SOU 2002:98 
 Del B 
 Straffansvar för internationella brott 
  
 8 
  
 Internationella brott enligt folkrätten 
  
 8.1 
  
 Inledning 
  
 I våra direktiv anges att vi skall se över den svenska straffrättsliga lagstiftningen när det gäller sådana s.k. internationella brott som enligt folkrätten skall föranleda individuellt straffrättsligt ansvar. Vid översynen skall vi, sägs det, särskilt beakta innehållet i Rom- stadgan för Internationella brottmålsdomstolen och den för straff- rätten relevanta utvecklingen inom folkrätten i övrigt. 
 I äldre tid kunde endast stater hållas ansvariga för folkrättsstri- digt agerande. Med folkrättsbrott avses också i den folkrättsliga litteraturen vanligen brott mot en förpliktelse som enligt sedvane- rätt eller traktater åvilar en stat eller ett statskollektiv, men inte brott i den nationella rättens mer begränsade mening, dvs. en straffbelagd handling. 
 1  
 Ett folkrättsstridigt handlande – ett folk- rättsbrott – medför skyldighet för en stat eller ett statskollektiv att lämna gottgörelse, i första hand till den stat mot vilken handlingen har riktat sig. 
 Utvecklingen på folkrättens område har emellertid inneburit att även enskilda personer i allt större utsträckning har förts in som bärare av både rättigheter och ansvar under det folkrättsliga regel- systemet. Möjligheterna att ställa enskilda personer till svars för vissa allvarliga brott mot grundläggande humanitära regler har kommit alltmer i fokus. Utvecklingen i detta hänseende tog fart bl.a. genom etablerandet av Nürnberg- och Tokyotribunalerna och genom antagandet av 1948 års  
 FN-konvention 
  om bestraffning av brottet folkmord 
 2  
 och 1949 års Genèvekonventioner angående skydd för krigets offer. 
 3  
 Romstadgan för Internationella brottmåls- 
  
 1 
  
 Eek m.fl. s. 282. Med folkrättsbrott avses här således inte detsamma som i 22 kap. 6 § BrB. 
  
 2 
  
 SÖ 1952:64. 
  
 3 
  
 SÖ  
  
 1953:14–17, 
  även benämnda Rödakorskonventionerna. 
 213 
  
 Internationella brott enligt folkrätten 
  
 SOU 2002:98 
  
 domstolen kan ses som ett viktigt led i utvecklingen. Genom stad- gan inrättas Internationella brottmålsdomstolen. 
 4 
  
 Möjligheterna att ställa enskilda till ansvar för internationella brott har således ökat. Någon helt enhetlig uppfattning om vad som avses med internationella brott finns emellertid inte. En inte ovanlig definition är att det är brott som en stat enligt allmän folk- rätt kan eller enligt en internationell överenskommelse skall kunna döma över även om gärningen saknar särskild anknytning till staten ( oberoende av var det har begåtts). 
 5  
 Med en sådan definition kan i princip alla brott som omfattas av en internationell överenskom- melse som innebär en skyldighet att ha jurisdiktion i de fall som en misstänkt gärningsman inte utlämnas sägas vara internationella brott. Särskilt skulle detta gälla fall där det inte endast föreligger skyldighet att etablera jurisdiktion utan även att se till att brottet överlämnas för lagföring. 
 Jurisdiktion i enlighet med en överenskommelse med ett innehåll av det angivna slaget gäller emellertid i sig endast mellan parterna och skyldigheten att etablera jurisdiktion är regelmässigt begränsad till fall när någon utlämning inte sker. Formellt sträcker sig alltså de traktatbaserade förpliktelserna inte utanför vad som ligger inom ramen för principen om ställföreträdande rättsskipning. 
 Klart är också att en definition av det berörda slaget är väsentligt vidare än vad som ligger till grund för användningen av uttrycket i Romstadgan. I stadgans ingress förklaras att de mest allvarliga brotten som angår hela det internationella samfundet (the most serious crimes of concern to the international community as a whole) inte får förbli ostraffade och det erinras om att det åligger varje stat att utöva straffrättlig jurisdiktion över dem som gjort sig skyldiga till internationella brott. Det avgörande är enligt detta synsätt att brotten är underkastade universell jurisdiktion. Enligt Romstadgan kan alltså egenskapen av internationellt brott inte grundas på enbart traktatbaserad rätt. I vårt betänkande kommer vi i princip att utgå från Romstadgans begreppsbildning. 
 Detta innebär dock inte att den traktatbaserade rätten skulle sakna intresse. Den utgör utan tvekan ett av de viktigaste underla- gen för bedömningen av om ett brott är internationellt. Detta gäll- er särskilt i ett dynamiskt perspektiv (jfr artikel 10 i Romstadgan). Bakom vissa internationella överenskommelser ligger otvivelaktigt uppfattningen att de i överenskommelsen reglerade brotten är in- ternationella i den mening som här avses och enligt överenskom- 
  
 4 
  
 Se vidare kapitel 9. 
  
 5 
  
 Se t.ex. prop. 1971:92 s 29. 
  
 214 
  
 SOU 2002:98 
  
 Internationella brott enligt folkrätten 
  
 melserna skall de också behandlas på detta sätt i vart fall i förhål- landet mellan parterna. 
 6 
  
 8.2 
  
 Internationell humanitär rätt i väpnade konflikter 
  
 En viktig del av folkrätten är den som gäller regler som är tillämpli- ga under krig och andra väpnade konflikter, neutralitet och ockupa- tion. De regler som gäller under krig har traditionellt kallats kri- gets lagar. Begreppet har emellertid kritiserats och det ersätts nu- mera ofta av internationell humanitär rätt i väpnade konflikter. 
 Folkrätten i väpnade konflikter brukar indelas i två grupper. Den första gruppen omfattar regler om själva krigföringen. De vikti- gaste av dessa regler återfinns i de vid fredskonferensen i Haag 1907 antagna konventionerna angående fientligheternas öppnande, lagar och bruk i lantkrig, etc. Dessa konventioner kan sägas tillhöra de egentliga krigets lagar, dvs. regler för krigets förande mellan de fientliga stridskrafterna. Reglerna kallas ofta  
 Haagregler 
 . 
 Den andra delen av den humanitära rätten benämns gärna  
 Ge- nèveregler 
  och består huvudsakligen av de olika Rödakorskon- ventioner som antagits i Genève och som successivt har ersatt eller kompletterat varandra. Reglerna ger skydd åt vissa persongrupper som inte deltar i strid, bl.a. sårade eller sjuka soldater, krigsfångar och civilbefolkning. Skyddet avser främst olika former av angrepp på eller kränkning av person men även angrepp på eller förstörelse av egendom. 
 Gränsen mellan de båda regelgrupperna är emellertid inte alldeles klar. Bestämmelser om krigsfångar återfinns exempelvis både i den fjärde Haagkonventionens lantkrigsreglemente och i den tredje Genèvekonventionen liksom i 1977 års tilläggsprotokoll I till Ge- nèvekonventionerna. Att gränsen mellan grupperna är flytande markeras ytterligare genom tillkomsten av just tilläggsprotokoll I. Protokollet innehåller bestämmelser om skydd för vissa person- grupper men dessutom regler för själva krigföringen. 
 Det är främst inom den delen av den humanitära rätten som gäll- er i väpnade konflikter som man finner regler som förpliktar stater att införa lagstiftning som gör det möjligt att ställa enskilda perso- ner till svars för folkrättsstridiga handlingar. Sålunda är varje stat som är ansluten till 1949 års Genèvekonventioner skyldiga att vidta erforderliga lagstiftningsåtgärder för att personer som gör sig skyl- diga till svåra överträdelser av bestämmelserna i konventionerna 
  
 6  
 Jfr SOU 1984:56 s 69f. 
 215 
  
 Internationella brott enligt folkrätten 
  
 SOU 2002:98 
  
 skall kunna straffas. Vi återkommer till den närmare innebörden av dessa regler i avsnitt 10.4.1. 
 Det folkrättsliga regelsystemet – även det som gäller på den hu- manitära rättens område - anses vanligen bestå av två komponenter, nämligen dels de internationella överenskommelserna (traktaterna) och dels den internationella sedvanerätten (allmän folkrätt). Medan sedvanerätten i princip är automatiskt bindande, binder de interna- tionella överenskommelserna endast de avtalsslutande parterna. Överenskommelser sluts emellertid inte sällan för att, åtminstone delvis, kodifiera sedvanerättsliga regler och de kan dessutom få be- tydelse för sedvanerättens utveckling. Den omständigheten att en överenskommelse vinner stor anslutning kan också innebära att den i sig anses vara ett uttryck för allmän folkrätt. Ett exempel på det torde vara 1949 års Genèvekonventioner om skydd för krigets offer, som numera i allt väsentligt anses utgöra allmän folkrätt. 
 7 
  
 Den internationella humanitära sedvanerätten utvecklas hela ti- den. Till den utvecklingen bidrar i hög grad de tolkningar som görs av de båda  
 FN-tribunalerna 
  för f.d. Jugoslavien och Rwanda. Tri- bunalerna lutar sig vid denna tolkning bl.a. mot befintlig statspraxis och uttalanden i doktrinen. 
 8 
  
 8.3 
  
 Annan internationell rätt 
  
 Den humanitära rätten anses i princip gälla enbart i väpnade kon- flikter, dock i såväl internationella som interna konflikter. 
 9  
 Men begreppet humanitär rätt låter sig också användas i en vidare me- ning, täckande in flyktingrätt och sådana mänskliga rättigheter som är humanitärt inriktade. 
 10  
 Det kan således omfatta även sådant som förbud mot tortyr, rätten till liv, frihet och personlig säkerhet. Ett exempel är FN:s konvention 1984 mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning, vars be- stämmelser gäller i såväl krig som fred.  
 11  
 Folkmord och brott mot 
  
 7 
  
 Många av reglerna i dessa konventioner var redan då de antogs omfattade av den interna- tionella sedvanerätten. Även stora delar av 1977 års tilläggsprotokoll till konventionerna anses ha sedvanerättslig status ( jfr SOU 1984:56 s. 67 f). 
  
