex som ska stimulera näringslivet i dess arbete mot hållbar utveckling. Miljöindex ger ett kvantitativt mått på den miljöpåverkan som börsföretagens produktion givit upp- hov till. Från år 2002 kommer miljöindex att vara en av flera bedömningsgrunder för Folksam/ KPA:s hela kapitalinnehav. Under år 2002 granskades drygt 300 börsnoterade bolag i Sverige. Man har valt att granska företagen utifrån fyra globa- 
 portering. Många företag har utvidgat sin miljörapporte- ring till att även inkludera sociala och etiska frågor. Under senare år har företag också utvecklat system för att redo- visa varor och tjänsters miljöprestanda. 
 Konsumtions- och produktionsmönster 
 Människors livsstil, levnadsvanor och konsumtionsmön- ster är en av hörnstenarna i Agenda 21. En av de största utmaningarna för  
 i-länder 
  är att skapa förutsättningar för hållbara konsumtions- och produktionsmönster. Vid världstoppmötet i Johannesburg var detta en avgörande fråga och genomförandeplanen innehåller ett ramverk av 
 la miljöproblemområden; påverkan på klimatet, påverkan på ozonskiktet, påverkan på skogens biologiska mångfald samt påverkan på vattenförbrukning i områden med vattenbrist. 
 Spar- och försäkringskoncernen Skandia  
 har via dotterbo- laget Global Responsibility byggt upp uppföljningsverktyget GR rating. Detta är en tjänst som företag och organisationer kan köpa och på så sätt få en belysning av nuläget avseen- de kvalitet, miljö, hälsa och säkerhet. Den ingående analy- sen bygger i sin tur på såväl nationella och internationella standarder såsom ISO 14001 (miljö), AFS 2001:1 (arbets- miljö), ISO 9001:2000 (kundleveranser och kvalitet). Det analyserade företaget får en sammanvägd värdering samt en värdering för de olika ingående områdena. Därutöver får kunden förslag på åtgärder som kan vidtas för att höja sin rating. På en särskild hemsida kan kunden sedan också välja att redovisa sitt resultat, ett resultat som innan det publiceras ska styrkas av en revisor. 
  
 program för ett tioårigt arbete för hållbara produktions- och konsumtionsmönster. Att uppnå detta ställer krav på en mångfald av samverkande initiativ och åtgärder inom flera sektorer och på olika nivåer. Regeringen har i januari 2003 beslutat om en skrivelse till riksdagen med nya mil- jömål för konsumentpolitiken. Bland annat ska förutsätt- ningarna för konsumenterna att leva och agera miljömäs- sigt förbättras. Det ska vara prisvärt och enkelt att agera på ett för miljön positivt sätt och miljömärkningen och den etiska märkningen ska ha en stor spridning. Vidare föreslås att en särskild utredare tillsätts för att ta fram en handlingsplan med en precisering av begreppet hållbar 
 74 
  
 konsumtion samt åtgärder för hur en hållbar konsumtion ska uppnås. 
 Åtgärder i form av styrmedel som skatter, avgifter eller subventioner behövs för att jämna ut priser mellan olika varor och tjänster för att skapa förutsättningar för positi- va miljöeffekter. Även om arbetet för hållbara konsum- tions- och produktionsmönster i hög grad bygger på glo- bala överenskommelser är lokala insatser ofta avgörande. Inte minst det lokala Agenda  
 21-arbetet 
  har i flertalet svenska kommuner lagt grunden för betydande framsteg när det gäller konsumtionsmönster och levnadsvanor, bl.a. genom nya miljöanpassade system för varudistribu- tion och avfallshantering och miljömärkning. Från företa- gens sida behöver nya och mer resurssnåla produkter utvecklas och storskaligt introduceras på marknaden. Företagens etiska och sociala ansvar kommer också att kräva insatser i det fortsatta arbetet. Hållbara produk- tionsmönster bör även kopplas till arbetsplatsen, där det är viktigt att åtgärder vidtas som leder till renare och mer resurseffektiva processer samtidigt som en mer hälsosam arbetsmiljö skapas. 
 Skolan är en viktig förmedlare av den grundläggande kunskap som är nödvändig för att kunna tillgodogöra sig information och kunna göra långsiktigt inriktade val som samhällsmedborgare, som konsument och i arbetslivet. För att hållbar utveckling ska kunna integreras i all peda- gogisk skolverksamhet behövs en kraftig satsning på kom- petensutveckling av lärare på alla nivåer, från förskola till kommunal vuxenutbildning samt universitet och högsko- lor. Sådan kompetensutveckling skulle även behöva omfatta lärare vid folkhögskolor och cirkelledare vid stu- dieförbund. Kommittén menar att utbildningen om håll- bar utveckling i skolan bör fokusera på sambanden mel- lan livsstil och miljöpåverkan. Det är vidare viktigt att sätta miljöfrågor i ett samhälleligt sammanhang, dvs. att 
 förstå hur samhället fungerar och hur det är strukturerat. Ytterst är det konsumenternas val som styr produk- tionsmönstren. Den offentliga upphandlingen, som beräknas motsvara ungefär 400 miljarder kronor per år, och den upphandling som företag genomför, har likaså en mycket stor betydelse. Det har under en längre tid fun- nits ett antal märkningssystem som på olika sätt kan 
 Samverkan för medvetna köp i Karlstad 
 I Karlstad har man bedrivit ett brett Agenda  
 21-arbete 
  som omfattar såväl planeringsfrågor som  
 transport-, 
  
 energi- och konsumtionsfrågor. I samarbete med den lokala kon- sumentrådgivningen har Agenda 
  
 21-samordningen 
  under tre år bedrivit kampanjer kring farligt avfall, antibakteriella medel och ekologiska livsmedel. På detta 
 sätt har man nått ut till nya mål- grupper, breddat diskussionerna och fördjupat intresset. 
 Undersökningen kring ekologis- 
 Karlstad 
 ka livsmedel fick mycket upp- märksamhet i media och kom- 
 muninvånarna blev intresserade 
 och mer medvetna om det eko- logiska utbudet. Då samma undersökning gjordes ett år 
 senare visade det sig att utbudet av ekologiska varor hade ökat med elva procent. 
 75 
  
 underlätta för konsumenterna att göra mer miljövänliga val. Men det finns samtidigt en bristande kunskap hos många konsumenter om vad man som enskild konsument kan göra, vad de olika miljömärkena står för eller vilka krav man kan ställa i den offentliga upphandlingen. En uppgift för alla som arbetar med dessa frågor är därför att tydligt visa enskilda, organisationer och företag vilka resultat våra gemensamma ansträngningar leder till. Indikatorer kan vara ett sätt för att skapa en sådan åter- koppling. 
 Det är viktigt att konsumenterna kan lita på de olika märkningssystemen och att man vet vad de står för. Inom ramen för det lokala Agenda 21- och hållbarhetsarbetet har frågor och aktiviteter kring hur man kan handla mil- jövänligt ofta varit återkommande teman. Genom utveck- lad samverkan mellan t.ex. Agenda  
 21-samordnare, 
  näringsidkare och konsumentrådgivare kan nya samar- betsformer utvecklas som på ett tydligt sätt kan koppla ihop miljö och hushållsekonomi. Det är också viktigt att kunskapen och insikten kring s.k. rättvisemärkta produk- ter, där sociala och etiska hänsyn tas, ökar. Som ett steg i arbetet med att ge den etiska märkningen en stor sprid- ning avser regeringen att ge Konsumentverket i uppdrag att kartlägga vad som omfattas av begreppet etisk märk- ning. Marknaden, handelns olika parter, har naturligtvis också en mycket viktig roll i att marknadsföra och profi- lera miljö- och rättvisemärkta produkter. 
 Miljöbesparingar 
 En viktig del i arbetet med att minska miljöpåverkan från vår konsumtion och produktion är att produkter som är utagerade omhändertas på ett hållbart sätt. Genom pro- ducentansvaret sker insamling och återvinning av en mängd olika förpackningar och produkter. Kommunerna har en nyckelroll i och med att man upplåter mark till 
 Kaffe, te, choklad och bananer för en rättvisare värld 
 Rättvisemärkt ger konsumenterna möjlighet att genom sina köp bidra till en positiv utveckling i syd. Det är en etisk och social märkning som fokuserar på mänskliga rät- tigheter. Rättvisemärkta produkter bidrar till bättre möjlig- heter för småproducenter och anställda inom jordbruket och tillverkningsindustrin, samt organisationer som före- träder dessa, att hävda sig i den internationella konkur- rensen. Småproducenterna garanteras t.ex. en långsiktig affärsrelation, möjlighet till förskottsbetalning och ett pris som ligger över varans världsmarknadspris. Genom att förbättra de sociala och ekonomiska förutsättningarna för småproducenterna kan dessa även ta större miljöhänsyn. Trettio procent av producenterna av rättvisemärkta varor är idag ekologiskt certifierade enligt KRAV:s kriterier. 
 Idag finns det rättvisemärkt kaffe, te, kakao, choklad, bananer och fotbollar att köpa i Sverige. Enligt en nyligen utförd undersökning har var tredje svensk hört talas om rättvisemärkningen och nära hälften av dessa har någon gång köpt en rättvisemärkt produkt. 
 Föreningen för Rättvisemärkt, som funnits i Sverige sedan år 1996, samarbetar med ett antal systerorganisa- tioner runtom i världen inom FLO, som är det internatio- nella kontrollorganet för rättvisemärkta produkter. Bakom föreningen står fjorton svenska organisationer. 
 dessa insamlingsplatser. I många fall uppfattar därför den enskilde medborgaren att det är en kommunal angelägen- het, vilket det inte är. För att insamlingen ska fungera på 
 76 
  
 ett tillfredställande sätt är det viktigt att dessa platser lokaliseras på ett sådant sätt att det är förhållandevis enkelt för olika befolkningsgrupper att medverka i insamlingen. Det får exempelvis inte vara så att det i det närmaste är en förutsättning att man ska ha tillgång till bil för att kunna källsortera. Information till dem som medverkar i insamlingen är också av största vikt för att man ska inse att man är del av något större. Det skulle vara positivt om olika former av pedagogiska återkopp- lingsmekanismer kunde utvecklas så att den enskilde mer regelbundet kan få information om mängden insamlat material, miljöbesparing etc. 
 Delaktighet och rättvisa livsvillkor 
 Tendenserna till försämringar av livsvillkoren för barn och ungdomar har blivit en viktig politisk fråga i under senare år. I den nya barnpolitiken, som antogs av riksda- gen år 1999, slås fast att FN:s barnkonvention ska vara ett instrument för att stärka barns och ungdomars rättighe- ter och intressen i samhället. Barns och ungas delaktighet och inflytande är ett av flera prioriterade områden. Barnombudsmannen, BO, har i november 2002 redovisat en rapport om hur FN:s barnkonvention har förverkligats i Sverige. I rapporten konstateras att barnkonventionen har fått genomslag i ett flertal svenska kommuner. Sjuttio procent av kommunerna har fattat någon form av beslut om barnkonventionen och allt fler har antagit särskilda handlingsprogram för barn och ungdomar och även prö- vat olika former för att involvera barn och ungdomar i besluts- och planeringsprocesser. Som exempel kan näm- nas särskilda ungdomsråd som ska fungera som en länk mellan ungdomar och kommunala politiker och demo- kratiprojekt i skolor. Trots den positiva utvecklingen anser BO att ytterligare ansträngningar behövs för att barnkon- ventionen ska genomsyra verksamheten i kommuner, 
 landsting och regioner. En slutsats från arbetet är att stöd från ledningen liksom utbildning och dialog är avgörande för ett framgångsrikt arbete. År 1999 antog riksdagen tre mål för den nationella ungdomspolitiken. Ett av dessa handlar om att ungdomar ska ha reella möjligheter till inflytande och delaktighet såväl i sin vardag som i sam- hällsplaneringen och internationella frågor. Dessa ung- domspolitiska mål har brutits ned i 32 delmål. I maj 2003 avser Ungdomsstyrelsen att presentera en första fördju- pad analys av arbetet. 
 Lokalt arbete för att begränsa globala klimatförändringar 
 En av de viktigaste globala miljöfrågorna har alltsedan Riokonferensen varit målet att minska utsläppen av skad- liga växthusgaser. Riksdagen antog i mars 2002 en kli- matstrategi, som bl.a. slår fast att utsläppen av växthus- gaser ska minska med fyra procent till år 2010, vilket innebär ett betydligt större åtagande än vad som krävs enligt det s.k. Kyotoprotokollet. För att uppnå målet krävs en rad samverkande åtgärder där olika delar av sam- hället – myndigheter, företag, organisationer och enskilda 
 – måste medverka. Strategin utgår ifrån att åtgärder på den lokala nivån är ett viktigt komplement till det inter- nationella och nationella arbetet och att kommunerna tar en betydande del av ansvaret för att uppnå målet. 
 Klimatfrågan kan i många kommuner vara en samlan- de miljöutmaning, som kan engagera företag, organisatio- ner och enskilda i ett långsiktigt och resultatinriktat arbe- te. Viktiga åtgärder som kan genomföras på lokal nivå handlar om att minska energianvändningen i bebyggelse och anläggningar och en övergång till förnybara energi- källor, men också åtgärder inom transportsystemet och att på olika sätt underlätta förändringar i livsstil, resmön- ster etc. för enskilda människor i deras vardagsliv. 
 77 
  
 Närmare hundra svenska kommuner har antagit klimat- mål som anger hur kommunerna skulle kunna sänka sina utsläpp eller minska utsläppen från kommunala anlägg- ningar. I samarbete med Svenska Naturskyddsföreningen har fem s.k. utmanarkommuner bildat ett nätverk med långtgående koldioxidmål. Inom ramen för det lokala investeringsprogrammet har flera kommuner fått bidrag till satsningar på fjärrvärme och satsningar på nya energi- källor. Som ett led i klimatstrategin införs nu ett klimat- investeringsprogram för åtgärder som bidrar till att min- ska utsläppen av växthusgaser. Stödet ska i första hand 
 utgå till samlade program med åtgärder som stimulerar till samverkan mellan olika lokala aktörer och även enga- gerar allmänheten. 
 I den nationella strategin för hållbar utveckling har regeringen redovisat åtgärder för att minska energisek- torns utsläpp och begränsa klimatförändringarna. Bland annat framhålls fortsatt skatteväxling med höjd skatt på klimatpåverkande utsläpp och minskad skatt på arbete för att främja en övergång till förnybara energikällor. Lokala klimatinvesteringsprogram är en annan viktig åtgärd. 
 Säffle minskar kommunens klimatpåverkan 
 Säffle har på allvar tagit itu med klimatproblemet och arbe- tar för att minska användningen av fossila bränslen på flera fronter. Utsläppen från kommunens transporter och energiförsörjning ska 
 minskas genom effektiviseringar, övergång till biobränslebaserad 
 värme, utbyggnad av fjärrvärme från värmeåtervinning i närliggande pap- persbruk och konvertering av mindre 
 oljepannor. 
 Hittills står åtta biobränsleanlägg- ningar klara, vilka sparar kommunen 
 i storleksordningen 1 800 ton kol- 
 Säffle 
 dioxidutsläpp per år. Det kommuna- 
 la bostadsbolagets övergång till fjärr- värme har reducerat koldioxidbelast- ningen med cirka 6 000 ton per år. 
 Utöver konvertering till biobränslen 
 satsar kommunen också på ett energieffektiviseringspro- gram. 
 Kommunen anslöt sig i slutet av  
 1990-talet 
  till Svenska Naturskyddsföreningens nätverk Utmanarkommunerna, inom vilket fem kommuner antog kraftfulla koldioxidmål. Utmanarkommunerna träffades regelbundet och diskuterar hinder, fallgropar och lösningar, de ordnade gemensamma utbildningar, delade med sig av sina egna erfarenheter och skapade opinion. En grov uppskattning visar att Sveriges utsläpp skulle minska med ungefär 1,4 procent till år 2010, räknat från år 1990, om de fem kommunerna lyck- as uppnå sina mål. Utmanarkommunprojektet har fått en fortsättning i ett svenskt klimatnätverk där Säffle ingår. Kommunen gick också till final och erhöll ett hedrande andrapris i Energimyndighetens tävling som syftade till att ett långsiktigt och strukturerat energiarbete i kommuner- nas egna förvaltningar och bolag skulle skapas eller vidare- utvecklas. 
 78 
  