 8 
  
 I bilaga 7 till detta betänkande finns några korta referat av domar från de båda tribunalerna. 
  
 9 
  
 Reglerna avseende internationella konflikter har dock hittills varit betydligt mera utveck- lade. Till följd av bl.a. Jugoslavientribunalens praxis (t.ex. i det s.k. jurisdiction decision i målet  
  
 Tadic 
 ) har emellertid reglerna avseende nationella konflikter under senare tid kommit att närma sig reglerna för internationella konflikter. 
  
 10 
  
 Bring/Mahmoudi s. 136 f. 
  
 11 
  
 SÖ 1986:1, se vidare avsnitt 11.2. 
  
 216 
  
 SOU 2002:98 
  
 Internationella brott enligt folkrätten 
  
 mänskligheten är naturligtvis också brott som hör till denna kate- gori. 
 Förpliktelser att kriminalisera beteenden av olika slag finns emel- lertid numera i ett stort antal traktater som spänner över många ämnesområden. Vissa av dessa kan sägas ha ett relativt nära sam- band med den humanitära rätten, medan andra avser ämnesområ- den av en helt annan karaktär. Det finns också internationella över- enskommelser, som inte innehåller någon uttrycklig förpliktelse att kriminalisera men vid vilkas ratificering i Sverige lagstiftaren ändå har ansett det lämpligt att vidta lagstiftningsåtgärder. I kapitel 11 lämnas en redogörelse för några överenskommelser som Sverige har anslutit sig till och som innehåller någon form av förpliktelser att kriminalisera vissa beteenden. 
 12 
  
 Som framgått redan av inledningen av detta kapitel kan vissa gär- ningar utgöra internationella brott enligt folkrättslig sedvanerätt helt oberoende av om de omfattas av någon internationell överens- kommelse. Ett klassiskt exempel är sjöröveri (piracy). 
 13  
 I princip har alla stater skyldighet att se till att gärningar som enligt allmän folkrätt utgör brott som kan föranleda individuellt straffansvar också är kriminaliserade enligt nationell rätt. Förmodligen förelig- ger det också en skyldighet att lagföra brotten, i vart fall när staten har jurisdiktion enligt sedvanliga regler. Att en stat brustit i sina skyldigheter att kriminalisera eller lagföra utgör inte hinder mot att en internationell tribunal eller domstol i en annan stat dömer till straffrättsligt ansvar för denna typ av brott. 
 14 
  
 Gärningar som utgör internationella brott enligt allmän folkrätt är alltså underkastade universell jurisdiktion. Beträffande frågan om jurisdiktion enligt internationella överenskommelser hänvisar vi till avsnitt 2.4. I bilaga 5 till detta betänkande finns vidare en förteck- ning över internationella överenskommelser som innehåller krav på kriminalisering med återgivande av bestämmelserna om jurisdiktion i dessa. Vi återkommer till dessa överenskommelser i kapitel 10 och 11. 
  
 12 
  
 Se även bilaga 5 till detta betänkande. 
  
 13 
  
 Sjöröveri är i svensk rätt kriminaliserat i 13 kap. 5 a BrB som enligt 2 kap 3 § 6 omfattas av universell jurisdiktion. 
  
 14 
  
 Vid krigsförbrytarprocesserna i Nürnberg och Tokyo efter andra världskriget, liksom vid processerna i de internationella brottmålstribunalerna för f.d. Jugoslavien och Rwanda är det således inte nationell rätt som tillämpats och tillämpas utan internationella rättsprinciper. Jfr till detta exempelvis art. 7.1 i Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna och kom- mentaren därtill i Hicks:  
  
 Mänskliga rättigheter i europeisk praxis  
 s. 214. 
 217 
  
 9 
  
 Internationella brottmålsdomstolen 
  
 9.1 
  
 Romstadgan 
  
 9.1.1 
  
 Bakgrund 
  
 Romstadgan för internationella brottmålsdomstolen (Romstadgan) antogs vid en diplomatkonferens i Rom den 17 juli 1998. Den har undertecknats av sammanlagt 139 stater. Sedan 60 av dessa stater (numera 81) också hade anslutit sig till stadgan (deponerat sina ra- tifikationshandlingar), trädde den i kraft den 1 juli 2002. Domsto- len blir en permanent internationell domstol för utredning och lag- föring av folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. 
 Sverige undertecknade Romstadgan den 7 oktober 1998. Efter att riksdagen godkänt att Sverige tillträder stadgan, 
 1  
 deponerade regeringen den 28 juni 2001 de svenska ratifikationshandlingarna hos FN:s generalsekreterare. 
 Romstadgan har en lång förhistoria 
 2  
 som i huvudsak följer två olika spår. Det ena spåret är tillkomsten av de materiella folk- rättsliga regler för väpnade konflikter – den internationella humani- tära rätten – som har beskrivits i kapitel 8. Det andra har varit olika förslag att skapa internationella tribunaler eller domstolar för lagfö- ring av brott mot den internationella humanitära rätten. Tanken på en permanent internationell brottmålsdomstol väcktes redan år 1919 i samband med fredsförhandlingarna efter det första världs- krigets slut. Någon sådan domstol kom dock inte till stånd och inte förrän efter andra världskriget inrättades de två första internatio- nella krigsförbrytartribunalerna i Nürnberg och Tokyo. Dessa var dock inte permanenta och de riktade sig enbart mot den förlorande sidan. 
  
 1 
  
 Prop. 2000/01:122; bet. 2000/01:JuU30 och 2000/01:KU13y; rskr 2000/01:284. 
  
 2 
  
 För en mera omfattande redogörelse se t.ex. Taylor:  
  
 The Statute of the International Criminal Court: Legislative History  
 (Ardsley, NY 2001). 
 219 
  
 Internationella brottmålsdomstolen 
  
 SOU 2002:98 
  
 Tanken på en permanent internationell brottmålsdomstol var en viktig fråga som levde vidare inom FN. Det blev också FN:s folk- rättskommissions (International Law Commission, ILC) första uppgift att arbeta med frågan. Något konkret resultat uppnåddes dock inte. Under det kalla kriget var säkerhetsrådets permanenta medlemmar ovilliga att inrätta en överstatlig brottmålsdomstol, särskilt inte som ett fristående organ under generalförsamlingen. När stridigheterna i dåvarande Jugoslavien bröt ut i början av 1990- talet var emellertid de politiska förhållandena annorlunda. Sedan säkerhetsrådet under år 1992 först hade antagit ett antal olika reso- lutioner som beredde vägen, antog rådet i februari 1993 med stöd av  
 FN-stadgans 
  kap. VII resolution 808 (1993) som lade den rätts- liga grunden för inrättandet av en internationell tribunal för vissa brott mot humanitär rätt och folkmord i f.d. Jugoslavien. År 1994 inrättade säkerhetsrådet genom resolution 955 (1994) en motsva- rande tribunal för Rwanda. 
 År 1990 hade generalförsamlingen gett ILC i uppdrag att på nytt ta sig an frågan om inrättandet av en permanent internationell brottmålsdomstol. Efter en förberedande rapport år 1992 och ett förslag år 1993 lämnade kommissionen ett reviderat och slutligt stadgeförslag till generalförsamlingen år 1994. Detta förslag tjänade som utgångspunkt för de fortsatta förhandlingarna. I april 1998 presenterade så en av generalförsamlingen inrättad s.k. ad hoc- kommitté den text som tjänade som förhandlingsunderlag vid di- plomatkonferensen i Rom den 15 juni – 17 juli samma år, den kon- ferens som utmynnade i antagandet av Romstadgan. 
 De internationella brottmålstribunalerna för f.d. Jugoslavien och Rwanda inrättades genom beslut av FN:s säkerhetsråd med stöd av kapitel VII (Inskridande i händelse av hot mot freden, fredsbrott och angreppshandlingar) i  
 FN-stadgan. 
  Därmed följer att före- skrifterna och förpliktelserna enligt dess stadgor, t.ex. i fråga om jurisdiktion och samarbetsskyldighet, är tvingande för FN:s med- lemsstater. Romstadgan är däremot en internationell överenskom- melse som har åstadkommits genom förhandlingar mellan ett stort antal stater. De skyldigheter för stater som följer av Romstadgan är alltså nya konventionsförpliktelser för de stater som väljer att an- sluta sig. 
 Romstadgan bygger på grundförutsättningen att Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion över de aktuella brotten är jäm- löpande med de nationella jurisdiktionerna. Presumtionen är alltid att de senare har företräde så länge den nationella undersökningen 
 220 
  
 SOU 2002:98 
  
 Internationella brottmålsdomstolen 
  
 och lagföringen fungerar på ett tillbörligt sätt. 
 3  
 Först om så inte är fallet vänds presumtionen till fördel för Internationella brottmåls- domstolen. Detta har kommit att kallas  
 komplementaritetsprincipen 
 . I detta system finns en viktig skillnad mot Jugoslavien- och Rwan- datribunalerna i det att dessa, som också har jämlöpande jurisdik- tion med de enskilda staterna, har företräde framför nationella domstolar. Vi återkommer i avsnitt 9.1.5 till frågan om komple- mentaritetsprincipens innebörd. 
  
 9.1.2 
  
 Stadgans innehåll i korthet 
  
 Romstadgans bestämmelser är indelade i 13 delar. Däri regleras dels frågor om hur Internationella brottmålsdomstolen skall vara orga- niserad och hur ländernas samarbete med domstolen skall gå till, dels vilka straffrättsliga och straffprocessuella regler som skall gälla för domstolen. Därutöver finns diverse bestämmelser av admi- nistrativ karaktär, om finansiering, om ändring av stadgan, m.m. 
 4 
  
 De principiellt viktigaste bestämmelserna finns i del 2 och 3. I del 2 behandlas och definieras de brott som Internationella brott- målsdomstolen har behörighet att döma över. Där finns också and- ra bestämmelser om domstolens jurisdiktion, om dess förhållande till nationella rättsordningar och till FN:s säkerhetsråd samt om hur ett förfarande inför domstolen kan inledas. I del 3 ges före- skrifter om allmänna straffrättsliga principer som domstolen skall tillämpa, t.ex. regler om uppsåt, ansvarsfrihetsgrunder, pre- skription, villfarelse och förmans befallning. Stadgan utgör det för- sta internationella instrument där dessa principer, som finns i de flesta rättsordningar, har samlats och reglerats på ett relativt ut- tömmande sätt. Principerna är dock i sig inte nya utan har i stor utsträckning, med eller utan uttryckligt stöd i sina stadgor, tilläm- pats av tidigare internationella tribunaler. 
 Det är de nu nämnda delarna av Romstadgan som, tillsammans med bestämmelserna i del 7 om tillämpliga straff, är av störst in- tresse för vårt utredningsuppdrag. 
 5  
 De kommer att behandlas ut- förligt i senare delar av detta betänkande. Det ingår inte i vårt upp- drag att behandla frågor som rör samarbetet med Internationella 
  
 3 
  
 Ett undantag från denna ordning gäller dock om FN:s säkerhetsråd beslutar att hänskjuta ett fall till Internationella brottmålsdomstolen, se avsnitt 9.1.4. 
  
 4 
  
 För en redogörelse för innehållet i de bestämmelser som inte behandlas av oss kan hänvisas till Lee 1999. 
  
 5 
  
 I bilaga 2 till detta betänkande finns ett utdrag ur Romstadgan med återgivande av de mest relevanta bestämmelserna. 
  
 221 
  
 Internationella brottmålsdomstolen 
  
 SOU 2002:98 
  
 brottmålsdomstolen. Sådana frågor behandlas i prop. 2001/02:88 och i den däri föreslagna och numera antagna lagen (2002:329) om samarbete med Internationella brottmålsdomstolen. 
  
 9.1.3 
  
 Förutsättningar för utövande av jurisdiktion 
  
 Enligt artikel 5 i Romstadgan är den Internationella brottmålsdom- stolens jurisdiktion inskränkt till de mest allvarliga brotten som angår hela det internationella samfundet. Vidare framgår att juris- diktionen är begränsad till de i stadgan reglerade brotten folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. 
 6  
 Någon begräns- ning av domstolens jurisdiktion i övrigt gäller inte enligt artikel 5. 
 Romstadgan skiljer sig från andra traktater på den internationella humanitära rättens område på det sättet att den inte innehåller någ- ra regler om vilken jurisdiktion som skall tillämpas av enskilda sta- terna. Som framgått bygger emellertid stadgan på att de i denna reglerade brotten är underkastade universell jurisdiktion och enligt den redan berörda komplementaritetsprincipen har nationell lagfö- ring företräde framför lagföring av Internationella brottmålsdom- stolen. 
 7  
 Det kan också anmärkas att avgränsningen av Internatio- nella brottmålsdomstolens jurisdiktion inte innebär något ställningstagande av innebörd att inte andra brott än de som regleras i stadgan skulle kunna omfattas av universell jurisdiktion. Detta framgår – åtminstone indirekt – av artikel 10 i stadgan, där det anges att jurisdiktionsbestämmelserna i stadgan inte på något vis inskränker gällande folkrättsliga regler eller föregriper sådana regler som är under utveckling. 
 Även om Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion byg- ger på universalitetsprincipen krävs normalt att brotten har viss anknytning till en stadgepart för att domstolen skall få utöva juris- diktion. Detta framgår av artikel 12. I artikel 12.1 i Romstadgan slås grundprincipen fast, att en stat som blir part i stadgan därige- nom godtar Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion i frå- ga om de brottstyper som omfattas av stadgan. En förutsättning för utövandet av domstolens jurisdiktion är enligt artikel 12.2 att an- tingen den stat inom vars territorium gärningen ifråga har ägt rum eller den stat i vilken den som anklagas för brottet är medborgare 
  
 6 
  
 Jurisdiktionen omfattar även aggressionsbrott, men denna får utövas först sedan en defini- tion av det brottet har antagits i särskild ordning. 
  
 7 
  
 Angående frågan om hur de problem som uppkommer vid konkurrerande jurisdiktion bör lösas hänvisar vi till vad vi anfört i våra allmänna överväganden angående åtalsförordnande i avsnitt 7.11. 
  
 222 
  
 SOU 2002:98 
  
 Internationella brottmålsdomstolen 
  
 är part i stadgan. Frågan om grunder för jurisdiktion var mycket omtvistad under de förhandlingar som ledde fram till stadgans an- tagande och slutresultatet är en kompromiss. Bl.a. Sverige före- språkade fler alternativa grunder för utövande av jurisdiktion än de slutligt valda. 
 Artikel 12.3 öppnar en möjlighet för Internationella brottmåls- domstolen att utöva jurisdiktion också om varken gärningsstaten eller den anklagades medborgarstat är part i stadgan. En stat som inte tillhör någon av dessa kategorier och inte heller är part i stad- gan får nämligen avge en förklaring att den godkänner att dom- stolen utövar jurisdiktion avseende brottet i fråga. Av artikel 13 följer dessutom att FN:s säkerhetsråd med stöd av kapitel VII i  
 FN-stadgan 
  kan hänskjuta en situation, där ett eller flera brott som omfattas av domstolens jurisdiktion förefaller ha begåtts, till dom- stolens åklagare. Ett sådant beslut av säkerhetsrådet medför genom sin tvingande karaktär att kravet på att antingen gärningsstaten el- ler den anklagades medborgarskapsstat skall vara part i stadgan bortfaller. Brott i alla stater kan således komma i fråga. Regeln har tillkommit för att säkerhetsrådet skall kunna utnyttja domstolen, som blir en permanent institution, i stället för att tillskapa nya in- ternationella tribunaler för en viss situation motsvarande dem i f.d. Jugoslavien och Rwanda. 
  
 9.1.4 
  
 Hur en sak kan komma inför domstolen 
  
 Det finns tre sätt på vilka en sak kan komma inför Internationella brottmålsdomstolen. En stadgepart kan till domstolens åklagare hänskjuta en situation, där ett eller flera brott som omfattas av Domstolens jurisdiktion förefaller att ha begåtts, med hemställan att åklagaren utreder situationen för att avgöra om någon skall åta- las för att ha begått sådant brott (artikel 13 a och 14). Ett hän- skjutande skall såvitt möjligt ange omständigheter av betydelse, men situationen kan vara brett beskriven och behöver inte utpeka vare sig ett konkret brott eller en viss person som misstänkt för brottet (jfr i denna del även vad vi anfört om hänskjutande i avsnitt 7.11). Inom ramen för den sålunda beskrivna situationen har åkla- garen initiativrätt vad gäller brottsutredning och åtal. 
 På motsvarande sätt kan FN:s säkerhetsråd enligt artikel 13 b till åklagaren hänskjuta en situation där ett eller flera brott som om- fattas av domstolen jurisdiktion förefaller ha begåtts. Ett sådant hänskjutande måste beslutas av rådet i enlighet med  
 FN-stadgans 
  
 223 
  
 Internationella brottmålsdomstolen 
  
 SOU 2002:98 
  
 kapitel VII och blir därmed en för FN:s medlemsstater tvingande åtgärd. Detta förutsätter att den aktuella situationen är sådan att rådet funnit att den utgör ett hot eller brott mot freden eller en aggressionshandling. Även i detta fall kan situationen vara brett beskriven, och åklagaren ges initiativrätt på samma sätt som vid hänskjutande av stadgepart. 
 Det tredje sättet på vilket en sak kan komma inför Internatio- nella brottmålsdomstolen är att åklagaren, utan hänskjutande från en part eller säkerhetsrådet, på eget initiativ inleder en förunder- sökning (artikel 13 c och 15). Initiativrätten är kringgärdad av vissa förbehåll som bl.a. innefattar en judiciell prövning. Om åklagaren efter en inledande undersökning – som mest består av inhämtande av upplysningar från olika håll – finner att det finns skälig grund att inleda en förundersökning skall han eller hon göra en framställning till domstolen förundersökningskammare om tillstånd för detta. Om kammaren vid sin prövning också kommer fram till att det finns skälig grund till att inleda en förundersökning och att saken verkar ligga inom domstolens jurisdiktion, skall den lämna det be- gärda tillståndet. 
  