 En mängd åtgärder kan genomföras i det befintliga fas- tighetsbeståndet för att minska energianvändningen och miljöpåverkan. Kontors- och bostadsbeståndet svarar för en stor del av energianvändningen och en minskning av fossilbränsleanvändningen i fastighetsbeståndet är därför angelägen. En målkonflikt som ofta förs fram i detta sam- manhang är att sådana åtgärder kan leda till att taxe- ringsvärdet och därmed fastighetsskatten kan öka, vilket motverkar intresset att genomföra förändringar som i sig är till nytta för miljö och hållbarhet. 
 Genom utbyggnaden av fjärrvärmenät i många sven- ska kommuner har stora miljöförbättringar och minsk- ningar av klimatpåverkande utsläpp kunnat uppnås. Ett 
 Energin och framtiden i Norrbotten 
 Länsstyrelsen i Norrbottens län har i samverkan med Norrbottens energikontor – som samlar flertalet av länets kommuner – näringslivet, kraftproducenter, högskolor m.fl. tagit fram ett omfattande underlag om länets framtida energiförsörjning. Syftet har varit att kartlägga energikällor och energianvändning som grund för ett strategiskt arbete för hållbar energiförsörj- ning, byggd på såväl en effektivare energianvändning som en ökad användning av förnybara energikällor. Ett led i arbetet har varit att diskutera en vision för den framtida energiförsörjningen, Vision 2020, utifrån såväl tätorternas specifika förutsättningar som förhållandena i mindre samhällen och byar på landsbygden. En sammanfattande slutsats av projektet var att Norrbotten, med en förhållandevis hög energianvänd- ning per capita, har en stor potential för en omställ- ning till förnybara energikällor och energisparande. 
 ökat problem såväl internationellt som i Sverige är det ökade behovet av kylning av framför allt kontorslokaler, datasalar och liknande. I flera städer pågår nu också en utbyggnad av fjärrkyla. På detta sätt kan också miljövin- ster göras genom skalfördelar, minskade mängder köld- medier, färre pumpar och liknande. 
 Det kommunala internationella samarbetet 
 Som ett led i ett mer långtgående internationellt samar- bete har många svenska kommuner utvecklat samverkan kring frågor om Agenda 21 och hållbar utveckling. Vänortssamarbete inom Norden, dvs. en direkt samver- kan mellan nordiska kommuner, är sedan länge en väl etablerad arbetsform, där drivkraften har varit ömsesidigt lärande och kompetensutveckling. Det traditionella vänortssamarbetet har utvidgats både geografiskt och i fråga om syfte och inriktning. Samarbetet omfattar idag även kommuner i länderna i Baltikum och Östeuropa samt i viss mån kommuner i utvecklingsländerna. Samtidigt har samarbetet allt oftare karaktär av stöd till kapacitetsuppbyggande, där syftet är att genom direkt samverkan med kommunala företrädare stödja en utveckling av den lokala demokratin och en förstärkning av institutioner och administrativa regelverk på den loka- la nivån. Några kommuner har särskilt fokuserat på det lokala Agenda  
 21-arbetet 
  eller på annat sätt lyft fram sina erfarenheter av ett samlat lokalt arbete för hållbar utveckling. Det kan handla om allt från erfarenheter från att mobilisera boende och kommuninvånare, insatser för miljöanpassning av kommunala verksamheter eller for- mer för informations- och utbildningsinsatser. 
 Alltfler svenska kommuner deltar även i europeiska eller globala nätverk, där syftet är att öka erfarenhetsut- bytet och lyfta fram kommunernas roll i arbetet med Agenda 21 och hållbar utveckling. Exempel på sådana 
 79 
  
 nätverk är EU:s Sustainable Cities, ICLEI (The International Council for Local Environmental Initiatives) samt Världshälsoorganisationens (WHO) Healthy Cities. Även det gränsöverskridande mellankom- munala samarbetet med inriktning på hållbar utveckling har ökat i omfattning under den senaste tioårsperioden. Inom ramen för Östersjösamarbetet har flera svenska kommuner deltagit i samverkan för att möta problem och hot mot miljön i Östersjöregionen. Många svenska kommuner medverkar också aktivt i olika  
 EU-finansiera- 
  de projekt och knyter på så sätt värdefulla kontakter och tar del av erfarenheter från andra länder i Europa. 
 V.5.2 Kommitténs överväganden och förslag 
 Under arbetets gång sedan den första världskonferensen i Rio de Miller har frågeställningar tillkommit eller vida- reutvecklats på ett sätt som ger dem en naturlig plats i den fortsatta Agenda 21- och Habitatprocessen. Det fort- satta arbetet bör mer systematiskt ta till vara erfarenhe- ter från olika områden som är av betydelse för en hållbar utveckling. Folkhälsofrågorna är ett exempel på ett sådant område med nära samband med frågor som behandlas i Agenda  
 21-arbetet. 
  Av stor betydelse är att kunskap om hållbar utveckling finns hos beslutsfattare och planerare på alla nivåer och i alla samhällsfunktioner. 
 Världstoppmötet i Johannesburg har fört med sig ett ökat intresse för samverkan mellan samhällsorgan, ideel- la organisationer och företag, och de olika aktörerna har uppmanats till aktiv samverkan (partnerskap). Ett av besluten är att utveckla s.k. typ  
 2-initiativ, 
  dvs. interna- tionella samverkansinitiativ mellan samhällsorgan, näringslivet och ideella organisationer som inte behöver tas upp i traditionella mellanstatliga förhandlingar. Kommittén anser att det är viktigt att skapa och stimule- ra motsvarande former för sådan samverkan också på 
 regional och kommunal nivå. 
 Stora delar av miljöproblemen hänger samman med vår livsstil och våra beteenden. Det finns t.ex. beräkning- ar som visar att de svenska hushållens konsumtion står för ungefär hälften av de totala utsläppen till miljön. Eftersom våra konsumtionsmönster i mångt och mycket bottnar i attityder och värderingar behöver dessa påver- kas för att påfrestningarna på miljön ska minska. Information kan i detta sammanhang användas som ett verktyg, framför allt för att lyfta fram och peka på pro- blem, möjligheter och lösningar. Vidare krävs en bred och långsiktig kunskapshöjning om hållbar utveckling kopp- lat till dagens konsumtions- och produktionsmönster. Här spelar särskilt skolan en viktig roll. 
 Då beteende och livsstil många gånger hänger sam- man med den rådande samhällsstrukturen, räcker det inte med informationsåtgärder. Ska hållbara produk- tions- och konsumtionsmönster kunna skapas måste det även finnas väl anpassade och lättillgängliga handlingsal- ternativ. Det är av största vikt att information i högre utsträckning än tidigare anpassas efter målgrupp och frå- geställning för att skapa intresse. Många kommuner, organisationer och föreningar har tagit fram bra grund- material, men det finns möjlighet till förbättrad kommu- nikation. Det är särskilt viktigt att i det praktiska Agenda  
 21-arbetet 
  involvera olika språkgrupper. 
 Mot bakgrund av vad som har framhållits i detta avsnitt föreslår kommittén följande. 
  
 Förslag 6:  
 Folkhälsoinstitutet bör ges i uppdrag att i sam- verkan med övriga berörda samhällsinstitutioner och organisationer utveckla idéer och förslag till hur folkhäl- sofrågorna kan integreras i det lokala Agenda 21- och Habitatarbetet. Ett framgångsrikt folkhälsoarbete förut- sätter att folkhälsoaspekterna integreras i de verksamhe- 
 80 
  
 ter som redan idag bedrivs av kommuner och landsting samt att arbetet genomförs strategiskt och tvärsektoriellt. Det är vidare viktigt att kommunernas och landstingens arbete med att utveckla metoder för att systematiskt ta hänsyn till hälsofrågorna i samhällsplaneringen och beslutsfattandet fortsätter. Exempel på sådana pågående insatser är hälsokonsekvensbedömningar och lokala väl- färdsbokslut. Kommittén menar att samlade övervägan- den på lokal och regional nivå om olika folkhälsofrågor, bl.a. utifrån de nationella folkhälsomålen, kan bilda underlag för lokala folkhälsomål. 
  
 Förslag 7:  
 Socialt ansvarstagande och etiska frågeställ- ningar bedöms få en allt större betydelse i företagens pro- duktutveckling och marknadsföring såväl på internatio- nell som på nationell nivå. Flera svenska företag ligger i fronten och det internationella intresset för att utveckla modeller för detta ökar. Nutek bör mot bakgrund av överväganden inom bl.a. ILO, Earth Council samt erfa- renheterna från samarbetsprojektet Globalt Ansvar få i uppdrag att utreda hur initiativ med ökat socialt ansvars- tagande kan stimuleras och knytas till pågående arbete inom det svenska näringslivet med hållbar utveckling. 
 För att i linje med besluten vid världstoppmötet i Johannesburg utveckla konkreta samverkansprojekt (part- nerskap) mellan samhällsorganen och näringslivet bör Nutek även uppdras att med stöd i sina pågående aktivi- teter utveckla möjligheterna till en mer systematisk sam- verkan i form av partnerskap mellan näringsliv, organisa- tioner, myndigheter och kommuner, särskilt på lokal och regional nivå. Det handlar bl.a. om att föreslå kriterier och praktiska former för sådana samverkansprojekt. 
  
 Förslag 8:  
 Konsumentverket, Naturvårdsverket, IEH och övriga berörda samhällsinstitutioner och organisationer 
 bör i samverkan med lokala informatörer och Agenda 21- samordnare verka för att underlätta för lokala vidarein- formatörer att påverka beteenden som främjar hållbara konsumtionsmönster. Det kan gälla att underlätta sprid- ning av relevant information som anpassats efter lokala behov samt att undersöka möjligheten att i samarbete med berörda myndigheter och universitet/högskolor erbjuda lokala tjänstemän och förtroendevalda fortbild- ning inom hälso- och miljökommunikation och beteen- devetenskap. Därigenom kan kunskapen om människors förutsättningar till ett hälso- och miljömedvetet agerande öka. 
  
 Förslag 9:  
 I de kvalitetsgranskningar av skolverksamheten som Skolverket ansvarar för bör en parameter om hållbar utveckling finnas med. För att hållbar utveckling ska kunna integreras i all pedagogisk skolverksamhet behövs en sats- ning på kompetensutveckling av lärare på alla nivåer och i alla typer av skolor. Myndigheten för skolutveckling bör få i uppdrag att vidareutveckla och sprida erfarenheter om metoder som leder till en tvärvetenskaplig undervisning om hållbar utveckling. Myndigheten bör vidare även fort- sättningsvis stimulera förskolor, grund- och gymnasieskolor att arbeta för utmärkelsen Miljöskola samt med projektet Hälsofrämjande skola som bl.a. ska fånga upp hur skolan kan utvecklas inom hälsoområdet. 
 V.6 Fortsatt Habitatarbete 
 V.6.1 Svenska utvecklingstendenser 
 Urbanisering och stadsutveckling hör till de stora fram- tidsfrågorna. Ungefär hälften av världens ca sex miljarder invånare bor nu i städer. Den snabbaste ökningen av den urbana befolkningen beräknas ske i utvecklingsländernas städer, ofta med problem som fattigdom, hemlöshet, 
 81 
  
 slumområden och miljöstörningar som följd. I merparten av de industrialiserade länderna sker urbaniseringen inte längre lika hastigt, och städerna utvecklas och förändras främst genom förnyelse och omvandling till följd av strukturella förändringar i näringslivet och sociala förän- dringsprocesser. Förändringsprocesserna riskerar att för- värra sociala olikheter, försämra livsmiljön och skapa nya regionala obalanser i fråga om fördelningen av välfärd och tillväxt. 
 I ett globalt perspektiv är de svenska förhållandena inom boende, bebyggelse och stadsutveckling relativt gynnsamma. De mål, riktlinjer och åtaganden som sätts upp i Habitatagendan och som bekräftades i New York år 2001 innebär dock särskilda utmaningar också för Sverige. Utifrån Habitatagendans nyckelfrågor En rimlig bostad till alla och En hållbar stadsutveckling vill kom- mittén lyfta fram några sådana problemområden. 
 Regionala obalanser 
 Sedan mitten av  
 1990-talet 
  – efter en lång period av en förhållandevis stabil befolkningstillväxt – har befolk- ningsökningen stagnerat, både till följd av låga födelsetal och av minskad invandring. En minskad befolkningsök- ning och en ökad medellivslängd innebär att andelen äldre personer stadigt ökar, vilket på sikt medför en ökad försörjningsbörda för den yrkesverksamma befolkningen. De framtida demografiska förändringarna kommer såle- des i grunden att utmana såväl våra grundläggande väl- färdssystem som det regionala och lokala arbetet för håll- bar utveckling. 
 Till den allmänna bilden av en stagnerande befolk- ningsutveckling bör läggas ökade skillnader mellan olika delar av landet, en utveckling som har pågått under flera årtionden. Sedan  
 1990-talet 
  har den traditionella regio- nalpolitiska bilden förändrats, där inte längre enbart 
 industriregioner och glesbygden minskar i befolkning, utan där även flertalet mindre arbetsmarknadsregioner och även vissa högskoleregioner drabbas av en tillbaka- gång. Sambanden mellan arbetsmarknadssituation och omflyttning är inte längre entydiga; flyttmönstren har blivit alltmer beroende av preferenser av livsmiljö och livsstil. Utvecklingen har sammantaget bidragit till en påtaglig förstärkning av de regionala obalanserna mellan olika delar av landet, där närmare två tredjedelar av de svenska kommunerna upplever en befolkningsminsk- ning, medan tillväxten alltmer koncentreras till storstä- derna och några få tillväxtregioner liksom i vissa fall i den tätortsnära landsbygden, där framförallt barnfamiljer önskar bo för att få en bättre livsmiljö. 
 Sverige har i många avseenden en jämförelsevis gyn- nad bostadssituation med ett förhållandevis modernt och väl utrustat bostadsbestånd. Ändå står också vi inför problem när det gäller bostäder och boendemiljöer. Ett sådant är tendensen till ökad marginalisering och ökat utanförskap genom att stora befolkningsgrupper ställs utanför väsentliga delar av samhällslivet. Lågkonjunkturen under  
 1990-talets 
  senare del, nedskär- ningarna i den offentliga sektorn och förändringar i väl- färdssystemet utsatte det svenska välfärdssystemet för påfrestningar med ökad arbetslöshet och försämringar i livsvillkor för allt fler människor och befolkningsgrupper. Trots de senaste årens högkonjunktur är fortfarande ett stort antal människor utan arbete och allt fler står per- manent utanför såväl bostads- som arbetsmarknaden, som ju är själva grunden för delaktighet i samhället. Detta gäller inte minst det stora antalet personer med utländsk bakgrund, som trots stora samhällsinsatser fort- farande inte har likvärdiga villkor för delaktighet i det svenska samhällslivet. De ökade sociala klyftorna utgör ett problem framförallt i de större städerna, där socialt 
 82 
  
 FOTO 
 :  
 White.  
 SÄFSTRÖM 
 / 
 MIRA 
 Den snabba utvecklingen i landets storstads- och högskoleregioner ställer krav på ett ökat bostadsbyggande. 
 utsatta grupper ofta koncentreras till vissa stadsdelar. De ökade boendekostnaderna gör att många inte har 
 råd att hålla sig med den standard som vi i Sverige kom- mit att anse som rimlig. Det finns inte bostäder i till- räcklig omfattning och för vissa grupper, framförallt äldre, funktionshindrade, låginkomsthushåll, flyktingar, studenter och unga som vill flytta hemifrån är situatio- nen särskilt bekymmersam. Antalet hemlösa har vuxit och boendesegregationen har ökat och fördjupats. Detta gäller framförallt i storstadsområdena, men även i större och medelstora städer i andra delar av landet. 
 Den regionala utvecklingsplaneringen 
 Den nya regionala utvecklingspolitiken, som antogs av 
 riksdagen år 2001, utgår från att varje region ska utveck- las utifrån sina egna förutsättningar. Målet för politiken är väl fungerande och hållbara lokala arbetsmarknadsre- gioner med en god servicenivå i alla delar av landet. I detta ingår bl.a. betydelsen av ett flerkärnigt och balan- serat system av tätorter och städer och ett stärkt sam- band mellan stads- och landsbygdsområden. Detta reso- nemang ligger i linje med politiska rekommendationer från det informella planeringssamarbete mellan EU:s medlemsländer och Kommissionen, som benämns European Spatial Development Perspective, ESDP, anta- get år 1999. Syftet i ESDP är att skapa en motvikt till de starka tendenserna till koncentration till storstadsregio- nerna och att motverka regionala obalanser både på europeisk nivå och inom medlemsländerna. En grund- tanke är att synergieffekter kan åstadkommas genom ökat samarbete mellan städer och omgivande regioner. Vidare betonas att integrerade transport- och kommuni- kationslösningar är centrala för att stödja en flerkärnig stadsutveckling. 
 Att omsätta eller översätta de europeiska riktlinjerna för stads- och regionutvecklingen i ett svenskt perspektiv är en viktig uppgift. Inte minst de regionala obalanserna och den glesa stadsstrukturen med förhållandevis många små och medelstora städer på stort avstånd från varandra talar för att svenska kommuner och regioner måste utveckla metoder och ta fram underlag för att beskriva hur städer och samhällen fungerar i samspel med andra städer och med omgivande landsbygd samt vilka roller stadsregionerna fyller i ett nationellt och regionalt per- spektiv. Det är angeläget att skapa en plattform för kun- skapsutveckling kring funktionella regioner, där både stä- der och omkringliggande landsbygdsregioner behandlas i ett sammanhang. Det finns exempelvis ett stort behov av kunskaper om drivkrafter, processer och effekter av 
 83 
  