 9.1.5 
  
 Komplementaritetsprincipen 
  
 Som redan har nämnts, bygger Romstadgan på komple- mentaritetsprincipen. Den innebär att lagföring enligt de nationella rättsordningarna har företräde framför lagföring i Internationella brottmålsdomstolen, så länge den nationella undersökningen och lagföringen fungerar på ett tillbörligt sätt. I den centrala artikel 17 i Romstadgan definieras vad som menas med att en nationell under- sökning och lagföring sker eller har skett på ett tillbörligt sätt, dvs. när det nationella rättssystemet har företräde framför Internatio- nella brottmålsdomstolen. Detta behandlas i termer av processför- utsättningar. Domstolen skall avvisa en sak om någon av de i be- stämmelsen angivna omständigheterna föreligger. 
 Grund för avvisning föreligger om saken är eller har varit före- mål för undersökning eller lagföring i en stat som har jurisdiktion över den, såvida inte staten saknar eller har saknat vilja eller förmå- ga att som sig bör genomföra undersökningen eller lagföringen. 
 8  
 Vidare skall en sak avvisas om den person som avses redan har lag- förts för den aktuella gärningen och en rättegång inför Internatio- 
  
 8  
 Frågan om i vilken mån en i Sverige inledd förundersökning kan anses utgöra hinder mot att hänskjuta en situation till Internationella brottmålsdomstolen har berörts i avsnitt 7.11. 
 224 
  
 SOU 2002:98 
  
 Internationella brottmålsdomstolen 
  
 nella brottmålsdomstolen inte är tillåten enligt reglerna i artikel 20.3 om ett avgörandes negativa rättskraft. 
 9  
 Slutligen kan en sak avvisas om den inte är tillräckligt allvarlig för att motivera vidare åtgärder av domstolen. Denna grund sammanhänger inte med komplementaritetsprincipen utan återspeglar att Internationella brottmåldomstolen skall befatta sig bara med de mest allvarliga brotten som är internationella angelägenheter. 
 10 
  
 Artikel 17.2 anger vilka omständigheter som Domstolen skall beakta för att avgöra om bristande vilja att genomföra undersök- ning eller lagföring föreligger. Det räcker att någon av dem förelig- ger. En sådan omständighet kan vara att ett förfarande har inletts eller att ett nationellt beslut har fattats i avsikt att undandra den person som avses från straffansvar för brott som omfattas av Yates stolens jurisdiktion. En annan omständighet kan vara att det före- kommit en omotiverad försening i förfarandet som under omstän- digheterna är oförenlig med en avsikt att ställa den person som av- ses inför rätta. En tredje kan vara att förfarandet inte har genom- förts eller genomförs på ett oberoende och opartiskt sätt och att det har genomförts eller genomförs på ett sätt som under omstän- digheterna är oförenligt med en avsikt att ställa den som avses inför rätta. 
 I artikel 17.3 stadgas att Domstolen för att avgöra om bristande förmåga föreligger skall bedöma om staten, till följd av ett totalt eller omfattande sammanbrott eller brist på tillgänglighet i dess rättssystem, inte har förmåga att få tag på den anklagade eller nöd- vändig bevisning och vittnesmål eller på annat sätt saknar förmåga att genomföra sina förfaranden. 
  
 9.1.6 
  
 De s.k. Brottskriterierna 
  
 Till hjälp för Internationella brottmålsdomstolen vid tolkningen och tillämpningen av brottsbeskrivningarna i artiklarna  
 6-8 
  i Rom- stadgan skall enligt artikel 9 den enligt artikel 112 upprättade för- samlingen av stadgeparter anta s.k. Brottskriterier (Elements of Crimes). 
 Ett skäl för föreskriften om antagande av särskilda Brottskriteri- er var att staterna skulle kunna utöva en viss kontroll över hur domstolen kommer att tolka och tillämpa stadgan. Brottskriterier- na är inte bindande för domstolen men kan ändå förväntas bli av 
  
 9 
  
 Se avsnitt 13.2. 
  
 10 
  
 Ingressens fjärde och nionde stycke samt artikel 1 och 5. 
  
 225 
  
 Internationella brottmålsdomstolen 
  
 SOU 2002:98 
  
 stor betydelse för stadgans tillämpning. Stadgepartförsamlingen 
 11  
 kan besluta om ändringar i Brottskriterierna. För ändring krävs två tredjedels majoritet. Varje stadgepart, en absolut majoritet av do- marna samt åklagaren kan ta initiativ till ändring. Brottskriterierna liksom eventuella ändringar av dessa måste stå i överensstämmelse med stadgan. 
 I enlighet med vad som bestämdes i slutakten till Romkonferen- sen, utarbetade den förberedande kommissionen ett förslag till brottskriterier som presenterades i juni 2000. Förslaget antogs en- hälligt vid det första stadgepartsförsamlingsmötet i september 2002. Brottskriterierna kan ses som förtydliganden av beskrivning- arna av de olika gärningstyperna som finns i art.  
 6-8 
  i stadgan. För varje särskild brottsbeskrivning finns en uppräkning av de objektiva och subjektiva rekvisit som skall vara uppfyllda för att straffrätts- ligt ansvar skall kunna utdömas. 
 12 
  
 9.2 
  
 Ratificering och inkorporering i några andra länder 
  
 9.2.1 
  
 Ratificering 
  
 Hittills (september 2002) har 81 av de 139 signatärstaterna ratifice- rat Romstadgan. Bland dessa finns nu samtliga medlemsstater i EU. Härtill har Norge tillträtt stadgan den 16 februari 2000 och Island den 25 maj 2000. Många andra europeiska länder har också tillträtt stadgan, däribland våra baltiska grannar Estland och Lettland samt Polen. 
 I flertalet av de nu nämnda staterna har också lagstiftning för samarbetet med domstolen m.m. antagits. I Finland, som ratifice- rade stadgan den 29 december 2000 har en särskild lag om samarbe- te med domstolen införts och ändringar också gjorts i den finska strafflagen (RP 161/2000 rd). I Danmark, som ratificerade stadgan den 21 juni 2001, antogs lagstiftning i samband med beslutet att tillträda stadgan (Lovforslag nr. L 20, Folketinget  
 2000-01, 
  Lov nr. 342 af 16. maj 2001). Norsk lagstiftning har antagits i juni 2001 (Ot.prp. nr. 95,  
 2000-2001). 
  
 De utomeuropeiska länder som har tillträtt stadgan finns spridda över hela världen. Det finns emellertid också några större länder som inte tillträtt stadgan. Bland de stater som inte undertecknat 
  
 11  
 Stadgepartsförsamlingen är den svenska översättning av engelskans Assembly of States Parties som finns i prop. 2000/01:122. 
  
 12 
 Brottskriterierna (på engelska) återges i bilaga 3 till detta betänkande. En omfattande kommentar till kriterierna finns i Lee 2001. 
 226 
  
 SOU 2002:98 
  
 Internationella brottmålsdomstolen 
  
 stadgan finns Indien och Kina. Förenta staterna har i maj 2002 till FN:s generalsekreterare skickat en förklaring där man meddelar att man inte avser att tillträda stadgan och att man därför inte anser sig på något sätt bunden av sitt ursprungliga undertecknande av stad- gan. Motsvarande förklaring har lämnats av Israel i augusti 2002. 
  
 9.2.2 
  
 Lagstiftningsåtgärder på straffrättens område 
  
 I motsats till vad som normalt är fallet i internationella straffrättsli- ga traktater innehåller Romstadgan inte något krav på att de brott och de straffrättsliga principer som anges i stadgan skall införlivas i de fördragsslutande staternas nationella rättsordningar. Komple- mentaritetsprincipen innebär dock i praktiken ett krav på att de nationella reglerna någorlunda väl stämmer överens med dem som gäller för Internationella brottmålsdomstolen. De flesta stater har därför funnit anledning att göra i vart fall någon form av översyn av sin lagstiftning för att utröna behovet av ändringar i den nationella straffrätten. 
 De enskilda staterna kan gå tillväga på flera sätt för att uppfylla de krav som komplementaritetsprincipen kan sägas ställa. Ett sätt är att tillämpa den redan befintliga vanliga nationella strafflagen och döma den som begår en gärning som enligt Romstadgan är att bedöma som folkmord, brott mot mänskligheten eller krigsförbry- telse för mord, misshandel, människorov, våldtäkt eller något annat nationellt brott som gärningen kan tänkas utgöra. Ett annat sätt är att inkorporera bestämmelserna i art.  
 6-8 
  i Romstadgan genom att i en nationell lag helt enkelt hänvisa till stadgans bestämmelser eller till andra relevanta traktater (t.ex. Genèvekonventionerna). Imple- mentering kan vidare ske genom införande av strafflagstiftning som antingen upprepar innehållet i Romstadgans bestämmelser eller in- nehåller egna brottsdefinitioner som motsvarar stadgans innehåll. Det kan naturligtvis göras såväl i en ny, separat lag som genom komplementering av befintlig strafflag. Man kan också tänka sig kombinationer av de nu beskrivna metoderna. 
 I några länder – däribland Estland, Polen och Ungern – har man relativt nyligen antagit eller är på väg att anta nya generella straffla- gar och man har då också utformat bestämmelserna med beaktande av innehållet i Romstadgan. I vårt grannland Norge pågår ett om- fattande arbete som syftar till antagandet av en ny straffelov. I mars 2002 lade Straffelovkommisjonen fram ett delbetänkande (NOU 2002:4) där det föreslås att man i den nya straffeloven skall införa 
 227 
  