 stadsutvecklingen, liksom av analyser av offentliga insat- ser och styrmedel. 
 Boendeplaneringen 
 Målsättningarna för den aktuella svenska bostadspoliti- Mills är enligt 2003 års budgetproposition att alla ska ges förutsättningar att leva i goda bostäder till rimliga kost- nader och i en stimulerande och trygg miljö inom lång- siktigt hållbara ramar. Boende- och bebyggelsemiljön ska bidra till jämlika och värdiga levnadsförhållanden och särskilt främja trygga miljöer och en god uppväxt för barn och ungdomar. Vid planering, byggande och för- valtning ska en ekologiskt, ekonomiskt och socialt håll- bar utveckling vara grund för verksamheten. Kommunernas ansvar för boendefrågorna har förtydli- gats genom en särskild lagstiftning om bostadsförsörjning som trädde i kraft år 2001. 
 Varje kommun behöver utveckla program eller planer för hur bostadsbyggandet och boendet i olika delar av kommunen ska utvecklas. De varierande förutsättningarna i bostadssituationen – med bostadsbrist i en fjärdedel av kommunerna, som rymmer hälften av Sveriges befolk- ning, och samtidigt ett bostadsöverskott i nästan hälften av kommunerna, där mindre en än fjärdedel av befolkningen bor – innebär naturligtvis särskilda problem för kommu- nernas boendeplanering. En grundläggande utgångspunkt är löpande analyser av bostadsmarknadsläget som under- lag för överväganden om utbudet av bostäder och boen- deformer stämmer med både dagens behov och kan svara mot en förväntad efterfrågan. Omfattningen och inrikt- ningen på bostadsefterfrågan beror på flera faktorer, bl.a. på befolkningsutveckling, hushållsstruktur och hushållens ekonomiska förutsättningar samt näringslivsutveckling. Nya flyttmönster och den ökade rörligheten inom allt större arbetsmarknadsregioner ställer krav på att bostads- 
 situationen ses i ett större, regionalt sammanhang. Detta motiverar att boendeplaneringen bör ske i samverkan med grannkommuner. 
 Kommunernas boendeplanering bör emellertid inte enbart hantera bostadsförsörjning och nyproduktion, utan även hur boendet i vid bemärkelse ska utvecklas. Det kan exempelvis handla om hur det befintliga bostadsbeståndet ska förvaltas och utvecklas, såsom insatser för att förbättra den fysiska miljön, anpassning av boendemiljön till befolk- ningsgrupper med särskilda behov, t.ex. barn och ungdo- mar, äldre och funktionshindrade. Att boendeplaneringen samordnas med planer och program för andra verksamhe- ter, såsom den fysiska planeringen och skola och barnom- sorg, är därför grundläggande. Samverkan med byggherrar, bostadsföretag och fastighetsförvaltare samt dialog med berörda boende är andra grundläggande förutsättningar i boendeplaneringen. 
 Den fysiska planeringen som instrument 
 Den byggda miljön – städer, samhällen och infrastruktur 
 – betraktas numera samstämmigt i de flesta politiska handlingsprogram och planer på alla nivåer som en grundläggande komponent för hållbar utveckling. Både inom EU och i Sverige har man diskuterat generella prin- ciper och riktlinjer för hur bebyggelsen ska utvecklas och den byggda miljön utformas i hållbar riktning. 
 De varierande förhållandena i städer och samhällen i fråga om utvecklingsförutsättningar, storlek och karaktär innebär emellertid att sådana generella riktlinjer ofta ger liten vägledning för hur den byggda miljön ska utformas i sitt nationella, regionala eller lokala sammanhang. Målkonflikter mellan olika dimensioner i begreppet håll- bar utveckling är ytterligare en svårighet då principer för den hållbara stadens utformning diskuteras. I ett svenskt perspektiv är det exempelvis uppenbart att skillnaderna 
 84 
  
 Göteborg 
  
 i fråga om utvecklingsförutsättningar, storlek, lokal iden- titet, natur- och kulturvärden etc. ger underlag för skilda principer för hur bebyggelsen ska utvecklas och utfor- mas. Generella mål och riktlinjer formulerade på över- gripande nivåer kan naturligtvis fungera som stöd och inspirationskälla i ett sådant arbete. Detta har också skett i många svenska kommuner, som har analyserat och utformat riktlinjer för bebyggelseutveckling, ofta som ett led i den fysiska översiktsplaneringen. Dessa erfarenheter bör kunna tas till utgångspunkt för fortsatta regionala och lokala diskussioner om hur den byggda miljön ska utformas. Den statliga kommittén för översyn av plan- och bygglagstiftningen har här en viktig uppgift. 
 Helhetssyn och samordning 
 De viktigaste byggstenarna för en hållbar utveckling av städer och samhällen utgörs av de olika insatser och ini- tiativ som sker lokalt – dvs. i stadsdelar, grannskap och samhällen – med mer eller mindre stark koppling till den kommunala verksamheten. Insatserna spänner över ett brett fält; från lokala utvecklingsinsatser och stöd till byautveckling i glesbygder till lokalt Agenda  
 21-arbete 
  och fysiska förbättringsåtgärder i stadsdelar samt insatser för ökad integration i utsatta bostadsområden. Drivkrafter och motiv i det lokala arbetet är flera; det lokala utvecklingsarbetet på landsbygden är inte sällan en följd av en lokal mobilisering av boende och före- ningsliv, medan det lokala förnyelsearbetet i städer och större samhällen ofta ingår i mer eller mindre omfattan- de satsningar och program, där särskilda kommunala eller nationella medel har avsatts för arbetet. Den kom- plexa problembilden på lokal nivå förutsätter i regel att olika typer av åtgärder för att främja en lokal utveckling eller lyfta ett eftersatt område kombineras, där det hand- lar om att samordna insatser för lokal utveckling, social 
 Det lokala Agenda  
 21-kontoret 
  i Bergsjön 
 Sedan början av  
 1990-talet 
  bedrivs ett arbete med att profi- lera Bergsjön – en stadsdel från  
 1960-talet 
  i Göteborgs kommun 
 – som en ekologisk stadsdel. Utvecklingsarbetet har inriktats på förändringar av stadsdelsför- valtningens eget arbete samt på en mobilisering av invånare och 
 verksamma i området. Flera miljösatsningar har skett i sam- 
 verkan med ungdomar och per- soner med utländsk bakgrund och gett en meningsfull syssel- sättning åt arbetslösa. Arbetet länkades tidigt till det lokala Agenda  
 21-arbetet 
  och det 
 lokala Agenda  
 21-kontoret 
  har successivt utvecklats till en mötesplats för boende och verksamma, med uppgif- ten att stödja och samordna idéer för en hållbar utveck- ling av stadsdelen. Det framgångsrika arbetet med att bygga upp samverkansformer och utveckla en samsyn bland de boende har tagits till vara även i andra sats- ningar inom stadsdelen. Kontoret har exempelvis fått en samordningsroll både i det lokala storstadsarbetet och i arbetet med lokala investeringsprogram med ansvar att hålla samman kontakterna med boende, föreningslivet och organisationer i arbetet. 
 85 
  
 förnyelse, integration och fysisk upprustning av bostads- områden med miljöinsatser och livsstilsförändringar. 
 V.6.2 En samlad stadspolitik 
 De utmaningar som urbaniseringsfrågorna innebär – glo- balt, nationellt och lokalt – kan tas till utgångspunkt för diskussioner om förutsättningar för en sammanhållen politik för en hållbar utveckling av städer och samhällen. Ett övergripande syfte kan sägas vara att ta till vara och utveckla livskraften i städer och samhällen, så att de utgör en god livsmiljö för olika befolkningsgrupper och så att de ger förutsättningar för tillväxt och näringslivs- utveckling även i omgivande landsbygd utan att naturre- surser och miljö förbrukas. Man kan säga att målet är att finna former för en hållbar stadsutveckling som samti- digt skapar förutsättningar för en hållbar utveckling i sta- dens omland och därigenom minskar det s.k. ekologiska fotavtrycket. Målet är komplext och inrymmer motstri- digheter och konflikter som måste hanteras i ett växel- spel mellan internationellt samarbete och nationella ini- tiativ med basen i ett regionalt och kommunalt arbete. Det finns inga generella lösningar i en politik för en håll- bar stadsutveckling, utan vitt skilda förutsättningar och problem i städer och samhällen ställer krav på att lös- ningar och insatser diskuteras i sitt lokala, regionala och nationella sammanhang. 
 Svenska städer och samhällen står idag inför vitt skil- da utmaningar för hållbar utveckling. Städer i tillväxt har att hantera utbyggnad av bostäder, infrastruktur och samhällservice, medan överskott på bostäder, underut- nyttjad service och infrastruktur skapar problem i sam- hällen med en stagnerande eller negativ befolkningsut- veckling. De skilda förutsättningarna ställer olika krav på kommunernas styrning, planering och förvaltning. Den framtida utvecklingen beror i allt högre grad på kommu- 
 Arbetet med en vision för Uppsala stad 
  
 Arbetet med en vision för en hållbar 
  
 utveckling för Uppsala stad bedrevs i 
  
 olika steg under 1997 – 2000, förankra- 
  
 des successivt i en politisk lednings- 
  
 grupp och diskuterades med kommun- 
  
 invånare bl.a. genom särskilda medbor- 
  
 garpaneler. I september år 2000 antog 
  
 kommunfullmäktige  
 Vision 2020 – vision 
  
 och strategi för staden  
 som ger utgångs- 
  
 punkter både för fysiska förändringar 
  
 och för andra politikområden som har 
  
 Uppsala 
  
 betydelse för livet i staden. Visionen ska: 
  
 utgöra program för översiktsplanen för staden, 
  
 vara stöd vid utarbetandet av rambud- get och investeringsplaner samt även 
  
 vid revidering av vissa program inom olika områden samt 
  
 stödja utvecklingen av samverkan mellan boende, förening- ar, företag och kommunen. 
  
 Under slutet av processen med visionen påbörjades arbetet med översiktsplanen för staden. Även detta arbete skedde i en bred och öppen process med medborgarpaneler, offentliga möten och diskussion på en särskild hemsida på Internet. Översiktsplanen, som antogs av kommunfullmäktige i novem- ber 2002, beskriver med 20 års planeringshorisont huvud- strukturerna för bebyggelse, trafik, grönområden och vatten. Vidare tar den upp teknisk försörjning, kulturmiljö, miljö, hälsa och säkerhet. En viktig del som tidigt bidrog i planarbetet är konsekvensanalysen som har sin tyngdpunkt i en strategisk miljöbedömning där planförslaget ställts mot alternativa sätt att utveckla Uppsala stad. 
 86 
  
 nens egen förmåga att tillsammans med andra parter analysera utvecklingsförutsättningarna och formulera visioner eller handlingsprogram som grund för projekt och förändringsprocesser. Mycket talar för att den kom- munala översiktsplanen enligt plan- och bygglagen har en outnyttjad potential i dessa avseenden. I flera kom- muner används dock den kommunala översiktsplane- ringen som en aktiv arena för framtidsdiskussion och utveckling. 
 En samlad stadspolitik – övergripande principer för stadens utveckling 
 Hur bebyggelse, verksamheter och trafikinfrastruktur lokaliseras och organiseras i förhållande till varandra ger ramar för transportbehov och resande, människors var- 
 dagsliv, näringslivsutveckling etc. Principer för utbygg- nad och komplettering är därför ofta grundläggande i kommunala planer och strategier för stadsutvecklingen. En begränsande faktor för det kommunala handlingsut- rymmet är det faktum att den befintliga strukturen påverkas marginellt och på lång sikt av förändringar och tillskott. Många kommuner väljer att planera för en till- växt inom stadens ramar, dvs. genom att bygga staden inåt. Detta kan ge förutsättningar för en resurssnål struk- tur och minskat resande. En viktig avvägning blir då att samtidigt ta till vara natur- och kulturvärden, värna om grönområden samt att slå vakt om människors livsmiljö. I andra städer och samhällen, där utvecklingen inte enty- digt präglas av tillväxt, står kommunerna i stället inför uppgiften att hantera en befolkningsminskning, t.ex. 
 En politik för en hållbar stadsutveckling 
 En politik för en hållbar utveckling av städer och sam- hällen vilar på de tre dimensionerna för hållbar utveck- ling; den miljömässiga, den ekonomiska och den socia- la dimensionen. 
  
 1.  
 En politik för en  
 miljömässigt  
 hållbar stadsutveckling spänner över ett brett fält och berör många geografiska nivåer; utvecklingen av urbana system och bebyggelse- struktur på nationell och regional nivå, städernas resursförbrukning och miljöbelastning, den lokala miljö- situationen, livsmiljö och livsstil i stadsdelar, den teknis- ka försörjningen och avfallshanteringen samt den bygg- da miljöns utformning/miljöanpassning på grannskaps- nivå. 
  
 2. 
  
 En politik för en  
  
 ekonomiskt  
 hållbar stadsutveckling 
 – en balanserad utveckling med konkurrenskraftiga stä- der i en funktionell region – berör framförallt regional- politiska insatser på nationell nivå, men även transport- politiken samt arbetet med utvecklingsinsatser inom regioner eller i kommuner i samverkan. 
  
 3. 
  
 En politik för en  
  
 socialt  
 hållbar stadsutveckling hand- lar om insatser för skapa likvärdiga livsvillkor för olika befolkningsgrupper, minska segregationen i boendet, förbättra integrationen av utsatta grupper samt utjämna skillnaderna i fråga om samhällelig service. 
 Källa: Stadspolitik och urbanforskning i norden, Nordregio Working paper 2000:4 
 87 
  
 genom rivning av bostäder och kanske hela stadsdelar. Också detta bör ske i ett medvetet helhetsperspektiv, där olika åtgärder sätts in i ett strukturellt sammanhang. 
 Kvalitet och karaktär i den byggda miljön är en viktig komponent för en god livsmiljö både för företag och för kommuninvånare. Utveckling av den lokala identiteten i städer och samhällen har därför blivit en viktig faktor för att öka attraktiviteten i arbetet på kommunal och regio- 
 nal nivå. Arbetet utgår i regel från analyser av kvaliteter och värden i städer, stadsdelar och samhällen som grund för mål och riktlinjer för att ta till vara och utveckla dessa. Ofta handlar det om att värna kulturella och arki- tektoniska värden, men också om att slå vakt om karak- tären i vardagsmiljön, dvs. bebyggelsens karaktär, skala och utformning. Uppgiften ligger i att föra en bred och öppen diskussion – med boende, fastighetsägare, närings- 
 Efterkrigstidens bebyggelse – kvaliteter värda att värna 
 Ett viktigt led i statliga och lokala satsningar i storstäder- nas utsatta områden är insatser för förnyelse och upp- rustning av bebyggelse och den fysiska miljön i övrigt. Erfarenheterna från sådana insatser har dock inte alltid varit positiva. Ombyggnaderna har många gånger skett på bekostnad av bl.a. de arkitektoniska värdena, vilket delvis kan bero på bristande kunskap. Som ett led i regeringens storstadspolitik genomförde därför Riksantikvarieämbetet år  
 1999–2001 
  ett projekt för att öka kunskaperna om vär- den och kvaliteter i efterkrigstidens bebyggelse och utveckla metoder för hur dessa kan tas till vara och utvecklas. Projektet gav bl.a. underlag för en generell beskrivning av några typiska egenskaper i bebyggelsen från 1960- och  
 70-talen, 
  som kan ge vägledning vid kom- pletteringar och ombyggnader. 
 Bebyggelse, stad och landskap 
 Bebyggelsen präglas ofta av att den skapar starka kon- traster till det omgivande landskapet eller staden. Många gånger är den inpassad i höga lägen, gärna effektfullt iscensatt ut mot trafikleder. Stora byggnadskroppar som 
 på avstånd upplevs som sammanhängande volymer, ord- nade i tydliga geometriska principer, karakteriserar bebyg- gelsens inpassning i landskapet. 
 Byggnader och närmiljö 
 Förhållandet mellan byggnader och närmiljö präglas av egenskaper som värderades vid tiden för bebyggelsens till- komst, ofta förmedlade i olika typer av normer eller gene- rella principer. Separeringen av trafikslag och en tydlig uppdelning av ytor för olika funktioner präglar närmiljön. 
 Byggnader 
 Även om det finns stora regionala och lokala skillnader är gestaltningen av byggnaderna i regel inom ramen för funktionalismens stilideal, bl.a. karakteriserade av få arki- tektoniska utsmyckningar och återhållen färgsättning. 
 Detaljer och material 
 Modernitet och funktionalism präglade även detaljer och materialval, där moderna material hade ett egenvärde och massproducerade detaljer gav en speciell karaktär. 
 88 
 idkare m.fl. – om dessa värden och att omsätta dem till konkreta och praktiskt tillämpbara riktlinjer för framtida beslut. Därigenom skapas både förståelse för den byggda miljöns kvaliteter och förutsättningar för en samsyn om hur den yttre miljön ska kompletteras och förbättras. 
 De svenska städerna och samhällena har vuxit fram under en lång följd av år och bebyggelsemönstret är resultatet av ett kontinuerligt historiskt förlopp. Jämfört med övriga Europa utmärks den svenska stadsstrukturen av småskalighet och gleshet. Grovt sett bor endast en tredjedel av landets befolkning i de tre storstadsregioner- na, medan en tredjedel bor i städer och tätorter med mellan 2 000 och 100 000 invånare och den resterande tredjedelen i byar och glesbygd. Utvecklingen av biltrafi- Mills och den ökande boendestandarden har bidragit till att städer och tätorter växer över allt större områden. Sedan  
 1960-talet 
  har tätortsarealen vuxit med över 50 procent, medan befolkningstillväxten varit hälften så stor, vilket inte minst i de större städerna inneburit kon- sekvenser både för miljön och för människors hälsa och vardagsliv. Det svenska byggnadsbeståndet har som regel en hög funktionell och teknisk standard. Åtskilliga delar av den byggda miljön behöver emellertid anpassas bätt- re till nya ekonomiska, miljömässiga sociala och kultu- rella krav, inte minst kraven på effektiv energianvändning och på en sund och hälsosam bebyggelsemiljö. 
 Ett långsiktigt hållbart trafiksystem 
 Det övergripande målet för transportpolitiken är att säkerställa en samhällsekonomiskt effektiv och långsik- tigt hållbar transportförsörjning för medborgare och näringsliv. Det krävs fortsatta insatser för att minska tra- fikens miljöpåverkan och uppnå ett hållbart transport- system. Genom transportsektorns stora användning av fossila bränslen har den en stor del i pågående klimatför- 
  
 FOTO 
 :  
 Huang 
 / 
 BLEKINGETRAFIKEN 
 Kollektivtrafiken är en central del i ett hållbart trafiksystem. 
 ändring. För invånarna i många städer utgör trafiken ett hot mot miljö och hälsa genom främst luftföroreningar i form av kväve och partiklar samt i form av trafikolyckor och buller. Sett ur stadslandskapets perspektiv har trafi- Mills också negativ betydelse genom att bidra till upp- komsten av tranportkorridorer som skiljer olika områden åt. Samtidigt är rationella transporter en förutsättning för det moderna samhället både när det gäller snabba och bekväma arbetsresor och när det gäller företagens olika transportbehov. 
 Uppgiften för transportsektorn är att utveckla lös- ningar som effektiviserar transportarbetet samtidigt som utsläpp och buller minskas och trafiksäkerheten ökar. Att styra mot trafiksäkra och miljöanpassade färdmedel och dämpa trafikökningen blir en allt viktigare strategi för att nå de transportpolitiska målen. Detta är samtidigt en av de allra svåraste frågorna i den lokala planeringen. 
 Transportsystemets uppbyggnad och utformning är en stomme för den långsiktigt hållbara staden och påverkan 
 89 
  
 Framtidens transportlösningar prövas i Lundby 
  
 Göteborgsstadsdelen Lundby är inne i 
  
 en expansiv fas med snabb utbygg- 
  
 nad av arbetsplatser och bostäder. 
  
 Person- och godstransporter ökar i 
  
 motsvarande grad och det krävs nya 
  
 lösningar för att tillgodose transport- 
  
 behoven. Göteborgs stad driver sedan 
  
 ett par år ett utvecklingsprojekt i 
  
 stadsdelen, med syfte att genom bred 
  
 samverkan skapa och marknadsföra 
  
 Göteborg 
  
 attraktiva transportlösningar som 
  
 också möter högt ställda miljökrav. 
  
 Vision Lundby drivs av Trafikkontoret i 
  
 samverkan med stadsdelsförvaltning- 
  
 en, stadsbyggnadskontoret, Västtrafik, Norra Älvstranden 
  
 Utveckling samt Vägverket Region Väst. 
  
 För företag drivs bl.a. ett projekt där fyra kontorsvarugros- 
  
 på den fysiska utvecklingen kan ofta mätas i århundra- den. Det gäller i särskilt hög grad för storstäderna, där trafiken också är den enskilt största miljöfrågan med allt större avstånd mellan olika funktioner och verksamheter och ett ökat resande i människors vardagsliv. Ett hållbart transportsystem förutsätter ett sammansatt paket av åtgärder med satsningar på bl.a. effektiv kollektivtrafik, miljöanpassning av trafikleder, välbelägna infartsparke- ringar, samverkan mellan skilda transportslag och ekono- 
 sister samverkar med sina kunder för att minska antalet transporter. Dessutom har en företagsbilpool med miljöfor- don startats i syfte att föra ut kunskapen om dagens nya tek- nikbaserade bilpoolstjänster. Vidare är ett lånecykelsystem under utveckling, inom vilket företagen kan prenumerera på ett antal cyklar som de i sin tur kan erbjuda sin personal. 
 En rad aktiviteter riktas också mot de boende i Lundby. Ett par exempel är bilpoolserbjudanden och det s.k. Lundbykortet som syftar till att med resenärernas hjälp få kunskap om hur ett kollektivtrafikkort med tilläggstjänster ska se ut för att vara attraktivt så att andelen kollektivtrafi- kresenärer kan ökas. 
 Man bedriver även forskning och utveckling i Lundby. Exempelvis deltar man i ett  
 EU-samarbete 
  där servicekon- toret Lundby Mobility Centre har öppnat för att hjälpa före- tag och privatpersoner att se över och effektivisera sina transporter. 
 miska styrmedel t.ex. i form av miljö- eller trängselavgif- ter. Under senare år har också avancerade system av s.k. bilpooler etablerats. De nationella och regionala beslut om investeringar i trafikinfrastruktur påverkar det kom- munala inflytandet över trafiksystemets utveckling och måste därför tas i stort samförstånd. Den nya inriktning av transportpolitiken som riksdagen antog år 2001 ger också möjligheter för en bättre samordning av skilda pla- neringsprocesser på olika nivåer. 
 90 
  
 Vägverkets fyrstegsprincip för ett hållbart transportsystem 
 För att uppnå de nya transportpolitiska målen – med krav på tillgänglighet, säkerhet och ett hållbart trans- portsystem – har Vägverket arbetat fram nya utgångs- punkter för verkets medverkan i samhällsplaneringen. Ett samspel mellan planeringen av transportsystemet och bebyggelse anges som en förutsättning för att åstadkomma hållbara städer och regioner. Medverkan i planeringen är därför i större utsträckning än tidigare fokuserad på att verka för att integrera planeringen av bebyggelse, infrastruktur och transporter. 
 I Vägverkets direktiv inför åtgärdsplanering för åren 2004 – 2015 anges att en ny modell, den s.k. fyrstegs- principen, bör användas för att pröva olika sätt att till- godose transportsbehov: 
  
 1 
  
 Åtgärder som kan påverka transportbehov och val av transportsätt. 
  
 2 
  
 Åtgärder som ger ett effektivare utnyttjande av befintligt vägnät och fordon. 
  
 3 
  
 Begränsade ombyggnadsåtgärder. 
  
 4 
  
 Nyinvesteringar och större ombyggnadsåtgärder Bebyggelsens täthet, den blandade staden och god boendemiljö. 
  
 En av den kommunala planeringens huvuduppgifter blir i detta sammanhang att planera för en bebyggelseut- veckling som samverkar med och stödjer den övergri- pande trafikplaneringen, liksom andra åtgärder för ett hållbart transportsystem. Det kan handla om principer 
 för hur bostäder och arbetsplatser lokaliseras i förhållan- de till befintligt och planerat trafiksystem (och vice versa), med särskild tonvikt på kollektivtrafik, att plane- ra för närhet och tillgänglighet till service, ett effektivt utnyttjande av markanvändning vid trafikknutpunkter etc. 
 En huvudfråga i diskussionerna om den hållbara sta- den har handlat om hur tätt vi bygger städer och sam- hällen. Efterkrigstidens utveckling med ökad välfärd, ökad boendestandard och biltrafikens utveckling har medverkat till ett allt glesare bebyggelsemönster med längre avstånd i vardagslivet och ökat resande. Ett tätare byggande ger förutsättningar för investeringar i miljöan- passade lösningar för energi och teknisk försörjning, möj- lighet till närhet och tillgänglighet till service, en god kol- lektivtrafikförsörjning och en effektiv energianvändning. Mycket talar således för att ett kompakt stadsbyggande är mer hållbart än en glesare bebyggelse. Den kompakta staden får dock inte motverka behovet av att bevara sta- dens karaktär, tillgången till grönområden eller hänsynen till natur- och kulturvärden. Särskilt i många svenska medelstora och små städer finns risker att ett alltför tätt byggande sammantaget innebär en försämrad livsmiljö. 
 Hur stadens olika funktioner, såsom boende, arbets- platser, service m.m., ska organiseras och placeras i stads- bygden är ett tema som tas upp i ett flertal dokument som rör stadsbyggande och stadsutveckling åtminstone i de större och medelstora städerna. De negativa följderna av en alltför stark uppdelning av funktioner – långa resor, uppsplittring av vardagslivet, ensidiga miljöer med brist på mångfald har alltmer uppmärksammats. En ökad funktionsintegration lyfts därför fram som en viktig del i en strategi för hur goda livsmiljöer kan utvecklas och en hållbar utveckling understödjas. Mera sällan diskuteras vilken verksamhetsblandning som är önskvärd och vad 
 91 
  
 som är möjligt att åstadkomma inom ramen för den kom- munala planeringen, där utvecklingen allt mer beror på privata initiativ inom ramen för marknadsmässiga villkor. Det finns även faktorer som verkar emot en ökad bland- ning av verksamheter, inte minst olika miljörestriktioner, såsom skyddsavstånd och miljökvalitetsnormer. 
 Ökade kunskaper om sambanden mellan den fysiska miljön och människors livsvillkor, hälsa och välbefinnan- de har varit en drivkraft för olika förslag till åtgärder i både nationella handlingsprogram och kommunala planer under senare år. Fokus riktas framförallt mot bostaden och boendemiljön, där de flesta människor tillbringar en stor del av sin vardag. Den nationella folkhälsokommittén konstaterar i sitt slutbetänkande (oktober 2000) att den fysiska trafikmiljön och miljön i bostadsområdet är en av flera faktorer bakom strukturella skillnader i hälsa mellan olika befolkningsgrupper. Även miljökvalitetsmålet God bebyggd miljö behandlar bl.a. miljö- och hälsorisker i den byggda miljön med delmål om frihet från buller, tillgång till solljus, rent vatten och ren luft. 
 Insatser inom ramen för jämställdhets- och socialpoli- tiken samt familjepolitiken är angelägna delar i plane- ringen. Arbetet för ökad jämställdhet mellan kvinnor och män har breddats under senare år och innebär allt oftare att riktade insatser för ökad jämställdhet integreras i olika politikområden. En viktig aspekt rör åtgärder för att öka kvinnors deltagande i de planeringsprocesser som formar den lokala byggda miljön. Kvinnors och mäns olika var- dagsliv är en aspekt när det gäller utformningen av tryg- ga och säkra miljöer. Olikheter i fråga om kvinnors och mäns resmönster var en av utgångspunkterna för ett jäm- ställt transportsystem som ett nytt delmål för transport- politiken, som betonar att transportsystemet ska vara utformat så att det svarar mot både kvinnors och mäns transportbehov. Kvinnor och män ska ges samma möjlig- 
 heter att påverka transportsystemets tillkomst, utform- ning och förvaltning och deras värderingar ska tillmätas samma vikt. 
 Strukturfondsprogram, regionala tillväxtavtal, indus- trisamhällets kulturarv, miljökvalitetsmålen, det ökade historieintresset, m.m. har på olika sätt visat på behovet av förnyelse av kulturmiljöarbetet. Riksantikvarieämbetet (RAÄ) har därför tagit initiativ till en programförklaring kallad Agenda Kulturarv. Syftet är att i bred samverkan med omgivande samhälle förnya kulturmiljövårdens arbete, inriktning och demokratiska förankring och där- med slagkraft. Bakom projektet står länsstyrelserna, läns- museerna och RAÄ. Arbetet bedrivs på olika sätt i olika län och innefattar allt från opinionsundersökningar till samarbete med gymnasieklasser. Det gemensamma målet för alla är att försöka fånga in vad människor tycker och hur det kan vävas in i arbetet med kulturarv och historia 
 Fem ansatser för en stadsplanering 
 Boverket föreslog i ett projekt under år 2002 utgångs- punkter för en ny syn på stadsplanering, dvs. en sam- ordnad planering av bebyggelse och trafik i städerna. I denna betonas mångfald, helhetssyn, tillgänglighet och säkerhet. I projektet formulerades fem ansatser för stads- planering: 
  
 Utgå från stadens gestaltning och identitet. 
  
 Utgå från närhet så att man kan gå och cykla. 
  
 Utgå från kollektivtrafikens möjligheter och konkurrens- kraft. 
  
 Utgå från trafiksäkerhet och trygghet. 
  
 Utgå från en öppen och jämställd planeringsprocess. 
  
 92 
  
 i syfte att påverka samhällsdebatten och bidra i omställ- ningen till ett hållbart samhälle. En brett förankrad pro- gramförklaring ska lanseras i december 2003. 
 De grundläggande lagbestämmelserna om tillgänglig- het för personer med funktionshinder har stärkts genom krav på att befintliga offentliga lokaler och allmänna platser ska vara tillgängliga före år 2010. Arbetet för ett tillgängligare Sverige innefattar även åtgärder i trans- portsystemet, särskilt kollektivtrafiken. 
 Flera av de frågeställningar som rör den fysiska miljöns betydelse för hälsa och välbefinnande behandlas i den kommunala planeringen. Inriktningen i samhällsplanering- en bör vara att fokusera på s.k. friskfaktorer. Det gäller bl.a. mötesplatser, barns utemiljö och livsvillkor, kultur, grönska i närmiljön, tillgänglighet till friluftsområden, trygghet i vardagsmiljön, tillgänglighet för personer med funktions- hinder, möjligheter till fysisk aktivitet i vardagen såsom säkra gång- och cykelbanor samt bullerfria områden. 
 V.6.3 En sammanhållen politik för landets storstäder 
 Sedan mitten av  
 1990-talet 
  har den svenska regeringen lanserat ett antal nationella handlingsprogram och initia- tiv som med olika infallsvinklar tar sikte på, förbättring- ar av miljön och villkoren i människors vardagsliv eller på fysisk förnyelse av bostadsområden i städer och sam- hällen. Några av dem har varit direkt inriktade på för- hållandena i storstadsområdena. Det gäller t.ex. stor- stadspolitiken, som bedrivs sedan 1998 med inriktning på åtgärder för tillväxt och integration i särskilt utsatta områden i de tre storstadsregionerna Stockholm, Göteborg och Malmö. Riktade insatser för att öka bostadsbyggandet i storstadsregionerna är ett annat exempel. Även andra, mer generella insatser inom skilda politikområden har en stor betydelse för utvecklingen i större städer. Inom ramen för de lokala investeringspro- 
 grammen har en mängd miljöförbättrande åtgärder genomförts i bostadsområden i de större städerna. Som ett led i satsningarna på ett hållbart transportsystem pla- neras betydande satsningar på såväl kollektivtrafik som vägtrafik i storstadsområdena. 
 Beröringspunkterna mellan skilda nationella insatser och initiativ riktade mot större städer är flera; man beto- nar lokalt och regionalt arbete långsiktighet, helhetssyn, samverkan och partnerskap mellan olika aktörer samt delaktighet för de berörda. En grundläggande och åter- kommande fråga som har väckts i kommitténs arbete är i vilken utsträckning de skilda nationella insatserna ver- kar i samma riktning, eller om det finns motstridiga spår, som behöver hanteras i särskild ordning inom ramen för en helhetssyn. Erfarenheterna talar för att nationella insatser för hållbar utveckling i storstadsområdena måste anpassas till storstädernas specifika förutsättningar och ta hänsyn till utmaningarna i fråga om såväl miljö, eko- nomisk tillväxt och social och etnisk integration. 
 Utmaningarna för en samlad storstadspolitik handlar om att utveckla former för samordning av nationella politiska insatser och initiativ, så att de stärker, och inte motverkar, en hållbar utveckling i landets storstadsområ- den. Frågor som kan ställas är: I vilken utsträckning främ- jar storstadspolitiken en ekologisk omställning av sam- hället? Hur kan insatserna ta till vara och bygga vidare på erfarenheterna av tidigare nationella projekt och initia- tiv? Samordningen bör syfta till en bättre samsyn, ökade kunskaper och en gemensam värdegrund i urbaniserings- frågor som underlag för insatser inom skilda politikom- råden. De skilda förutsättningarna för olika typer av stä- der och samhällen i olika delar av landet talar för nöd- vändigheten att skapa politiskt spelrum både på natio- nell och på kommunal nivå. En samordnad nationell storstadspolitik förutsätter att insatser och initiativ: 
 93 
  
 Nordiskt samarbete om nationell stadspolitik 
 Som ett led i arbetet att omsätta den nordiska strategin för hållbar utveckling beslutade de planeringsansvariga minis- trarna i oktober 2002 att inleda ett samarbete om utveck- ling av en politik för hållbar stadsutveckling. De nordiska länderna har i vissa avseenden likartade förutsättningar för stadspolitiken; en förhållandevis hög urbaniseringsgrad, ett fåtal dominerande storstadsregioner samt en stor andel små och medelstora städer som kännetecknas av en gles bebyggelse med mycket grönska. Trots dessa likheter läg- ger de nordiska länderna tyngdpunkten vid skilda fråge- ställningar i sin nationella politik, där man antingen beto- 
  
 grundas på en medveten viljeinriktning att stärka stä- der och stadsregioner som motorer i den regionala utvecklingen, 
  
 anpassas till kunskaper om de skilda förhållanden som råder i städer och samhällen av olika karaktär och med skilda förutsättningar för tillväxt, 
  
 ger olika former av stöd för ett regionalt och lokalt arbete genom metodutveckling, projektstöd m.m. samt 
  
 utvecklar styrmedel för samordning. 
  