 Internationella brottmålsdomstolen 
  
 SOU 2002:98 
  
 ett eget kapitel med särskilda bestämmelser om ansvar för krigsför- brytelser, folkmord och brott mot mänskligheten. Något konkret förslag till lagtext läggs emellertid inte fram i betänkandet. Kommi- sjonen föreslår dock att bestämmelserna i Romstadgan skall trans- formeras till norsk rätt, dvs. man anser det inte vara tillräckligt att i den nationella lagstiftningen enbart hänvisa till innehållet i stadgan. 
 Många länder har antagit eller överväger att anta nya, särskilda strafflagar avseende internationella brott. Storbritannien, liksom Nya Zeeland och Kanada, har valt att inte utforma några egna brottsbeskrivningar utan hänvisar i sin nya lagstiftning helt kort till Romstadgans brottsdefinitioner. (I den kanadensiska lagen finns dock, förutom hänvisningen till Romstadgan, även kortfattade brottsbeskrivningar). I Storbritannien har man dessutom i form av ett s.k. Statutory Instrument antagit de i enlighet med art. 9 i Rom- stadgan fastställda Brottskriterierna. 
 I flera europeiska länder har man antagit eller är på väg att anta ny lagstiftning i syfte att implementera brotten i Romstadgan i den nationella rätten. Längst i detta hänseende torde man ha kommit i Tyskland, där en ny Völkerstrafgesetzbuch antagits av Sanchez i april 2002. Liknande lagförslag ligger i det nederländska parlamen- tet och kommer att läggas fram i Frankrike. I Belgien antas vissa ändringar i den redan befintliga lagen om straff för brott mot in- ternationell humanitär rätt. I Schweiz och Österrike övervägs vissa ändringar i den befintliga strafflagen och i Spanien sitter en utred- ning med uppdrag att överväga införandet av en ny särskild strafflag. 
 I den tyska Völkerstrafgesetzbuch finns utförliga brottbeskriv- ningar för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytel- ser. Dessa har i stor utsträckning utformats mot bakgrund av inne- hållet i Romstadgan men har, särskilt när det gäller krigsförbrytel- ser, blivit föremål för en viss systematisering. När det gäller straff- rättens allmänna del har man som huvudprincip föreslagit att vad som annars gäller i tysk straffrätt skall gälla även vid tillämpningen av Völkerstrafgesetzbuch. Vissa särregler har dock föreslagits. 
 Beträffande situationen i våra nordiska grannländer Danmark och Finland kan följande sägas. I samband med att man i Danmark antog Lov om den Internationale Straffedomstol fann man den nu- varande lagstiftningen vara tillfyllest. Man pekade på Jones om Howard från år 1955, på vissa bestämmelser i den militära straffe- loven och även på att de sedvanliga bestämmelserna i straffeloven kan tillämpas på gärningar som omfattas av bestämmelserna i Rom- stadgan. F.n. pågår dock en översyn av den militära straffeloven 
 228 
  
 SOU 2002:98 
  
 Internationella brottmålsdomstolen 
  
 och där kommer även brotten i Romstadgan att behandlas. Ett be- tänkande från utredningen kan förväntas i början av år 2003. 
 I samband med Finlands ratifikation av Romstadgan gjordes be- dömningen att det inte var nödvändigt att göra några större änd- ringar i den finska strafflagen, eftersom de gärningar som avses i art.  
 6-8 
  i Romstadgan i stor utsträckning redan är kriminaliserade genom bestämmelserna i strafflagens 11 kap. om krigsförbrytelser och brott mot mänskligheten. Samtidigt förklarades att man skulle överväga om ändå vissa justeringar är nödvändiga. 
  
 Information om lagstiftningsarbete i olika länder med anledning av tillträdet till Romstadgan kan fås via Internet under bl.a. adres- serna  
  
 www.iccnow.org 
  
 . och  
  
 http://www.hrw.org/campaigns/icc/ 
  
 . 
  
 229 
 10 Brotten i Romstadgan 
  
 10.1 
  
 Inledning 
  
 I artikel 5 i Romstadgan anges de brott som omfattas av Interna- tionella brottmålsdomstolens jurisdiktion. Dessa är folkmord, brott mot mänskligheten, krigsförbrytelser och aggressionsbrott. Beträffande aggressionsbrottet sägs dock i art. 5.2 att domstolens jurisdiktion över det brottet skall utövas först sedan en bestämmel- se har antagits som definierar brottet och fastställer villkoren för utövandet av jurisdiktion över det. De övriga brotten har definie- rats i art.  
 6-8. 
  
 Här kan nämnas att vissa stater under förhandlingarna av Rom- stadgan förespråkade att också internationella terroristbrott och narkotikabrott skulle omfattas av Internationella domstolens juris- diktion. FN:s folkrättskommission (International Law Commis- sion, ILC) hade också år 1994 presenterat ett förslag till stadga som innehöll betydligt fler brottstyper. Majoriteten av stater motsatte sig dock dessa förslag och ansåg att endast de klassiska humanitär- rättsliga brotten borde tas med. Till Romkonferensens slutakt fo- gades dock en resolution, som rekommenderar att en framtida kon- ferens consider the crimes of terrorism and drug crimes with a view to arriving at an acceptable definition and their inclusion in the list of crimes within the jurisdiction of the Court. 
 Förutom de brott som anges i art. 5 finns i art. 70 i Romstadgan bestämmelser om brott som riktas mot domstolen och dess egen verksamhet. Brotten omfattar olika former av menedsbrott, över- grepp i det rättsliga förfarandet och mot domstolens tjänstemän samt vissa besticknings- och mutbrott. Frågan om vilket lagstift- ningsbehov i Sverige som kan föreligga med anledning av innehållet i art. 70 kommer, enligt vad som framgår av våra direktiv, att be- handlas i annat sammanhang. 
 231 
  
 Brotten i Romstadgan 
  
 SOU 2002:98 
  
 10.2 
  
 Folkmord 
  
 10.2.1 
  
 Romstadgan 
  
 Bestämmelsen om folkmord finns i  
 art. 6  
 i Romstadgan. Definitio- nen av brottet följer ordagrant den som finns i  
 FN:s konvention om förebyggande och bestraffning av brottet folkmord (genocide) 
 . 
 1  
 Kon- ventionen, som utarbetades i efterdyningarna av  
 Nazi-Tysklands 
  utrotningskampanjer under andra världskriget och även mot bak- grund av en del tidigare övergrepp på olika befolkningsgrupper i såväl krig som under fred, antogs av FN:s generalförsamling i de- cember 1948 och trädde i kraft år 1951. Den har i dag biträtts av mer än 120 stater. Sverige ratificerade konventionen år 1952. Kon- ventionen ansågs redan vid sitt antagande utgöra en bekräftelse av gällande sedvanerätt; i art. I anges att de fördragsslutande parterna bekräfta, att folkmord, vare sig det förövas i fredstid eller i krigstid, är ett brott enligt folkrätten, vilket de förplikta sig att förebygga och bestraffa. 
 Folkmord definieras i konventionen – och i Romstadgan - som vissa gärningar som begås i avsikt att helt eller delvis förinta en na- tionell, etnisk, rasmässigt bestämd eller religiös grupp såsom sådan. De gärningar som omfattas är: 
  
 a) 
  
 att döda medlemmar av gruppen; 
  
 b) 
  
 att tillfoga medlemmar av gruppen svår kroppslig eller själslig skada; 
  
 c) 
  
 att uppsåtligen påtvinga gruppen levnadsvillkor, som är avsedda att medföra dess fysiska undergång helt eller delvis; 
  
 d) 
  
 att genomföra åtgärder, som är avsedda att förhindra födelser inom gruppen; 
  
 e) 
  
 att med våld överföra barn från gruppen till en annan grupp. 
  