 V.6.4 Det internationella samarbetet om hållbar stadsutveckling 
 Urbaniseringen är en av de stora framtidsfrågorna för det internationella utvecklingssamarbetet. Hälften av väldens cirka sex miljarder invånare bor snart i städer. Mer än 95 procent av ökningen av den urbana befolkningen fram till 
 nar städernas funktion som motorer i en regional utveck- ling, storstadsområdenas utveckling och sociala strukturer eller stadsmiljöfrågor och städernas utformning. De skilda ansatserna beror delvis på vilket departement som har ansvaret för stadspolitiken. Dessa gemensamma utgångs- punkter och skilda perspektiv tas till utgångspunkt för samarbete och erfarenhetsutbyte om en stadspolitik. Syftet är bl.a. att främja en mer samordnad politik för att de nordiska städerna ska vara attraktiva för såväl befolk- ning som näringsliv och samtidigt leva upp till krav på en hållbar stadsmiljö och resursförbrukning. 
 år 2020 beräknas ske i utvecklingsländernas städer. En av fyra av världens stadsinvånare lever i dag under fattig- domsgränsen. Majoriteten av de människor som lever i fat- tigdom saknar dessutom legal säkerhet för sina bostäder, och andra har inte ens en acceptabel bostad. Miljöförhållandena hotar hälsa och livskvalitet och mer än en miljard av världens befolkning bor nu i dåliga bostäder, i de flesta fall helt eller delvis utan tillgång till rent vatten eller acceptabla sanitära anläggningar. Städer och samhäl- len utgör samtidigt en grund för tillväxt, förbättrade livs- villkor och utveckling av demokratiska principer. 
 Urbaniseringfrågan och boendeplanering inom  
 FN-systemet 
  
 Vid femårsuppföljningen av Habitatagendan i New York 2001 (jfr. avsnitt IV.1) togs några viktiga steg i arbetet med att konkretisera och omsätta mål och principer om 
 94 
 Hållbar utveckling av städer och samhäl- len enligt World Urban Forum, april 2002 
 Det konstaterades att begreppet hållbar stadsutveckling är dynamiskt – inte minst mot bakgrund av nya driv- krafter och motkrafter i urbaniseringsprocesserna – och bör ses såväl i ett kortsiktigt som långsiktigt perspektiv. Globaliseringen är en ny, stark drivkraft i urbanisering- en med såväl positiva som negativa effekter. Å ena sidan kan stadsutvecklingen innebära en ökad tillväxt och välfärd, å andra sidan ökar samtidigt de sociala skillnaderna. Förbättrade kommunikationer och utveck- lingen av IT har medfört nya samband och beroende- förhållanden mellan städer och omgivande landsbygd. Vidare noterades att hållbar stadsutveckling inte enbart omfattar miljömässiga aspekter, utan även de sociala, ekonomiska, politiska och institutionella dimensioner- na. De sociala aspekterna såsom fattigdomsbekämp- ning och jämställdhet mellan könen är centrala för en hållbar utveckling av städer och samhällen. Det är inte längre meningsfullt att ställa staden och landsbygden mot varandra, utan hållbar stadsutveckling måste ses i ett större sammanhang som innefattar såväl städer som mindre samhällen och landsbygden. 
 boende, bebyggelse och hållbar stadsutveckling. Övergri- pande frågor i den deklaration som antogs var problem och möjligheter förknippade med den allt snabbare urbaniseringen i världens utvecklingsländer. En av flera huvudfrågor, som Sverige lagt stor vikt vid, gäller målet att åstadkomma säkra och trygga villkor i boendet för 
  
 FOTO 
 :  
 MICAEL HAGMAN 
 Vid Envisions i Västerås år 2002 diskuterades vår roll och utveck- lingsländernas situation livligt. 
 fattiga i slumområden, liksom ett styrelseskick baserat på demokrati, öppenhet, ansvarstagande och effektivitet. Ytterligare en nyckelfråga i deklarationen, som kommit- tén vill framhålla är rätten för kvinnor att få full tillgång till ekonomiska resurser och fast egendom samt att teck- na hyres- och markavtal. 
 Genom  
 UN-Habitats 
  omstrukturering och uppgrade- ring inom  
 FN-systemet 
  ges nya förutsättningar för ett mer systematiskt och målinriktat internationellt samar- bete kring boende, bebyggelse och urbaniseringsfrågor. Uppgiften blir att fullfölja och intensifiera det arbete som grundlagts under senare år. Ett fortsatt svenskt stöd till  
 UN-Habitat 
  framstår därför som angeläget, även om vikten av bättre framförhållning och effektivisering av institutets arbete bör framhållas. Kommittén vill särskilt framhålla de två globala kampanjerna – Secure tenure (säker besittningsrätt) och Good Brown (god samhällsstyrning). 
 Kommittén konstaterar vidare att flera av de frågor 
 95 
  
 som tas upp i den genomförandeplan som antogs vid världstoppmötet i Johannesburg berör boende- och lev- nadsförhållandena i städer och tätorter. Det gäller bl.a. frågor om tillgång till vatten, sanitet och energi. Detta visar på viktiga beröringspunkter mellan Habitatagendan och Agenda 21, vilka även har varit en av utgångspunk- terna för kommitténs arbete. Arbete med att synliggöra kopplingarna mellan fattigdom och städernas förhållan- den måste fortgå både i praktisk handling och i samver- kan mellan de olika organ som har ansvaret för hand- lingsprogrammen, dvs. UNDP,  
 UN-Habitat 
  och Stewart. En ny grund för en sådan ökad samordning ges genom att hållbar utveckling enligt beslutet i Johannesburg ska vara ett övergripande mål för hela  
 FN-verksamheten. 
  
 En annan viktig internationell utmaning blir att fort- sätta och utveckla nya former för erfarenhetsutbyte och överföring av kunskaper, både mellan den industrialise- 
 rade delen av världen och utvecklingsländerna och mel- lan utvecklingsländerna inbördes. Också här har UN- Habitat en viktig roll att fylla, bl.a. genom sin världsom- fattande databas med goda exempel (Best Practices Database). Det första  
 World Urban Forum 
 , som UN- Habitat arrangerade i Nairobi i april år 2002, utgör ett steg mot att skapa ett globalt diskussionsforum för boen- de- och urbaniseringsfrågor. Vid mötet lades stor vikt vid direkt samarbete och erfarenhetsutbyte mellan städer i olika delar av världen. I detta sammanhang kan konsta- teras att många svenska kommuner har utvecklat olika typer av samarbete med städer och kommuner i andra delar av världen, såväl inom EU som med länder i Baltikum, Central- och Östeuropa samt med utveck- lingsländer i Afrika och Sydamerika inom ramen för bl.a. vänortssamarbete. 
 Sustainable Cities, ett svenskt initiativ om hållbara städer 
 Regeringen och Exportrådet lanserade inför Moreno initiativet Den hållbara sta- den – The Sustainable City. Konceptet formulerar ett sammanhållet synsätt på hållbar stadsutveckling som uti- från lokala behov söker väva samman ekonomiska, socia- la och miljömässiga överväganden med bästa tillgängliga teknik och miljöanpassade systemlösningar. 
 Syftet är att inom ramen för konceptet marknadsföra svenska lösningar avseende försörjningssystem som vatten- och avloppsrening, avfallshantering, stadsplane- ring, energi, trafik och transporter, byggnadsteknik och arkitektur samt markplanering. Andra viktiga områden 
 kan vara kapacitetsuppbyggnad, utbildning och opinions- bildning och informationsteknik. Förslaget har sin bak- grund i de stora förändringar och investeringar som sker inom området stadsplanering i flertalet utvecklingsländer. Initiativet har startat med insatser i Kina där Shanghai har utlyst arkitekttävlingar för designen av nya satellitstä- der. 
 Initiativet föreslås nu kompletteras med exempel på svenska systemlösningar för hur samarbete mellan stat, kommun, näringsliv och det civila samhället kan ske. Det skulle kunna ge underlag för en lansering även i andra länder i syd och i öst. 
 96 
  
 FOTO 
 :  
 MAGNUS ÖSTLING 
 Sidas bistånd för hållbar stadsutveckling är av stor betydelse. 
 Bilateralt samarbete för Crawford utveckling 
 Sida ansvarar för det bilaterala svenska utvecklingsbi- ståndet d.v.s. bistånd som går direkt från Sverige till andra länder. Det svenska utvecklingsbiståndet har i uppgift att skapa förutsättningar för en uthållig utveck- ling. Från att tidigare ha varit starkt fokuserat på lands- bygdsutveckling har det svenska utvecklingssamarbetet under  
 1990-talet 
  i ökande utsträckning också inriktats på Crawford utveckling. Biståndet till stadsutveckling uppgick år 2001 till 748 miljoner kronor, vilket motsvarar cirka 6,6 procent av Sidas totala anslag under året. Där ingår även urbana insatser inom sociala sektorer, förvaltning m.m. Det svenska bilaterala samarbetet riktas alltmer mot stöd till och dialog om förändringar av politiken på olika nivåer. Några viktiga inslag i ett sådant förändrings- arbete är stöd till decentraliseringsåtgärder, både via lag- stiftning, kompetensutveckling, och stöd till det civila samhället på lokal nivå, stöd till långsiktiga strategier för stadsutveckling, tillskapandet av mekanismer för finansi- ering av bostäder och infrastruktur för fattiga, jämställd- 
 hetsfrågor i alla typer av verksamhet samt utvecklings- planering byggd på delaktighet på lokal nivå. Sverige medverkar i flera globala program, däribland Mendez Management Program och Cities Alliance, där även UN- Habitat har en viktig roll. 
 Erfarenheterna visar att ett framgångsrikt utvecklings- samarbete måste bygga på samverkan med nationella och lokala myndigheter, integrerade och kombinerade insatser, där såväl miljö- som fattigdomsproblemen han- teras, stöd till utveckling av demokratiska institutioner, byggt på brett folkligt deltagande, kapacitetsuppbyggnad samt stöd till långsiktiga finansieringsformer m.m. En sådan inriktning av utvecklingssamarbetet ligger även i linje med de övergripande mål och förhållningssätt som GlobKom, den parlamentariska kommittén för global utveckling, föreslår i sitt slutbetänkande till regeringen i mars 2002 (SOU 2001:96). Kommittén föreslår bl.a. att biståndsarbetet ska innebära ökad respekt för demokra- tiska processer i utvecklingslandet och ökat ansvarsta- gande från utvecklingsländers regeringar för utformning och genomförande. För att bekämpa den flerdimensio- nella fattigdomen krävs enligt kommittén insatser inom många olika områden; resurstillväxt, ekonomisk och social utjämning, hållbar utveckling, jämställdhet, mänskliga rättigheter etc. 
 V.6.5 Kommitténs överväganden och förslag 
 Mot bakgrund av vad kommittén har framhållit i detta avsnitt föreslås följande. 
  
 Förslag 10:  
 Boverket bör ges särskilda resurser för jäm- förande studier av olika länders arbete med att utveckla en sammanhållen stadspolitik. En samlad stadsplanering som tar fasta på stadens speciella förutsättningar att inom sig och i förhållande till omgivande region utveck- 
 97 
  
 las på ett hållbart sätt är på väg att växa fram i olika delar av världen. En inventering av utvecklingen, inte minst i europeiska länder är angelägen. 
 Boverket m.fl. berörda myndigheter och övriga berör- da samhällsinstitutioner och organisationer bör vidare i samverkan utveckla förslag till strategier för en samlad svensk stadspolitik. Arbetet bör ske i samverkan med kommuner som har skaffat sig praktiska erfarenheter av sådant utvecklingsarbete och bygga på kunskaper och forskningsrön som rör stadsutvecklingsfrågor. En central fråga är förutsättningarna för att utveckla användningen av översiktsplanen som strategiskt planeringsinstrument för hållbar utveckling. 
 Boverket, länsstyrelser och regionala självstyrande organ bör ges i uppdrag att i samverkan utveckla meto- der för att integrera Habitatfrågorna med de regionala utvecklingsprogrammen. 
  
 Förslag 11:  
 Den nuvarande storstadspolitiken bör breddas så att även miljö- och tillväxtfrågorna får en tydlig plats. Ett viktigt led bör vara att sträva efter en bättre samord- ning av insatser inom skilda politikområden och ta till vara 
 erfarenheter av tidigare projekt och initiativ. Det behövs en kombination av åtgärder på alla nivåer i samhället. Såväl det lokala förenings- och näringslivet som studieför- bund, boendegrupper och andra lokala aktörer har en vik- tig roll i integrationsarbetet. Integrationsfrågorna föreslås mot denna bakgrund integreras i all fysisk utvecklingspla- nering. Boverket, Naturvårdsverket och Integrationsverket bör ges i uppdrag att i samverkan med övriga berörda sam- hällsinstitutioner och organisationer arbeta fram förslag till en sådan integrering. 
  
 Förslag 12:  
 Transportsektorn har stor betydelse för sam- hällets och näringslivets utveckling. Dess stora beroende av fossilbaserad energi med åtföljande utsläpp av växt- husgaser liksom dess påverkan på miljön i övrigt gör det angeläget att utveckla styrmedel och praktiska verktyg för en hållbar trafikutveckling. Trafikverken, Statens institut för kommunikationsanalys (SIKA), Riksantikvarieämbetet, Naturvårdsverket och Boverket bör ges i uppdrag att i sam- verkan med övriga berörda samhällsinstitutioner och orga- nisationer, inklusive näringslivet utveckla förslag till styr- medel och verktyg för hållbar trafikplanering. 
 98 
  
 VI. KONSEKVENSER AV 
 KOMMITTÉNS FÖRSLAG 
 I kommittéförordningen (1998:1474) anges vilka konse- kvenser av lagda förslag som en utredning ska beakta. Om förslagen påverkar kostnaderna eller intäkterna för staten, kommuner, landsting, företag eller andra enskilda, skall en beräkning av dessa konsekvenser redovisas i betänkandet. Om förslagen innebär samhällsekonomiska konsekvenser i övrigt, skall dessa redovisas. Kommittén ska också redo- visa hur eventuella intäktsfall eller ökade kostnader för stat, kommun eller landsting, ska finansieras. 
 Om förslagen har betydelse för den kommunala själv- styrelsen, brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet, sysselsättning och offentlig service i olika delar av landet, småföretags arbetsförutsättningar, konkurrens- förmåga, jämställdheten mellan kvinnor och män eller för möjligheterna att nå de integrationspolitiska målen, så ska dessa konsekvenser redovisas. 
 De förslag som kommittén presenterar i detta betän- kande påverkar i olika omfattning flera samhällssektorer. Genom förslagen vill kommittén öka sektorsintegrering- en, integrationen av olika befolkningsgrupper samt främ- ja en ökad jämställdhet. Generellt kan detta för flera berörda aktörer innebära ett annat förhållningssätt och en omläggning av arbetsrutiner etc., vilket inte i sig behöver medföra några nya stora kostnader. I många fall finns även en hel del material framtaget som självfallet bör tas till vara i det fortsatta arbetet. 
 Att ställa om samhället i en mer långsiktigt hållbar rikt- ning kommer initialt att på olika sätt kosta pengar för såväl stat, kommun, organisationer, näringsliv och enskilda. 
 Kommittén anser dock samtidigt att de samhällsekonomis- ka vinsterna med ett hållbart Sverige sammantaget är stör- re än vad de medel som måste skjutas till för att nå detta. 
 För vissa av förslagen gör kommittén följande kom- mentarer. Förslag 1, om inrättande av ett Nationellt forum kommer att medföra vissa kostnader för ett min- dre kansli. Dessa kostnader beräknas till sju miljoner kro- nor på årsbasis och avses finansieras via statsbudgeten. För forumets olika aktiviteter i form av konferenser etc. gör kommittén bedömningen att viss medfinansiering av olika aktörer kan bli aktuell. Förslag 2, som rör stöd av pilot- och utvecklingsprojekt, bedöms årligen under en fyraårsperiod uppgå till fem miljoner kronor. Även detta förslag avses finansieras via statsbudgeten. När det gäller förslag 10 som gäller särskilda resurser till Boverket får det på sedvanligt sätt prövas i budgetsammanhang. 
 Övriga förslag som berör olika myndigheter bedömer kommittén vara av den karaktären att de innebär en vidareutveckling eller kompletterande inriktning av verksamheter som redan pågår. Några särskilda kostnads- uppskattningar utöver förslagen 1,2, och 10 har därför inte ansetts erforderliga. 
 Vad gäller arbetet på lokal nivå anser Nationalkommittén generellt att såväl Agenda 21 som Habitatarbetet är att betrakta som en naturlig del i den kommunala verksamheten. Så har varit fallet ända sedan arbetet i Sverige efter 1992 års Riokonferens startade, då kommunerna i ett medvetet underifrånperspektiv tog sig an rollen att utveckla, koordinera och stödja det lokala 
 99 
  
 arbetet. Det löpande arbetet med Agenda 21 och Habitat har under dessa år i huvudsak finansierats via den kommunala budgeten. Regeringen bidrog under de första åren med medel för projektstöd. Senare avsattes särskilda resurser som stöd för lokala investeringspro- gram (LIP). De förslag som presenteras i detta betän- kande är snarast att betrakta som utveckling av pågåen- de verksamhet. Det gäller inte minst kommitténs förslag 
 om att utarbeta regionala och lokala strategier för håll- bar utveckling. Det gäller vidare övrigt utvecklingsarbe- te i anslutning till hållbar utveckling samt relationen till det fortsatta miljökvalitets- och folkhälsoarbetet. Nationalkommitténs förslag rörande Nationellt forum, stöd till lokala projekt och särskilda medel till Boverket kommer enligt kommitténs mening också att gagna övri- ga aktörers arbete med Agenda 21 och Habitat. 
 100 
  
 RESERVATION 
 av ledamöterna Griffin och Berger båda (m), 
 Smith (fp), Alexander (kd) och Roman (c) 
 INLEDNING 
 När Nationalkommitténs uppdrag nu i sin helhet är genomfört konstaterar vi, de borgerliga ledamöterna (m), (fp), (kd) och (c), att vi precis som vid framtagandet av nationalrapporter till FN:s uppföljningsmöten om Agenda 21 (Johannesburg 2002) och Stevens (New York 2001) instämmer i målformuleringarna i stort, men däremot inte är eniga med majoriteten om hur målen i alla delar skall uppnås. Inte heller är vi helt överens med majoriteten om hur det fortsatta arbetet skall formas och genomföras. 
 Vi har i ett särskilt yttrande utvecklat de övergripan- de tankar och strategier om Agenda 21 och Habitat som vi anser är viktiga att ta med som bakgrund och utgångs- punkter i det fortsatta arbetet. Vi anser att majoriteten inte tillräckligt tydligt visat underifrånperspektivets stora betydelse för att lyckas att nå målen med Agenda 21 och Habitat och inte heller företagens roll för en uthållig till- växt. Tankarna och resonemangen i det särskilda yttran- det skall uppfattas som en del i argumentationen för vårt ställningstagande till de av majoriteten framlagda försla- gen. Redovisningen av hur vi ställer oss till förslagen väl- jer vi att göra under rubrikerna: 
  
 KAP. V 3  
 GEMENSAMMA UTGÅNGSPUNKTER FÖR AGENDA 21- OCH HABITATPROCESSERNA 
 , KAP. V 4  
 STRATEGIER FÖR HÅLLBAR UTVECK- LING, 
  
 KAP. V 5  
 FORTSATT AGENDA 21- OCH HABITAT- ARBETE. 
 ALLMÄNT OM FÖRSLAGEN 
 Det är viktigt att poängtera att kommittén är överens om att det betydelsefulla arbetet för ändamålet med Agenda 21 och Habitat inte skall minskas utan vidare- utvecklas. De borgerliga partiernas företrädare i kom- mittén har en annan syn än majoriteten på hur det fort- satta arbetet konkret skall formas och genomföras. Enighet finns angående förslagen på det övergripande planet om inrättande av ett Nationellt Forum för Agenda 21 och Habitat, om att låta Formas göra en sam- lad bedömning om behovet av forskning och också om framtagande och utvecklande av hållbarhetsindikatorer som ett stöd för lokalt verkande organisationer och före- tag. Vi ansluter oss också till förslaget om samverkan mellan nivåer för att ta fram en lokal respektive regional strategi för hållbar utveckling. 
 Då det gäller övriga förslag anser vi att det som före- slås redan nu finns som direktiv till olika offentliga organ och nivåer. Ett bättre angreppssätt är därför att vidareut- veckla och förstärka den goda potentialen inom befintlig verksamhet än att starta på nytt. 
 Vi anser: 
  
 För det första:  
 Innan nya uppgifter åläggs myndigheter 
 101 
  
 och organisationer eller att kommuner och olika regio- nala organ tvingas arbeta fram nya planer måste de befri- as från minst motsvarande mängd gamla och redan genomförda uppdrag. Dessutom måste miljömålen tyd- ligt skrivas in i regleringsbreven till samtliga myndighe- ter så att dessa drar åt samma håll. 
  
 För det andra:  
 Utveckla och integrera och inte minst samordna arbetet med Agenda 21 och Habitat inom redan befintliga verksamheter och mellan den lokala, regionala och nationella nivån. Utgå exempelvis inom skolområdet från befintliga läroplaner. Utvärdera och gör ev förändringar inom dem. 
  
 För det tredje:  
 Underifrånperspektivet och det kommu- nala självstyret måste hela tiden vara utgångspunkten i det fortsatta arbetet. Stimulera, gå före med goda exem- pel och släpp fram enskilda initiativ från kommuninvå- nare och företag. Detta kan sammanfattas så som en Lokal Agenda 21- samordnare i södra Sverige uttryckte det vid en träff med företagare: Sitt inte och vänta på att myndigheterna gör något. 
  
 För det fjärde:  
 Riksdagen fattar vid behov beslut inom specifika sakområden för att på så sätt stimulera och styra mot hållbar utveckling och tillväxt. Målen och färd- riktningen kommer därmed tydligt fram samtidigt som förutsättningarna för en hållbar utveckling anges. 
  
 För det femte:  
 Miljöfrågorna är globala och gränsöverskri- dande. Arbetet med dessa måste intensifieras och utvecklas också mellan Sverige och övriga länder. Inte minst EU har en central roll i arbetet med att genomfö- ra målen för Agenda 21 och Stevens. Sverige bör där kunna delta än mer aktivt och pådrivande (t ex inom 
 ESDP). Viktigt är även att Sverige engagerar sig mer i den gränsöverskridande forskningen i dessa frågor. 
 GEMENSAMMA UTGÅNGSPUNKTER FÖR AGENDA 21 OCH HABITATPROCESSERNA 
 Vi ansluter oss till förslaget om bildandet av ett Nationellt Forum för Agenda 21 och Habitat (Förslag 1). Ett absolut krav är dock att ett sådant forum skall vara helt fristående från regeringen. Det skall tjäna som en arena för samverkan, kunskapsutbyte och utbyte av kompetens mellan samhällsorgan, forskare och företrä- dare för förenings- och näringsliv. Här kan exempelvis kommunerna finna bollplank för utvecklandet av Agenda 21 och  
 Habitat-arbetet. 
  
 Dock ifrågasätter vi starkt nyttan och effekten av de särskilda projektmedel som föreslås i förslag två. Det kostar mer i byråkrati- och administrationskostnader än vad det smakar. Vi anser att det är bättre att i så fall satsa resurserna inom befintliga verksamheter. Vi prioriterar i stället tillkomsten av Nationellt Forum. 
 Forskning inom hela området är viktigt (miljö – ekono- mi – socialdimensionen och habitatprocessen hopkopp- lad) likaså framtagande och utvecklande av hållbarhetsin- dikatorer. Vi instämmer därmed i princip i förslag 3 och 4. Viktigt är dock att den fria forskningen också ges möjlig- het att delta i forskningsarbetet kring Agenda 21 och Habitat. Detta bör formuleras tydligt i framtida direktiv. 
 STRATEGIER FÖR HÅLLBAR UTVECKLING 
 För att följa upp beslutet vid världstoppmötet i Johannesburg om att ta fram en nationell strategi för hållbar utveckling är underifrånperspektivet centralt. Vi ansluter oss till förslag 5 som talar om att olika nivåer bör kunna samverka och bygga vidare på befintliga underlag för att utveckla lokala och regionala strategier. 
 102 
  
 Underifrånperspektivet talar starkt för att det är genom dialog mellan kommuner samt mellan kommuner och Nationellt Forum som arbetet med att utveckla strategi- er för hållbar utveckling skall kunna bli fruktbart. 
 FORTSATT AGENDA 21- OCH HABITATARBETE 
 Vi anser att centrala direktiv och pekpinnar inte ligger i linje med det kommunala självstyret och att dessutom förhållandena i kommuner och olika områden runt om i Sverige är väldigt olika. Samverkan, tanke- och kun- skapsutbyte bör kunna ske direkt och inom Nationellt Forum så som vi tidigare angivit. 
 Därför anser vi att det räcker med de mål för Agenda 21 och Habitat som satts upp i nationalkommitténs betänkande och åtgärder som föreslås. Det ligger i sakens natur att myndigheter och verk av olika slag arbetar efter de mål som ställs upp och efter hand utvecklar det arbe- tet. Några nya särskilda uppdrag behöver inte ges till olika myndigheter och verk så som framkommer i försla- gen 6 till och med 12. 
 För att ytterligare konkretisera våra tankar kring hur det fortsatta arbetet med Agenda 21 och Habitat bör for- mas vill vi här ge några exempel. 
 Vidareutvecklingen av arbetet med folkhälsan sker som vi uppfattar det naturligt och självklart i kommu- nerna (Förslag 6). Folkhälsofrågorna tas redan idag in som en viktig parameter i arbetet med den fysiska pla- neringen. Den kan naturligtvis fördjupas och utvecklas vidare, vilket vi också vet att många kommunpolitiker och kommuninvånare är engagerade och intresserade av att göra. Inom skolområdet kan folkhälsofrågorna aktua- liseras inom bl a ämnena Hem- och konsumentkunskap och Idrott och hälsa. 
 Allt mer uppmärksammas näringslivets sociala ansvar och bedöms få en allt större betydelse såväl nationellt 
 som internationellt. Svenska företag ligger väl framme inom socialt ansvarstagande och självklart bör arbetet med detta fortsätta. Vi anser att den etiska dimensionen fortsatt bör betonas när näringslivet arbetar vidare mot uthållig utveckling och tillväxt. Uppmuntran, bättre för- utsättningar för företagare, företagande och ett gott all- mänt företagsklimat är en bättre stimulans än de i bästa välmening föreslagna uppdragen till Nutek enligt förslag 7. Vi anser vidare att utvecklandet av samverkansformer mellan samhällsorgan och näringsliv successivt bör kunna växa fram – exempelvis inom Nationellt Forum. Inte minst är ett gott lokalt företagsklimat ett angeläget inslag i ett sådant arbete. 
 Vi håller med om att kompetensutveckling för lärare är angeläget men inte bara inom området hållbar utveck- ling. (Förslag 9). En tvärvetenskaplig ansats är viktig och förekommer i skolan redan idag, många gånger genom s k temaundervisning. I övrigt räcker det även här med de mål för Agenda 21 och Habitat som nationalkommittén satt upp för att tydliggöra Skolverkets ansvar för en håll- bar utveckling. Ansvaret för att uppnå hållbarhetsmålen bör naturligtvis fördelas så att skolan i första hand är och förblir en kunskapsförmedlare. 
 Vi anser att det redan pågår ett arbete med en samlad stadspolitik. (Förslag10) Exempelvis håller Boverket och Svenska Kommunförbundet på med att inventera utvecklingen av stadspolitiken. Fysisk planering sker redan i kommunerna. Den bör naturligtvis utgå från de tre dimensionerna för uthållig tillväxt: miljö, ekonomi och social välfärd. I som så mycket annat, behöver natur- ligtvis i en alltmer komplex och föränderlig värld, dis- kussionerna fördjupas och metoderna utvecklas. I detta innefattas även det som går under begreppet hållbar stadsutveckling. Dock vill vi påpeka att det som i betän- kandet kallas för hållbar stadsutveckling i kapitel V 6.2 
 103 
  
 alltför summariskt tar upp hur grundläggande företaga- rens och företagens roll är i en sådan utveckling. 
 Vi håller med om att den sociala dimensionen tillsam- mans med miljö- och tillväxtfrågorna är mycket viktiga i Agenda 21 och Habitat. (Förslag 11) Det kan inte nog ofta poängteras. Varje kommun har sina egna förhållan- den att ta hänsyn till. Utanförskapet löses inte med statli- ga rekommendationer eller med projektpengar hit eller dit. Det som behövs är ett brett spektrum av åtgärder som syftar till att skapa förutsättningar för ett ekono- miskt, kulturellt och socialt växande Sverige. Det krävs åtgärder för ett bättre utbildningssystem och en flexibla- re arbetsmarknad. Det är väsentligt att människorna själ- va tillåts släppa loss sin skaparkraft. Lokalt näringsliv, för- eningsliv, studieförbund, invandrarföreningar, kyrkor, boendegrupper och andra lokala aktörer spelar en viktig roll för gemenskapen. Det krävs enligt vår uppfattning en kombination av flera olika slags åtgärder, en kombination som inte kan göras centralt. Behandlingen av exempelvis den övergripande bostads- arbetsmarknads- skatte- och företagarpolitiken sker i riksdagen. I kommunerna fattas konkreta beslut utifrån varje kommuns villkor och kom- 
 muninvånarnas bästa. Dock tror vi inte på att aldrig så bra rekommendationer från Boverket, Integrationsverket eller Kommunförbundet kan lösa problemen med margi- nalisering av olika slag. 
 Enligt vår uppfattning har transportsektorn en stor och avgörande roll för vår standard, välfärd och utveck- ling. Vi anser att alla verk och myndigheter har ansvaret att arbeta för och utveckla metoder som gagnar ett håll- bart och tillväxtvänligt Sverige, likaså de som berör transporter. (Förslag 12) Vi anser att den fristående forskningen, i stället för de uppräknande myndigheterna, bör engageras i arbetet med att ge förslag om styrmedel och verktyg för hållbar trafikutveckling och då inte minst beskriva och utvärdera konsekvenserna för vår standard, välfärd och utveckling i för förhållande till miljömålen. 
 Vi anser alltså att det går att utveckla genom att inte- grera och inte minst samordna arbetet med Agenda 21 och Habitat inom redan befintliga verksamheter och mellan den lokala, regionala och nationella nivån och mellan näringsliv och samhällsorgan av skilda slag. I de fall nya uppgifter eller uppdrag läggs ut måste också resursfrågorna vara lösta. 
 104 
  
 SÄRSKILT YTTRANDE 
 av ledamöterna Griffin och Berger båda (m), 
 Smith (fp), Alexander (kd) och Roman (c) 
 INLEDNING 
 Arbetet i Nationalkommittén för Agenda 21 och Habitat har omfattat dels att ta fram underlag i form av natio- nalrapporter till FN:s uppföljningsmöten kring Habitat- agendan år 2001 och Agenda 21 år 2002 och dels att i detta betänkande beskriva fortsatta utmaningar och ge förslag till åtgärder. 
 Vi, de borgerliga ledamöterna (m), (fp), (kd) och (c), har vid framtagandet av nationalrapporterna i protokolls- anteckning uppgett att vi instämmer i målformuleringar- na i stort. Vi är däremot inte eniga med majoriteten i vissa av de enskilda förslagen och om hur målen skall uppnås. Under arbetets gång med betänkandet har vi framfört syn- punkter som en del gånger tagits med men inte alltid på sätt som vi anser bäst beskriver verkligheten. 
 När Nationalkommitténs uppdrag nu i sin helhet är genomfört vill vi i ett gemensamt särskilt yttrande lägga fram några övergripande tankar och strategier om Agenda 21- och Stevens och dess fortsatta utmaningar. Vi vill här utveckla våra resonemang kring begreppet hållbar utveckling, ökat miljöintresse och företagens roll i ett uthålligt samhälle samt inte minst att den lokala nivåns medverkan och insatser av enskilda är den vikti- gaste för att Agenda 21 och  
 Habitat-målen 
  skall nås. 
 På en del punkter och inom vissa sakområden har vi avvikande uppfattning mot majoriteten. Att gå in på allt är ogörligt men vi vill angående några områden ange vår 
 position, däribland bostadspolitiken, insatser för integra- tion och ökad delaktighet i utsatta områden och stödet till lokala investeringsprogram för ekologisk hållbarhet. 
 I en reservation redovisar vi våra konkreta ställnings- taganden till de av majoriteten framlagda förslagen. 
 ÖVERGRIPANDE RESONEMANG OCH STRATEGIER 
 HÅLLBAR UTVECKLING – HÅLLBAR TILLVÄXT 
 Brundtlandskommissionen 1987 definierar begreppet hållbar utveckling på följande sätt: Med hållbar utveck- ling menas att vi som lever nu ska kunna tillgodose dagens behov utan att äventyra kommande generationers möjligheter att tillgodose sina behov. 
 Ekonomisk utveckling måste ske inom ramen för naturens resurser och varaktighet. Ekonomisk utveckling får inte hota livsvillkoren för människor, växter och eller djur. En god miljö är grunden för en långsiktigt bärkraf- tig ekonomi. 
 Varje land måste utforma sin nationella strategi i för- sta hand efter sina egna förutsättningar. Olika länders skilda förutsättningar innebär att det inte går att lösa problem och ingripa med samma metoder som i Sverige. En förutsättning som krävs är dock, för att en hållbar utveckling skall kunna uppnås, att ekonomi och miljö går hand i hand. För det behövs tillgång till utbildning för 
 105 
  