 Det finns i definitionen ingen koppling till väpnad konflikt. Folk- mord kan således begås även utan att någon sådan konflikt före- ligger. 
 De fördragsslutande parterna förpliktar sig genom tillträdet till konventionen bl.a. att införa verksamma straff för personer som gör sig skyldiga till folkmord eller till stämpling till folkmord, omedelbar och offentlig uppmaning till folkmord, försök till folk- mord eller delaktighet i folkmord. I stället för att som i konventio- nen ha en särskild uppräkning av i vilka former folkmord ger upp- hov till straffrättsligt ansvar, så gäller enligt Romstadgan de all- 
  
 1  
 SÖ 1952:64. 
 232 
  
 SOU 2002:98 
  
 Brotten i Romstadgan 
  
 männa reglerna för individuellt straffansvar i del 3 av stadgan 
 2  
 även för folkmord. Det kriminaliserade området torde i allt väsentligt vara detsamma. 
 Folkmord är också ett av de brott som de båda  
 FN-tribunalerna 
  för f.d. Jugoslavien respektive Rwanda har behörighet att döma över. Även i tribunalernas stadgor följer man den definition av folkmord som finns i 1948 års konvention. Tribunalerna har genom sin praxis gett viktiga bidrag till tolkningen av brottet. 
 3 
  
 Folkmordskonventionen innehåller av särskilda skäl endast ett krav på att de avtalsslutande staterna skall lagföra brott enligt kon- ventionen som har begåtts på statens eget territorium. Förkla- ringen till det begränsade kravet är att det i konventionen förut- sattes att en internationell straffdomstol skulle inrättas för att prö- va anklagelser om folkmord och att det därför var tillräckligt att de enskilda staternas jurisdiktion omfattade det egna territoriet. Nå- gon sådan domstol kom emellertid aldrig att inrättas. Varje stat an- ses emellertid enligt allmän folkrätt (sedvanerätt) ha rätt att utöva universell jurisdiktion över folkmordsbrottet. 
 4 
  
 10.2.2 
  
 Svenska bestämmelser 
  
 För att uppfylla åtagandena enligt folkmordskonventionen infördes i Sverige  
 lagen (1964:169) om straff för folkmord 
 . Enligt den lagen föreligger brottet folkmord om någon förövar en gärning, för vil- Hernandez enligt lag är stadgat fängelse i fyra år eller däröver, mot en na- tionell, etnisk, rasmässigt bestämd eller religiös folkgrupp med av- sikt att förgöra gruppen helt eller delvis. Brottstypen folkmord anknyter sålunda till vilket som helst brott, på vilket kan följa fäng- else i fyra år eller mer, om brottet har begåtts mot en folkgrupp av det angivna slaget och avsikten är att förgöra gruppen helt eller del- vis. 
 Straffet för folkmord är fängelse på viss tid, lägst fyra och högst tio år, eller på livstid. Även försök, förberedelse eller stämpling till folkmord, liksom underlåtenhet att avslöja sådant brott, är straff- bart. 
 Straffrättskommittén, vars förslag till folkmordsbrott kom att antas, hade funnit att bestämmelserna i dess förslag till brottsbalk relativt väl skulle täcka in de enligt folkmordskonventionen straff- 
  
 2 
  
 Art. 25 , se vidare avsnitt 12.6. 
  
 3 
  
 Bl.a. genom Rwandatribunalen i  
  
 Mitchell  
 och Jugoslavientribunalen i  
 Kristic  
 (Se bilaga 7). 
  
 4 
  
 Se t.ex. Oppenheim s. 993 f. 
  
 233 
  
 Brotten i Romstadgan 
  
 SOU 2002:98 
  
 bara gärningarna. 
 5  
 Däremot, konstaterade man, hade straffskalorna i brottsbalksförslaget inte bestämts med beaktande av den särskilda form av brottslighet som folkmordsbrottet utgör. Några nya sär- skilda brottstyper ansågs inte erforderliga, men det krävdes att lag- stiftningen kompletterades i fråga om bl.a. straffskalorna. Med hänsyn till den säregna beskaffenheten av brottet folkmord, ansågs dessa kompletterande bestämmelser böra upptas i en särskild lag. 
 Frågan om en särskild bestämmelse om folkmord borde föras in i tryckfrihetsförordningen hade diskuterats i kommittén. Denna hade emellertid ansett att någon sådan bestämmelse inte var på- kallad, eftersom ansvar enligt 7 kap. 4 § punkt 8 (numera punkten 10) kan ådömas den som uppmanar eller eljest söker förleda till brottslig gärning, dvs. gör sig skyldig till uppvigling. 
 Någon särskild bestämmelse om jurisdiktion för folkmord finns inte. Genom att det lindrigaste föreskrivna straffet är fyra år finns emellertid möjlighet att tillämpa universell jurisdiktion med stöd av 2 kap. 3 § 7 BrB. Detta gäller dock inte försök, förberedelse och stämpling. 
  
 10.3 
  
 Brott mot mänskligheten 
  
 10.3.1 
  
 Romstadgan 
  
 Definitionen av brott mot mänskligheten i  
 art. 7  
 i Romstadgan har också den en bakgrund i tidigare internationella överenskommelser, även om den är utökad och avsevärt mera detaljerad än sina förla- gor. Utvecklingen inleddes med den konferens som sommaren 1945 hölls i London och där andra världskrigets segrarmakter be- slutade att inrätta en internationell militärdomstol – Nürnbergtri- bunalen – för lagföring av grova krigsförbrytare från axelmakterna. Överenskommelsen formaliserades till det s.k.  
 Londonprotokollet 
 . Till protokollet fogades en stadga för den internationella militär- domstolen, dvs. Nürnbergtribunalen. 
 Enligt stadgan för Nürnbergtribunalen omfattar domstolens ju- risdiktion brott mot freden, krigsförbrytelser och brott mot mänskligheten (art. 6). 
 6  
 Brott mot mänskligheten definieras där som 
  
 5 
  
 Se prop. 1964:10 s. 202 ff. 
  
 6 
  
 Tokyotribunalen – som inrättades för lagföring av krigsförbrytelser i Fjärran Östern – gavs i sin stadga motsvarande jurisdiktion. 
  
 234 
  
 SOU 2002:98 
  
 Brotten i Romstadgan 
  
 mord, utrotande, förslavande, deportation och andra omänskliga hand- lingar, begångna mot någon civilbefolkning före eller under kriget; el- ler förföljelse av politiska, rasliga eller religiösa skäl vid utförandet av eller i samband med något brott, som faller inom Domstolens behö- righet, vare sig gärningarna stå i strid med lagarna inom det land, där de begåtts, eller icke. 
 Den 11 december 1946 fastställde FN:s generalförsamling genom resolution 95/1 de folkrättsliga principer som uttalats i Nürnberg- tribunalens stadga och praxis. I senare resolutioner har general- församlingen slagit fast att även apartheid och rasdiskriminering kan utgöra brott mot mänskligheten. 
 På uppdrag av generalförsamlingen utarbetade och antog FN:s folkrättskommission (ILC) år 1950 sju principer – de s.k.  
 Nürn- bergprinciperna  
 – som syftade till att precisera den folkrättsliga be- tydelsen av Nürnbergtribunalens stadga och domar. 
 7  
 I princip nr I slås fast att varje person som begår en gärning som utgör ett brott enligt internationell rätt är ansvarig och kan straffas för detta. Prin- cip nr VI innehåller en uppräkning av brott som är straffbara som brott enligt internationell rätt, däribland brott mot mänskligheten. Det definieras där som: 
 Murder, extermination, enslavement, deportation and other inhuman acts done against any civilian population, or persecutions on political, racial or religious grounds, when such acts are done or such persecu- tions are carried on in execution of or in connection with any crime against peace or any war crime. 
 Brott mot mänskligheten är även en av de brottstyper som  
 Jugosla- vientribunalen  
 är behörig att döma över. I art. 5 i tribunalens stadga behandlas domstolens jurisdiktion över brottet. Där anges: 
 Internationella tribunalen skall ha behörighet att lagföra personer som är ansvariga för följande brott när de begås under väpnad kon- flikt, vare sig denna är av internationell eller nationell karaktär, och som riktas mot en civilbefolkning: 
  
 a) 
  
 mord, 
  
 b) 
  
 utrotning, 
  
 c) 
  
 förslavning, 
  
 d) 
  
 deportering, 
  
 7  
 Kommissionen upprättades år 1947 i syfte att främja den internationella rättens utveckling och kodifiering. 
 235 
  
 Brotten i Romstadgan 
  
 SOU 2002:98 
  
 e) 
  
 fängslande, 
  
 f) 
  
 tortyr, 
  
 g) 
  
 våldtäkt, 
  
 h) 
  
 förföljelse på politiska, rasmässiga och religiösa grunder, 
  
 i) 
  
 andra inhumana handlingar. 
  
 Även  
 Rwandatribunalen  
 är behörig att pröva anklagelser om brott mot mänskligheten. I den tribunalens stadga (art. 3) definieras brottet på följande sätt. 
 Internationella Rwandatribunalen skall ha behörighet att lagföra per- soner som är ansvariga för följande brott, när de begås som del av ett vidsträckt och systematiskt angrepp riktat mot civilbefolkningen av nationella, politiska, etniska, rasmässiga eller religiösa skäl: 
  
 a) 
  
 mord, 
  
 b) 
  
 utrotning, 
  
 c) 
  
 förslavning, 
  
 d) 
  
 deportering, 
  
 e) 
  
 fängslande, 
  
 f) 
  
 tortyr, 
  
 g) 
  
 våldtäkt, 
  
 h) 
  
 förföljelse på politiska, rasmässiga och religiösa grunder, 
  
 i) 
  
 andra inhumana handlingar. 
  
 Vid en jämförelse mellan de båda stadgornas definition lägger man märke till att det i Rwandatribunalens stadga, till skillnad mot vad som gäller enligt Jugoslavientribunalens stadga och även enligt stadgan för Nürnbergtribunalen, inte uppställs något krav på att en väpnad konflikt skall föreligga. 
 8  
 Å andra sidan krävs i Jugoslavien- tribunalens stadga inte att de uppräknade brotten har begåtts som del av ett vidsträckt och systematiskt angrepp riktat mot civil- befolkningen och att det begåtts av nationella, politiska, etniska, rasmässiga eller religiösa skäl. 
 9 
  
 Beskrivningen av brott mot mänskligheten i Romstadgan art. 7 är utökad och avsevärt mera detaljerad än sina förlagor. Själva brottsbeskrivningarna finns i art. 7.1 och liknar till sin struktur be- skrivningarna i de tidigare stadgorna. Först anges den ram inom 
  
 8 
  
 Jugoslavientribunalens överklagandekammare uttalade i målet  
  
 Tadic  
 (jurisdiction deci- sion 2 okt. 1995 p.141) att det enligt  
 sedvanerätten  
 numera är så att brott mot mänsklighe- ten kan begås även utan att någon väpnad konflikt föreligger. 
  
 9 
  
 Att ett sådant krav ändå finns har fastslagits i praxis. De båda tribunalerna har i flera fall haft att ta ställning till åtal för brott mot mänskligheten, se t.ex. Jugoslavientribunalen i 
  
 Tadic 
 ,  
 Blasckic  
 och  
 Kunarac m.fl.  
 eller Rwandatribunalen i  
 Brown. 
  
 236 
  
 SOU 2002:98 
  
 Brotten i Romstadgan 
  
 vilken de olika gärningarna måste begås för att utgöra brott mot mänskligheten, nämligen som en del av ett vidsträckt eller syste- matiskt angrepp riktat mot civilbefolkningen med insikt om an- greppet. Därefter räknas de gärningar upp som kan lagföras inför Domstolen när de begås inom denna ram. De är mord, utrotning, förslavning, deportation eller tvångsförflyttning av befolkning, fängslande eller annat allvarligt berövande av fysisk frihet i strid med grundläggande folkrättsliga regler, tortyr, våldtäkt, sexuellt slaveri, påtvingad prostitution, påtvingat havandeskap, påtvingad sterilisering eller varje annan form av sexuellt våld av motsvarande svårighetsgrad, förföljelse av en identifierbar folkgrupp eller ett identifierbart kollektiv av politiska, rasmässiga, nationella, etniska, kulturella, religiösa, genusmässiga eller av andra skäl som univer- sellt är erkända som otillåtna enligt folkrätten (förföljelse dock en- dast i samband med en annan gärning i uppräkningen eller ett annat brott som omfattas av Domstolens jurisdiktion), påtvingat för- svinnande av personer, brottet apartheid och, slutligen, andra omänskliga handlingar av liknande beskaffenhet som uppsåtligen förorsakar svårt lidande, svår kroppslig skada eller svårt själsligt eller fysiskt men. 
 Någon koppling till väpnad konflikt finns inte i Romstadgans definition. Den ger således stöd till Jugoslavientribunalens anta- gande i  
 Tadic  
 att brott mot mänskligheten enligt etablerad sed- vanerätt kan begås i väpnade konflikter, såväl internationella som icke internationella, men också utan att någon sådan konflikt alls föreligger. 
 10 
  
 Man kan konstatera att listan över gärningar som kan utgöra brott mot mänskligheten är betydligt utökad jämfört med tidigare stadgor. Det bör anmärkas att den, genom att andra omänskliga handlingar medtagits, lämnar utrymme för att inkludera även and- ra handlingar än de som uttryckligen nämns i stadgan. Inte heller grunderna för förföljelse är uttömmande angivna, och att den långa listan över sexualbrott också talar om andra former av sexuellt våld än de uppräknade. 
 I artikel 7.2 kompletteras brottsbeskrivningarna med en rad de- finitioner av begrepp som använts i dessa. För definitionerna hänvi- sas till stadgetexten. Flera av dessa är nyskapande. De ger också en detaljeringsgrad åt brottsbeskrivningen som är långt större än i ti- digare instrument och de bör, tillsammans med de av stadgepart- 
  
 10  
 Se not 8. 
 237 
  
 Brotten i Romstadgan 
  
 SOU 2002:98 
  
 församlingen antagna Brottskriterierna (Elements of Crimes), 
 11  
 kunna ge en god vägledning för den framtida rättstillämpningen. 
  
 10.3.2 
  
 Svenska bestämmelser 
  
 Det saknas särskilda bestämmelser om brott mot mänskligheten i svensk rätt. Det innebär inte att sådana gärningar som omfattas av Romstadgans definition av brott mot mänskligheten är straffria enligt svensk rätt. Tvärtom torde de i allmänhet utgöra allvarliga brott enligt svensk lag med tillämpning av olika straffbestämmelser i brottsbalken eller annan svensk straffrättslig lagstiftning. Exempel på straffbestämmelser som kan vara tillämpliga är de om mord, misshandel, olaga tvång, människorov och våldtäkt. Det är dock inte säkert att  
 samtliga  
 gärningstyper som omfattas av Romstad- gans definition alltid kan anses falla in under de normala svenska straffbestämmelserna. Det gäller naturligtvis särskilt i fråga om den öppna bestämmelsen i stadgan om andra omänskliga handlingar (art. 7.1 k). Men tveksamhet i detta hänseende får nog anses råda även i fråga om vissa av stadgans övriga regler, t.ex. dem om depor- tation eller tvångsförflyttning av befolkning, sexuellt slaveri och påtvingat havandeskap. I den mån som gärningarna har begåtts i en väpnad konflikt kan dock även bestämmelsen i 22 kap. 6 § BrB om folkrättsbrott vara tillämplig. 
 Några särskilda jurisdiktionsbestämmelser finns inte för brott mot mänskligheten. I de fall som en gärning utgör folkrättsbrott eller faller under en straffbestämmelse med lägst fyra års fängelse i straffskalan (t.ex. mord, dråp och människorov) kan universell ju- risdiktion utövas med stöd av 2 kap. 3 § 6 eller 7 BrB. 
  
 10.4 
  
 Krigsförbrytelser 
  
 10.4.1 
  
 Romstadgan 
  
 Inledning 
 I  
 artikel 8  
 i Romstadgan har ett stort antal brott med anknytning till väpnade konflikter samlats under rubriken krigsförbrytelser. Regler i folkrätten om förbud mot vissa former av krigföring, om behandling av krigsfångar, etc. har utvecklats successivt genom hi- 
  
 11  
 Se avsnitt 9.1.6. 
 238 
  
 SOU 2002:98 
  
 Brotten i Romstadgan 
  
 storien även om huvuddelen av reglerna har tillkommit under de senaste hundra åren. De viktigaste nu gällande instrumenten på området är framför allt de fyra  
 Genèvekonventionerna  
 från år 1949 (GK  
 I-IV) 
  och deras två  
 tilläggsprotokoll  
 (TP  
 I-II) 
  från år 1977. Av stor betydelse är dock även  
 1907 års Haagkonventioner  
 (särskilt lantkrigsreglementet i IV Haagkonventionen) och flera instrument som förbjuder användandet av vissa vapentyper. 
 Flertalet av de i Romstadgan upptagna brotten har ordagrant hämtats från de nämnda instrumenten. I några fall har bestäm- melser från olika artiklar i dessa instrument samlats till ett brott. Vidare har i ett par fall en vidareutveckling av den humanitära rät- ten skett genom förtydliganden och tillägg. Exempel på detta är sexualbrotten respektive angrepp mot personal m.m. i humanitära biståndsinsatser eller i FN:s fredsbevarande insatser. 
 Genèvekonventionerna har ett mycket stort omfång; 1949 års konventioner innehåller tillsammans mer än 400 artiklar och tilläggs- protokollen mer än 100 artiklar. Bland dessa finns bestämmelser om beivrande av konventionsöverträdelser. Det görs här en skillnad mellan vad som betecknas som  
 svåra överträdelser (grave breaches)  
 av konventionerna respektive andra, mindre allvarliga, konventions- stridiga handlingar. Medan konventionsstaterna har en uttrycklig förpliktelse att straffbelägga alla svåra överträdelser, skall man i frå- ga om andra konventionsstridiga handlingar vidta erforderliga åt- gärder för att de skall bringas att upphöra. Konventionsstaterna är skyldiga att, oavsett nationalitet, ställa en person som anklagas för att ha begått en svår överträdelse (enligt själva konventionerna eller enligt tilläggsprotokoll I) inför egen domstol eller överlämna denne till någon annan konventionsstat som har intresse av överträdelsen beivrande och har förebragt tillräckliga skäl för åtal. 
 Att Genèvekonventionerna ålägger de enskilda staterna att kri- minalisera endast svåra överträdelser av konventionerna innebär inte något hinder mot att kriminalisera även andra överträdelser av konventionerna, så länge det sker i enlighet med folkrättsligt er- kända principer. T.ex. torde varje stat ha rätt att kriminalisera över- trädelser av artikel 3 som är gemensam för de fyra konventionerna, oberoende av var gärningen är begången och vilken nationalitet gär- ningsmannen har. 
 Det har i den internationella humanitära rätten traditionellt gjorts skillnad mellan internationella och interna väpnade konflik- ter, på det sättet att endast vissa begränsade delar har ansetts vara tillämpliga i interna konflikter. Det gäller reglernas tillämplighet över huvud taget men även i fråga om enskilda individers ansvar för 
 239 
  