 alla inom ramen för en fungerande rättsstat. Hållbar utveckling innefattar både det direkta arbetet med de klassiska miljöfrågorna kring vatten och luft, men också att den fysiska planeringen tar hänsyn till människors lev- nadsförhållanden med bl.a. tillgång till bostad, att de har ett arbete och att transporterna fungerar. 
 Då många problem inom området Agenda 21 och Habitat beror på rådande bristsituationer torde man i stäl- let för hållbar utveckling tala om hållbar tillväxt. 
 De ekonomiska faktorerna måste således vägas in för att uppnå denna uthålliga tillväxt och därmed önskad utveck- ling. Företagens roll måste betonas och de måste låtas vara lönsamma för att tillväxt, investeringar och introduktion av ny och mer miljöanpassad teknik skall bli möjlig. Uppfattningen att all tillväxt skulle vara upphov till miljö- förstöring och ökade sociala klyftor florerar fortfarande på sina håll. Förhoppningsvis är en sådan på utdöende. 
 En mycket stor del av världens befolkning saknar ännu tillgång till rent vatten, elektricitet och bostad. För att kunna komma till rätta med detta behövs mer av tillväxt där sociala frågor, miljö och ekonomi fungerar tillsam- mans. I länder med en fri ekonomi skapas successivt väl- stånd för människorna. Demokratiskt styrelseskick och marknadsekonomi synes vara nödvändiga förutsättningar för att uppnå målen i Agenda 21 och Habitatagendan. 
 ÖKAT MILJÖINTRESSE OCH FÖRETAGENS ROLL 
 Sedan Riokonferensen har intresset för miljöfrågor och mil- jömedvetandet ökat. Under  
 1990-talet 
  har fokus alltmer kommit att förskjutas från miljöfrågorna i dess snäva bety- delse. Debatten har i allt högre utsträckning kommit att prä- glas av ett vidare synsätt, där såväl ekonomiska förutsättning- ar som miljö och sociala frågor behandlas samtidigt. 
 Konsumenternas miljömedvetenhet har stärkts och för- djupats och miljöhänsyn har blivit en konkurrensfaktor. 
 Alltfler företag bedriver en miljödriven affärsutveckling. Ett starkt globalt varumärke kan inte upprätthållas om det inte förknippas med omsorg om miljön. Internationellt verksamma företag har i allt högre utsträckning kommit att föra med sig kunskap, tekniska lösningar och interna miljökrav till länder som i vissa fall helt saknat miljöregler. Nya miljöinriktade varor och tjänster utvecklas. Resurs- effektiviteten har ökat. Inom  
 FN-systemet 
  märks nu en ökande tilltro till marknadens vilja och förmåga att lösa olika miljöproblem. 
 Miljöledningssystem, certifiering och miljörapportering går idag ofta utöver vad som är myndighetsreglerat. I vissa fall har rapporteringen utvidgats till att omfatta även soci- alt ansvar och etik. 
 Denna utveckling har skett på marknadsmässiga grun- der. Ökade krav från konsumenter, aktieägare, proaktiva företag och allmänheten har drivit på utvecklingen i denna riktning. 
 Ett annat trendbrott som skett under  
 1990-talet 
  är de finansiella marknadernas intresse av att inkludera miljöbe- dömningar i de ekonomiska och finansiella aspekterna i värderingen av företagens riskexponering och framtida tillväxtpotential. 
 NUTEK har i undersökningen Miljöarbete i småföre- tag – en ren vinst? frågat 14 000 företagare runt om i Sverige (Resultatet presenterat  
 2003-02-06) 
  om hur små- företag arbetar med miljöfrågorna. Nästan vart tredje små- företag arbetar aktivt med att sätta upp och nå miljömål för verksamheten. De viktigaste drivkrafterna för miljöar- betet är i tur och ordning; (1) eget engagemang, (2) kon- sumentkrav, (3) Minskad resursåtgång, (4) konkurrens- skäl, (5) tvingande lagstiftning, (6) krav på underleveran- törer samt (7) framtida lagstiftning. 
 Marknadskraven i form av konsumentkrav och konkur- rensskäl är den viktigaste drivkraften för de lite större 
 106 
  
 småföretagen  
 (10–49 
  anställda). Undersökningen visar också att det totalt sett finns ett positivt samband mellan miljöarbete och lönsamhet. Det finns ett säkerställt statis- tiskt samband mellan arbete med miljömål och faktorer som proaktivitet, innovativitet, riskbenägenhet, vilja att växa samt positiva förväntningar. Detta visar på ett tydligt sätt hur viktiga företagare och företag är i arbetet för en uthållig tillväxt. Därför är det viktigt att politiken bidrar inte bara med ett gott lokalt företagsklimat utan att den nationella nivån beslutar om bättre villkor för företagan- de. Det handlar bl.a. om skattesänkningar på arbete, regel- förenklingar och skärpt konkurrens. 
 UNDERIFRÅNPERSPEKTIVET 
 Undersökningen Lokal Agenda 21 i ett politikerperspek- tiv (Peterson och Cox skapliga institutionen, Umeå universitet 2002) visar att det främst är i de borgerligt styrda kommunerna som kom- muninvånarna själva är engagerade och aktiva i miljöarbe- tet. I de socialistiskt styrda däremot är det politikerna och 
 – tjänstemännen som är mest aktiva. 
 Vi anser att underifrånperspektivet måste vara funda- mentet i det fortsatta arbetet för uthållig utveckling/till- växt. Där är den enskilda människan och företagen vikti- ga aktörer. En kommun inte är den andra lik och därför kommer lösningarna också att bli olika. Därför kommer en enda modell eller tvingande regler inte att fungera. Vi vill starkt poängtera den kommunala självstyrelsens roll i arbetet med Agenda 21 och Habitat. Politikens roll blir att gå före att skapa goda förutsättningar för ett hållbart samhälle. Inte minst är ett gott företagsklimat en bra gro- grund för en hållbar tillväxt. Attityder, regler, institutioner och kunskaper som möter företagaren skall vara positiva. Den enskilt viktigaste faktorn för ett bra företagsklimat är kommunpolitikernas och tjänstemännens attityder. Det 
 betyder att korta handläggningstider, bra service, snabb information och hjälp i olika frågor är något som företa- gare och företag uppskattar mer än nya kommunala pla- ner och organ. Det gäller alltså för kommunpolitikerna att forma en öppen och kreativ atmosfär i kommunen så att den genomsyras av positivt tänkande där initiativ från enskilda och företag understöds. 
 Till kommunpolitikers uppgift hör alltså att skapa en lyhörd och lyssnande atmosfär inom förvaltningsorganisa- tionen och att tydligt ange hur hållbarhetsfrågorna skall integreras i beslutsfattandet. Samordningen mellan för- valtningar och mellan samhällssektorer och nivåer blir självklart också av vikt. Därigenom betonas långsiktighe- ten och helhetssynen. På så sätt kan samband mellan eko- nomi och miljö medvetandegöras för kommuninvånarna. Det får inte bara handla om olika projekt som avlöser varandra. Alla beslut om hur den kommunala servicen anordnas och de kommunala regelverken utformas måste återspegla politikers attityder om vikten av uthållighet och utveckling. Det kommer därmed klart att framgå att en god miljö är grunden för en långsiktigt bärkraftig eko- nomi så att även kommande generationer har möjligheter att tillgodose sina behov. Där vi alla är iblandade och måste dra vårt strå till stacken. 
 Vi tror att individer, familjer och hushåll på detta sätt stimuleras att bli mer aktiva i tanke och handling för en bättre miljö i vid mening. Vi tror alltså mer på upplysning och frivillighet än på centralstyrning och pekpinnar. 
 NÅGRA SAKOMRÅDEN MED AVVIKANDE UPPFATTNING MOT MAJORITETEN 
 BOSTADSPOLITIKEN 
 Bostadsmarknaden skall styras av människors efterfrågan 
 107 
  
 inte av regleringar och politiska och administrativa beslut. Den ökade rörlighet detta skapar, såväl geografiskt som mellan olika boendeformer, leder till en öppen och flexi- bel bostadsmarknad till gagn för alla boende. 
 Utmaningen i morgondagens bostadspolitik ligger i att låta olikheterna vara en styrka. Det förutsätter decentrali- sering av ansvaret för bostadspolitik och samhällsplane- ring. Här är den kommunala självstyrelsen en viktig prin- cip. Det som är bra för Stockholm behöver inte vara bra varken för Lycksele eller Arvika. Exempelvis måste för- säljningen av allmännyttan få beslutas av var kommun för sig, inte genom statliga prövningar. Vi tror inte heller på att fler planer för bostadsförsörjning löser några problem på bostadsmarknaden. 
 För att få igång byggandet där bostäder efterfrågas behövs förändringar och förenklingar. Plan- och byggprocessen måste reformeras. Beskattningen av byggande och boende måste sänkas. Bl a måste den betungande fastighetsskatten ses över och på sikt avvecklas. Större möjligheter att utnytt- ja strandnära områden för bebyggelse måste införas inte minst för att den regionala utvecklingen skall kunna stärkas. 
 Subventioner och prisregleringar har på många håll lett till långa köer och en omfattande svart marknad. För att det skall kunna vara möjligt att bygga och förvalta hyresrätter även i framtiden måste en friare hyressättning tillåtas, sär- skilt i nyproduktionen. Vi tror att en varierad bostadsmark- nad – där människor själva väljer hyres- bostadsrätts- eller äganderättslägenhet eller eget hem – fungerar bäst utan subventioner och allehanda regleringar. 
 INTEGRATION OCH ÖKAD DELAKTIGHET I UTSATTA OMRÅDEN 
 Insatser för integration och ökad delaktighet bör bestå av en kombination av flera slags åtgärder såväl från den loka- la som den nationella nivån. 
 Varje kommun har sina egna förutsättningar att ta hän- syn till. Vi tror inte att utanförskap löses med statliga rekommendationer eller med projektpengar hit eller dit. Det som behövs är ett brett spektrum av åtgärder som syftar till att skapa förutsättningar för ekonomiskt, kultu- rellt och socialt växande Sverige. Det som krävs på natio- nell nivå är åtgärder för ett bättre utbildningssystem och en flexiblare arbetsmarknad. Det är väsentligt att männis- korna själva tillåts släppa loss sin skaparkraft. Lokalt näringsliv, föreningsliv, studieförbund, invandrarförening- ar, kyrkor, boendegrupper och andra lokala aktörer spelar en viktig roll för gemenskap och delaktighet. Bättre möj- ligheter för invandrare är inte minst viktigt. Den mest centrala integreringsfaktorn är att skapa förutsättningar för att personer med utländsk bakgrund får jobb. Problem med andra former av marginalisering t ex hemlöshet kommer man till rätta med först då den lokala och natio- nella nivån samverkar så att beslut på respektive nivå ger synergieffekter. 
 LOKALA INVESTERINGSPROGRAM FÖR EKOLO- GISK HÅLLBARHET 
 Det finns fog för att kritisera stödet till lokala investe- ringsprogram. Ett stöd som vi hela tiden sagt nej till. Såväl miljönyttan som sysselsättningseffekterna har ifrågasatts och ett flertal utredningar har också visat att programmen inte haft avsedd effekt. Inte minst har starka invändning- ar rests mot Regeringens sätt att efter eget gottfinnande fördela pengarna. Vi anser att utveckling till ett hållbart samhälle i stället bör integreras inom befintliga verksam- heter. 
 108 
  
 Kommittédirektiv 
  
 Nationalkommitté för genomförande 
  
 och vidareutveckling av Agenda 21 
  
 och Habitatagendan 
  
 Dir. 2000:48 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 15 juni 2000. 
 Sammanfattning av uppdraget 
 En nationalkommitté tillkallas för att ytterligare förankra, samordna och utveckla arbetet med Sveriges åtaganden inom Agenda 21 och Habitatagendan. Uppdraget innebär att nationalkommit- tén skall överta den nuvarande samordnarens uppgifter. 
 Nationalkommittén skall samordna det svenska arbetet med dels Agenda 21 och hållbar utveckling, dels de åtaganden som ryms inom Habitatagendan. I uppdraget ingår att lämna underlag till redovisningen till FN:s uppföljningsmöten om Habitatagendan år 2001 och om Agenda 21 år 2002. I uppdraget ingår också att följa och stimulera det fortsatta Habitat- och Agenda  
 21-arbetet 
  och därvid på lämpligt sätt samarbeta med berörda myndigheter, kommuner, ideella organisationer och med näringslivet. Vidare ingår att ta del av relevanta delar av de loka- la investeringsprogrammen, de lokala utvecklingsavtalen, de regionala tillväxtavtalen samt av arbetet inom Agenda 21 för Östersjöområdet  Baltic 21 och av det arbete inom EU som rör hållbar stadsutveckling. Biståndets roll för hållbar utveckling skall tas i beaktande. 
 Den rådgivande referensgruppen Forum för ekologisk omställning  
 (FORUM-gruppen) 
  skall ersättas av en rådgivande expertgrupp. 
 Senast den 15 oktober 2000 skall kommittén till regeringen lämna en lägesredovisning av sin arbetsplanering. Underlag till de aktuella extra möten som FN:s generalförsamling anordnar skall lämnas senast den 15 april 2001 respektive den 1 april 2002. En samlad slutrapport med förslag till riktlinjer för fortsatt arbete skall lämnas senast den 1 oktober 2002. 
 Bakgrund 
 Agenda 21 är det handlingsprogram för hållbar utveckling som antogs vid FN:s konferens om miljö och utveckling i Rio de Miller år 1992 (UNCED). Agenda 21 ger rekommendationer för arbetet med hållbar utveckling, vilket innefattar ekonomiska, sociala och miljömässiga aspekter. 
 109 
  
 Habitatagendan, dvs. den agenda som antogs vid FN:s världskonferens i Istanbul år 1996 (Habitat II), är ett handlingsprogram som fokuserar på frågor kring främjande av hållbar utveckling i boende, bebyggelse och städer. 
 I det internationella arbetet betonas särskilt betydelsen av samverkan på global, nationell och lokal nivå. Dessutom blir det allt tydligare att arbetet för hållbar utveckling måste involvera olika aktörer – kommittén bör aktivt verka för att utveckla samarbetet med både det civila samhället och näringslivet på alla nivåer. FN:s extra generalförsamling kommer vid sitt möte i juni 2001 att följa upp Habitatagendans genomförande. En tioårsöversyn av Agenda 21 och ett globalt toppmöte på högsta politiska nivå kommer att anordnas 2002 för att följa upp Riokonferensen. 
 Regeringen tillkallade den 2 april 1998 en särskild samordnare (M 1998:04) med uppgift att samordna det lokala Agenda  
 21-arbetet 
  (dir. 1998:25). Dennes huvudsakliga arbetsuppgifter har varit att samordna kommuners och andra lokala aktörers arbete, sprida erfarenheter och informa- tion om metoder och arbetssätt, förmedla förslag till förändringar till myndigheter m.fl. samt att följa det internationella arbetet med den lokala Agenda  
 21-processen. 
  En av regeringen tillkallad referensgrupp, Forum för ekologisk omställning  
 (FORUM-gruppen), 
  har biträtt samordnaren i hans arbete. 
 Samordnaren fick genom regeringsbeslut den 8 april 1999 genom tilläggsdirektiv (dir. 1999:37) i uppdrag att samordna också de svenska åtaganden som ryms i Habitatagendan och den svenska nationalrapporten till Habitat  
 II-konferensen 
  i Istanbul 1996 om boende, bebyggelse och stadsut- veckling (SOU 1996:48). 
 Sverige har anslutit sig till de mål, principer och rekommendationer som finns i Habitatagendan, vilket bl.a. konstateras i den bostadspolitiska propositionen Bostadspolitik för hållbar utveckling (prop. 1997/98:119, bet. 1997/98: BoU10, rskr. 1997/98:306). I rapporten inför den ovannämnda  
 Istanbul-konferensen 
  utpekades särskilt åtta insatsområden från bostadspolitik och integrationspolitik till kretsloppsanpassning och förnyelse av särskilt utsatta områden, plane- ring och lokal demokrati. 
 I den bostadspolitiska propositionen framhöll regeringen att en av bostadspolitikens viktigaste uppgifter är att bidra till omställningen till ett hållbart samhälle. Bostäder, både de befintliga och de som byggs, skall anpassas efter dagens och morgondagens krav på en socialt och ekologiskt hållbar miljö. 
 Riksdagen har beslutat om 15 miljökvalitetsmål (prop. 1997/98:145 Svenska miljömål – Miljöpolitik för ett hållbart Sverige, bet. 1998/99:MJU6, rskr. 1998/99:183) som rör den byggda mil- jön och som har direkta beröringspunkter med Agenda 21- och Habitatfrågorna. Miljökvalitetsmålet God bebyggd miljö innebär att städer, tätorter och annan bebyggd miljö skall utgöra en god och häl- sosam livsmiljö. Miljökvalitetsmålet skall medverka till en god regional och global miljö. 
 110 
  
 Miljökvalitetsmålen och andra av riksdagen uppsatta mål skall vara vägledande för fysisk pla- nering och samhällsbyggande. Genom samverkan över sektorsgränserna i samhällsplaneringen skall statliga och kommunala myndigheter främja en ekologiskt och socialt hållbar utveckling och en god livsmiljö för alla. 
 I regeringens skrivelse till riksdagen om Sveriges internationella samarbete för hållbar utveckling (skr 1996/97:2) presenteras uppföljningen av Riokonferensen vad beträffar biståndet och arbetet med det femte biståndspolitiska målet, som anger att det svenska biståndet skall bidra till en framsynt hus- hållning med naturresurser och en omsorg om miljön. Detta arbete bedrivs bilateralt med våra sam- arbetsländer genom Sida, men också multilateralt genom  
 FN-systemet 
  och Lowe  
 Woods-institutio- 
  nerna. 
 Utvecklingen sedan 1997 i sammandrag 
 I Sverige fick arbetet med Agenda 21 tidigt en lokal inriktning genom att landets kommuner till- sammans med organisationer, näringsliv och enskilda medborgare började samverka kring olika miljöfrågor. Cirka 60 procent av landets kommuner har drivit processen ända till ett formellt anta- gande av ett Agenda  
 21-program. 
  Inför uppföljningen av  
 Rio-konferensen 
  i New York år 1997 utarbetades en nationalrapport Fem år efter Rio (SOU 1997:105) med en redovisning av det arbete som ägt rum sedan år 1992. Vid femårsöversynen av Riokonferensen beslöts också att alla länder skall utarbeta en nationell strategi för hållbar utveckling senast år 2002. Det innebär att det lokala arbetet med Agenda 21 nu behöver förstärkas genom en övergripande strategi som beaktar alla aspekter av hållbar utveckling och som knyter samman lokal och nationell verksamhet med regionalt och internationellt samarbete. 
 Resultaten vid Habitat  
 II-konferensen 
  i Istanbul 1996 har utvecklats vidare och arbetet inriktas nu på en samordning med Agenda  
 21-arbetet. 
  Samordnaren har genomfört ett stort antal regionala kon- ferenser samt medverkat i utställningar och mässor bl.a. arrangerade av Föreningen för Agenda 21 och Hållbar utveckling. Regeringen har genom beslut den 22 december 1999 uppdragit åt Boverket att följa och utveckla arbetet med att genomföra Habitatagendan samt att utveckla en strategi för inte- grering av planering och hushållning med markresurser. En slutredovisning av detta uppdrag skall lämnas senast den 31 december 2000. 
 Tillkallande av Nationalkommittén 
 Nationalkommittén tillkallas för att ytterligare förankra,  
 sam-ordna 
  och utveckla arbetet med Sveriges åtaganden inom Agenda 21 och Habitatagendan. Den rådgivande referensgrupp, Forum för ekologisk omställning  
 (FORUM-gruppen), 
  som regeringen tillkallat för arbetet, ersätts av en rådgivande expertgrupp. 
 111 
  
 Uppdraget 
 Uppdraget innebär att nationalkommittén skall överta den särskilde samordnarens uppgift att sam- ordna det svenska arbetet med att fullfölja de åtaganden som ryms i Agenda 21 och Habitatagendan. Uppdraget innebär att: 
  
 lämna underlag till regeringen för redovisningen av Habitatagendans genomförande i anslutning till generalförsamlingens extra möte 2001 om uppföljning av Habitat II i Istanbul 1996, 
  
 lämna underlag till regeringen i anslutning till generalförsamlingens uppföljning 2002 av 1992 års  
  
 FN-konferens 
  om miljö och utveckling i Rio de Miller, 
  
 biträda regeringen vid framtagandet av den nationella strategi för hållbar utveckling, som skall lämnas till FN år 2002, 
  
 ta del av arbetet med att integrera miljöhänsyn i biståndsverksamheten. 
  
 Prioriterade områden 
 Agenda 21 och Habitatagendan spänner över i stort sett alla samhällsområden. Det blir därför, sär- skilt när det gäller att ta fram underlaget enligt ovan, nödvändigt för kommittén att prioritera vad som skall tas upp till behandling. Arbetet bör inriktas på följande områden: 
  
 1. 
  
 Kopplingen mellan Agenda  
  
 21-arbetet 
  och den lokala samhällplaneringen. I arbetet för hållbar utveckling måste även dess sociala del uppmärksammas. Agenda 21 och Habitatprocessen bör samordnas i detta syfte. Boverkets och Integrationsverkets aktiviteter liksom arbetet inom Baltic 21 och Storstadsdelegationen (S 1994:03) är särskilt viktiga i detta sammanhang. Arbetet för att förebygga brott är väsentligt inte minst i s.k. utsatta bostadsområden. 
  
 2. 
  
 Bostadssociala frågor. Erfarenheterna från lokalt arbete med förnyelse av bostadsområden bör tas till vara. Rätten till rimligt boende var en viktig fråga i det svenska förberedelsearbetet inför Istanbulkonferensen år 1996. Frågan är av central betydelse i det globala samarbetet. Ett erfa- renhetsutbyte med den globala kampanjen Secure tenure som drivs av FN:s center för boende, bebyggelse och stadsutveckling i Nairobi  
  
 (Habitat-centret) 
  bör ske. 
  
 3. 
  
 Inflytande- och demokratifrågor, inte minst när det gäller ungdomar och personer med invan- drarbakgrund. Demokratiutredningens (SB 1997:01) rapporter och projekt i olika kommuner ger flera uppslag i dessa ämnen. Samverkan bör ske med Demokratidelegationen, som samordnar projektet Tid för demokrati. Kommundemokratikommitténs arbete (dir 1999:98) bör följas. Ett erfarenhetsutbyte med den globala kampanjen Anthony som drivs av FN:s center för boende, bebyggelse och stadsutveckling i Nairobi (Habitatcentret) bör ske. 
  
 112 
  
 4. 
  
 Näringslivets roll i arbetet för hållbar utveckling är av central betydelse inte minst när man arbe- tar internationellt. Uppmärksamhet bör ges bl.a. åt det fortsatta arbetet med de lokala investe- ringsprogrammen, liksom åt vidare arbete med utveckling av uppförandekoder. 
  
 5. 
  
 Sambandet mellan Agenda 21, samhällsplanering och folkhälso- och trygghetsfrågor. Erfarenheterna från det arbete som har genomförts av den Nationella folkhälsokommittén (S 1995:14) bör tas till vara. 
  
 Av generell betydelse i detta sammanhang blir att beakta biståndets roll i arbetet med hållbar utveck- ling. Miljöproblemen är till sin karaktär gränsöverskridande, vilket kräver internationellt samarbete. 
 Kvinnors och mäns lika rätt till en rättvis och hållbar utveckling gör vidare jämställdhet till en viktig dimension i arbetet med Agenda 21 och Habitat. Detta perspektiv måste utvecklas och stärkas genom spridande av metoder och goda exempel där även internationella erfarenheter tas tillvara. 
 Klimat och hållbar utveckling 
 En av de stora framtidsfrågorna med avgörande betydelse för utvecklingen är hur den s.k. växthusef- fekten skall kunna bromsas. Klimatpolitiken blir av central betydelse för möjligheten att uppnå en håll- bar utveckling. Den har nära kopplingar till en hållbar ekonomisk tillväxt och ökad välfärd liksom till en god miljö. Nationalkommittén bör därför följa klimatpolitikens fortsatta utveckling utifrån bl.a. Klimatkommitténs betänkande Förslag till svensk klimatstrategi (SOU 2000:23). Konventionen om biologisk mångfald, konventionen om ökenspridning, liksom det internationella samarbetet på skogs- området, har också en nära koppling till arbetet för hållbar utveckling både i Sverige och internationellt. 
 Kommittén bör vidare ta del av resultaten av det arbete som sker inom Miljövårdsberedningen (Jo 1968:A) samt inom Centrum för kunskap om ekologisk hållbarhet. Det faktum att Agenda 21 och Habitatagendan berör så många samhällssektorer gör att samarbetet med berörda myndigheter blir av stor vikt. Vidare bör kommittén samråda med Integrationsverket om den nationella utvärdering- en av de lokala utvecklingsavtalen, som verket ansvarar för. 
 Övrigt 
 Definitionen av hållbar utveckling innefattar tre dimensioner, förutom den ekonomiska och ekolo- giska även den sociala. Ibland lägger man till även en institutionell dimension: den som bl.a. hand- lar om medborgarnas delaktighet. De två senare dimensionerna bör i samband med Agenda 21 och Habitatarbetet betonas mer än vad som hittills skett i Sverige. Ett systematiskt framlyftande av dessa delar av arbetet för hållbar utveckling kan innebära en förnyelse av miljöarbete och förändringsar- bete på olika nivåer. Kommittén bör i sitt uppdrag verka för att så sker. 
 113 
  
 Härutöver skall kommittén 
  
 följa och stimulera det fortsatta lokala Agenda  
  
 21-arbetet 
  och därvid på lämpligt sätt samarbe- ta med kommuner, ideella organisationer och näringsliv, 
  
 fortlöpande samverka med de myndigheter och övriga berörda, som har viktiga uppgifter i anslutning till arbetet med Habitatfrågorna och Agenda 21 (samverkan bör ske med kommit- tén för Allmännyttiga bostadsföretag och bostadssocial utveckling (dir 1999:10) i dess arbete med boendesociala och inflytandefrågor), 
  
 ta del av de framväxande resultaten av arbetet med de lokala investeringsprogrammen, de lokala utvecklingsavtalen och med regionala tillväxtavtal i syfte att bidra till samordning mel- lan det Agenda 21- och Habitatorienterade arbetet för hållbar utveckling och den regionala utvecklingsplaneringen, 
  
 ta del av resultaten av arbetet inom Agenda 21 för Östersjöområdet – Baltic 21 samt samver- ka med sektorerna särskilt inom stadsutvecklingssamarbetet, samt 
  
 ta del av resultaten av det arbete inom EU som rör bl.a. hållbar stadsutveckling och som har viktiga beröringspunkter med Habitatagendan och Agenda 21. 
  
 Redovisning av uppdraget 
 Nationalkommittén skall senast den 15 oktober 2000 lämna en lägesredovisning med förslag till arbetsplanering m.m. mot bakgrund av dessa direktiv. 
 En samlad redovisning, som skall utgöra underlag för den rapport som Sverige skall lämna till FN vid 2001 års uppföljning av 1996 års Istanbulkonferens (Habitat II), skall lämnas senast den 15 april 2001. 
 En samlad redovisning, som skall utgöra underlag för den rapport som Sverige skall lämna till FN vid 2002 års uppföljning av 1992 års  
 Rio-konferens, 
  skall lämnas senast den 1 april 2002. Denna redovisning skall förutom rapportering om genomförandet av Agenda 21 även beakta arbetet med de s.k.  
 Rio-konventionerna, 
  dvs.  
 Klimat-konventionen, 
  Konventionen om biologisk mångfald och Konventionen för att bekämpa ökenspridning. Vidare skall det arbete som bedri- vits med utgångspunkt i de s.k. Skogsprinciperna beaktas. 
 Kommittén bör härutöver planera för en samlad slutrapport angående Agenda 21 och Habitatagendan. Denna rapport bör dels utvärdera det lokala och nationella arbete som genom- förts i Sverige under de tio år som då gått sedan 1992 års  
 Rio-konferens, 
  dels innehålla förslag till riktlinjer för det fortsatta arbetet på området. Även internationella erfarenheter och utma- ningar bör redovisas. Slutrapporten skall lämnas till regeringen senast den 1 oktober 2002. 
 (Miljödepartementet) 
 114 
  
 Kommittédirektiv 
 Tilläggsdirektiv till Nationalkommittén för genomförande och vidareutveckling av 
 Agenda 21 och Habitatagendan (M2000:02) 
 Dir. 2001:121 
 Beslut vid regeringssammanträde den 20 december 2001. 
 Sammanfattning av tilläggsuppdraget 
 Nationalkommittén för Agenda 21 och Habitat (M 2000:02) får nu ett tilläggsuppdrag som tar fasta på kommande insatser inför världstoppmötet i Johannesburg år 2002 (World Summit on Sustainable Development, WSSD). I tilläggsuppdraget ingår att vidareutveckla underlag kring frågor som rör hållbart nyttjande och skydd av naturresurser, miljö och hälsa, globaliseringen och hållbar utveckling, hunger och undernäring, goda, effektiva och demokratiska styrformer på alla nivåer samt frågor kring utbildning, vetenskap och teknologi. 
 Med ändring av tidigare utfärdade direktiv (dir. 2000:48) skall Nationalkommittén senast den 31 januari 2003 ha slutfört sitt arbete och till regeringen överlämna sin samlade slutrapport om hur det svenska arbetet med Agenda 21 och Habitatagendan bedrivits sedan 1992 års  
 FN-konfe- 
  rens i Rio de Miller respektive 1996 års  
 FN-konferens 
  i Istanbul. 
 Bakgrund 
 Genom ett beslut av regeringen den 15 juni 2000 tillkallades en nationalkommitté för genomfö- rande och vidareutveckling av Agenda 21 och Habitatagendan (dir. 2000:48). Kommittén har antagit namnet Nationalkommittén för Agenda 21 och Habitat. I kommitténs uppgifter ingår att samordna det svenska arbetet med Agenda 21 och hållbar utveckling samt med de åtaganden som följer av Habitatagendan. Vidare skall Nationalkommittén lämna regeringen underlag till FN:s uppföljningsmöten om Habitatagendan år 2001 (Istanbul+5) och om Agenda 21 vid världstopp- mötet i Johannesburg år 2002. Den uppgift som rör redovisningen till konferensen Istanbul+5 är fullgjord genom den svenska nationalrapporten till FN:s generalförsamlings extra möte (Istanbul+5) i New York den  
 6-8 
  juni 2001. 
 Sedan kommitténs ursprungliga direktiv antogs har förberedelseprocessen inför 
 115 
  
 Världstoppmötet om hållbar utveckling i Johannesburg den 26  
 augusti-4 
  september 2002 börjat ta fastare form. Förutsättningar såsom dagordning för mötet, förberedelseprocessens upplägg- ning och skilda regioners önskemål om prioriterade teman är nu bättre kända. FN:s generalför- samling beslutade i december 2000 (A/55/199) att genomföra tioårsuppföljningen av  
 Rio-konfe- 
  rensen i form av ett toppmöte och att Kommissionen för hållbar utveckling (CSD) skall fungera som förberedande kommitté. 
 Världstoppmötet om hållbar utveckling förbereds i två steg: 
  
 Översyn och utvärdering av genomförandet av Agenda 21, 
  
 Identifiering av vilka åtgärder som är nödvändiga för att möta de nya utmaningar som världs- samfundet står inför tio år efter Riokonferensen. 
  
 Inför världstoppmötet i Johannesburg har förberedande överläggningar och konferenser ägt rum i  
 EU-kretsen 
  samt i anslutning till  
 ECE-regionens 
  högnivåmöte i Genève den  
 24-25 
  september 2001 (FN:s ekonomiska kommission för Europa, ECE). Inom  
 ECE-regionen 
  har man kommit överens om att utrotning av fattigdom och framväxten av hållbara produktions- och konsum- tionsmönster bör vara övergripande mål inför världstoppmötet. Finansiering av åtgärder för en hållbar utveckling anges som en avgörande fråga inom dessa teman. Vidare anges att jämställd- hetsfrågor bör beaktas i alla förberedelser för toppmötet. 
 Med utgångspunkt i dessa mål bör, enligt  
 ECE-regionen, 
  följande fem områden prioriteras: 
  
 hållbart nyttjande och skydd av naturresurser, 
  
 klargörande av sambanden mellan miljö och hälsa, 
  
 behovet av att få globaliseringen att utvecklas i riktning mot en hållbar utveckling, 
  
 stärkande av goda, effektiva och demokratiska styrformer på alla nivåer, 
  
 frågor kring utbildning, vetenskap och teknologi. 
  
 Tilläggsuppdraget 
 Nationalkommittén får nu i uppdrag att inför världstoppmötet i Johannesburg belysa svenska erfarenheter och perspektiv när det gäller de övergripande mål och prioriterade områden som  
 ECE-regionen 
  kommit överens om. Som en del i arbetet med att belysa fattigdomsbekämpning och hållbara produktions- och konsumtionsmönster bör kommittén också beröra frågan om hung- er och undernäring. Detta blir särskilt viktigt tillsammans med de befintliga direktivens priorite- ring av den lokala samhällsplaneringen, inflytande- och demokratifrågor samt när det gäller näringslivets roll i arbetet för hållbar utveckling. Nationalkommittén, som i sitt arbete skall 
 116 
  
 inhämta underlag från berörda departement, kommittéer och myndigheter, bör särskilt ta del av resultaten i Arbetsgruppen för en samlad globaliseringspolitik under handelsministerns ledning samt i utredningen Globkom – Om Sveriges politik för global utveckling (UD 1999:04). 
 En viktig uppgift för Nationalkommittén blir att stimulera till ett aktivt deltagande från orga- nisationer och aktörer som har ett engagemang i för kommittén relevanta frågor. Av särskild betydelse blir att i samverkan med Miljövårdsberedningen (Jo 1968:A) följa och ta till vara pågå- ende aktiviteter inom forskarsamhället i anslutning till hållbar utveckling. 
 Redovisning av tilläggsuppdraget 
 Nationalkommittén skall senast den 30 april 2002 till regeringen lämna en samlad redovisning som skall utgöra underlag för den rapport som Sverige skall lämna inför världstoppmötet i Johannesburg. Dessförinnan skall Nationalkommittén senast den 31 januari 2002 redovisa en preliminär sammanställning av de svenska erfarenheterna från genomförandet av Agenda 21. 
 Den samlade slutrapporten om det svenska arbetet med Agenda 21 och Habitatagendan skall redovisas senast den 31 januari 2003. 
 (Miljödepartementet) 
 117 
  
 118 
  
 119 
  
 120 
  
 Nationalkommittén för Agenda 21 och Habitat har haft regeringens uppdrag att förankra och vidare- utveckla arbetet med Agenda 21 och Stevens i Sverige. Kommittén har också haft i uppdrag att följa och lämna underlag till FN:s uppföljningsmöte kring Habitatagendan år 2001 (Istanbul+5) samt till världstoppmötet i Johannesburg år 2002, tio år efter den stora  
 FN-konferensen 
  i Rio de Miller om miljö och utveckling. Inför båda dessa uppföljningsmöten har kommittén lagt fram nationalrapporter med redovisning av svenska erfarenheter samt synpunkter på det fortsatta arbetet kring Agenda 21, Habitat och hållbar utveckling. 
 Nationalkommittén redovisar i detta slutbetänkande sin syn på hur arbetet inom dessa områden har bedrivits och kan utvecklas vidare. Redovisningen tar sin avstamp i det internationella arbetet på området men kommittén inriktar sina överväganden mot främst nationell och lokal nivå. Sedan Riokonferensen har över 70 procent av landets kommuner antagit en plan eller ett program för Agenda 21 i fullmäktige. Det gäller nu att tillföra ny energi i det fortsatta arbetet så att antagna pro- gram och planer också förs fram till genomförande. Nationalkommittén lägger fram 12 förslag, som vilar på nyckelbegrepp som underifrånperspektiv, sektorsintegrering, samverkan, stöd och stimulans. 
 Nationalkommittén för Agenda 21 och Stevens