 Brotten i Romstadgan 
  
 SOU 2002:98 
  
 handlingar som strider mot den humanitära rätten. Denna åtskill- nad avspeglas i de båda  
 FN-tribunalernas 
  stadgor. Kriget på Balkan ansågs som utgångspunkt vara en internationell konflikt medan händelserna i Rwanda betraktas som en i huvudsak intern konflikt. Jugoslavientribunalens domsrätt omfattar därför såväl svåra över- trädelser av Genèvekonventionerna som andra brott mot krigets lagar (art. 2 och 3 i tribunalens stadga) medan Rwandatribunalen endast har kompetens att döma över brott mot artikel 3 gemensam för Gènevekonventionerna och dess tilläggsprotokoll II (art. 4 i stadgan). 
 Denna åtskillnad har av många ansetts konstlad och har kommit att ifrågasättas alltmer. Jugoslavientribunalen har genom sin dom i målet  
 Tadic  
 till stor del också brutit med denna syn. Enligt tribuna- lens överklagandekammare har sedvanerätten nu utvecklats därhän att stora delar av den humanitära rätten är tillämplig i såväl interna- tionella som interna väpnade konflikter. 
 12 
  
 Bestämmelsernas innehåll 
 I artikel 8 i Romstadgan finns inledningsvis en jurisdiktionsregel. Domstolen skall enligt denna ha jurisdiktion över krigsförbrytelser  
 särskilt  
 när de begås som en del av en plan eller en politik eller ut- gör en del av förövandet av sådana brott i stor skala (artikel 8.1). Formuleringen är en kompromiss mellan de länder som önskade en absolut tröskel liknande den för brott mot mänskligheten (del av ett vidsträckt eller systematiskt angrepp) och de som förespråkade att i princip alla krigsförbrytelser skulle kunna lagföras inför dom- stolen. Den återspeglar även att krigsförbrytelser kan vara av mycket skiftande art och straffvärde och att domstolen endast skall befatta sig med de mest allvarliga brotten som angår hela det inter- nationella samfundet. 
 13 
  
 Själva brottsbeskrivningarna finns i artikel 8.2. De har grupperats under olika rubriker, nämligen svåra överträdelser av Genèvekon- ventionerna (punkt a), andra allvarliga kränkningar av lag eller sed- vanerätt i internationella väpnade konflikter (punkt b), allvarliga kränkningar i  
 icke-internationella 
  konflikter av Genèvekonven- tionernas gemensamma artikel 3 (punkt c) samt andra allvarliga 
  
 12 
  
 Tadic  
 jurisdiction decision 1995 p  
 79-94. 
  
 13 
  
 Jämför i sammanhanget också bestämmelsen i artikel 17.1 d, enligt vilken domstolen skall avvisa en sak på grund av bristande processförutsättningar om saken inte är tillräckligt allvar- lig för att motivera andra åtgärder av domstolen. 
  
 240 
  
 SOU 2002:98 
  
 Brotten i Romstadgan 
  
 kränkningar av lag eller sedvanerätt i  
 icke-internationella 
  väpnade konflikter (punkt e). Punkterna a och b behandlar alltså brott i in- ternationella väpnade konflikter medan punkterna c och e behand- lar brott i  
 icke-internationella 
  väpnade konflikter. 
 Det bör anmärkas att systematiken avviker från den normala inom internationell humanitär rätt, som skiljer på svåra över- trädelser (som bara kan begås i internationella väpnade konflikter) och andra allvarliga kränkningar (som kan begås i båda typerna konflikter), i det att sådana svåra överträdelser som upptas i Tilläggsprotokoll I återfinns i punkt b, medan begreppet svåra överträdelser i Romstadgan reserverats för svåra överträdelser av själva Genèvekonventionerna. 
 Svåra överträdelser av Genèvekonventionerna och andra allvarliga kränkningar av lag eller sedvanerätt (art. 8.2 a och b) 
 Svåra överträdelser av Genèvekonventionerna, nämligen gärningar som riktar sig mot personer eller egendom som skyddas enligt be- stämmelserna i den tillämpliga Genèvekonventionen, anges i  
 art. 8.2 a 
 . Följande brott upptas, hämtade från artikel 50 i GK I, artikel 51 i GK II, artikel 130 i GK III och artikel 147 i GK IV: 
  
 i. 
  
 Uppsåtligt dödande. 
  
 ii. 
  
 Tortyr eller omänsklig behandling inbegripet biologiska experi- ment. 
  
 iii. 
  
 Uppsåtligt förorsakande av svårt lidande eller svår skada till kropp eller hälsa. 
  
 iv. 
  
 Olaglig och godtycklig förstörelse eller tillägnelse av egendom i stor omfattning som inte rättfärdigas av militär nödvändighet. 
  
 v. 
  
 Tvingande av en krigsfånge eller en annan skyddad person att tjänstgöra i en fientlig makts stridskrafter. 
  
 vi. 
  
 Uppsåtligt berövande av rätten till opartisk rättegång i laga ordning för en krigsfånge eller en annan skyddad person. 
  
 vii. 
  
 Olaglig deportation eller förflyttning eller olaglig inspärrning. 
  
 viii. 
  
 Tagande av gisslan. 
  
 I  
 art. 8.2 b  
 anges andra allvarliga kränkningar av lag eller sedvane- rätt som är tillämplig i internationella väpnade konflikter inom, som det heter för att markera att man i allt väsentligt baserat sig på bestämmelser som är en del av sedvanerätten på området, den ve- dertagna folkrättsliga ramen. Den upptar en mycket stor mängd 
 241 
  
 Brotten i Romstadgan 
  
 SOU 2002:98 
  
 brott av skiftande karaktär. 
 14  
 Det är fråga dels om brott mot perso- ner, egendom eller kännetecken som skyddas av TP I eller annars av sedvanerätten, dels brott som innefattar användande av otillåtna stridsmetoder eller stridsmedel. 
 När det gäller användande av förbjudna stridsmedel (jfr Rom- stadgan art. 8.2 b  
 xvii–xx), 
  saknas förbud mot användande av vissa vapentyper. Ursprungligen var avsikten att ta med ett uttryckligt förbud mot användande av kemiska och bakteriologiska vapen. Länder i tredje världen insisterade emellertid på att i så fall också ta med förbud mot användandet av kärnvapen, något som i sin tur var oacceptabelt för kärnvapenmakterna och deras allierade. Det gick heller inte att nå enighet om att få med förbud mot vapentyper som omfattas av 1980 års konvention om särskilt inhumana vapen (se prop. 1981/82:206) eller Ottawakonventionen mot  
 anti-personella 
  landminor (se prop. 1997/98:175). Lösningen blev att de uttryckli- ga referenserna till massförstörelsevapen och andra specifika vapen- typer ströks och ersattes med ett på generella kriterier uppbyggda brott, som kan fyllas med innehåll beträffande specifika vapen och stridsmetoder i samband med framtida ändringar av stadgan. 
 Kränkningar av Genèvekonventionernas gemensamma artikel 3 och andra brott i  
 icke-internationella 
  väpnade konflikter (art. 8.2 c och e) 
 I  
 art. 8.2 c 
 , som gäller i fall av väpnad konflikt som inte är av inter- nationell karaktär, upptas kränkningar av den för de fyra Genève- konventionerna gemensamma artikel 3, nämligen följande gärning- ar som begåtts mot personer som inte deltar aktivt i fientligheterna, däribland medlemmar av de väpnade styrkorna som har lagt ned vapnen och personer som försatts ur stridbart skick genom sjuk- dom, sårskada, fångenskap eller av annat skäl: 
  
 i. 
  
 Våld mot liv och person, i synnerhet mord i alla dess former, stympning, grym behandling och tortyr. 
  
 ii. 
  
 Kränkande av den personliga värdigheten, i synnerhet föröd- mjukande och nedsättande behandling. 
  
 iii. 
  
 Tagande av gisslan. 
  
 iv. 
  
 Utdömande av straff och verkställande av avrättningar utan föregå- ende dom avkunnad av i laga ordning tillsatt domstol vars rättskip- ning erbjuder de garantier som allmänt erkänns som oumbärliga. 
  
 14  
 En detaljerad uppräkning med angivande av bakomliggande traktatbestämmelser finns i prop. 2000/01:122 s 23 ff. 
 242 
  
 SOU 2002:98 
  
 Brotten i Romstadgan 
  
 Under punkt d klargörs att punkt c gäller  
 icke-internationella 
  väp- nade konflikter och inte i situationer som har uppkommit till följd av interna störningar och spänningar, såsom upplopp, enstaka och sporadiska våldshandlingar eller andra liknande handlingar. 
 I  
 art. 8.2 e  
 upptas andra allvarliga kränkningar av lag eller sed- vanerätt som gäller  
 icke-internationella 
  väpnade konflikter inom den vedertagna folkrättsliga ramen, dvs. vad som Romkonferensen bedömde som sedvanerättsligt etablerade krigsförbrytelser i denna typ av konflikt. Brottsbeskrivningarna är i allt väsentligt desamma som de som gäller för motsvarande brott i internationella konflik- ter, dock med anpassning till karaktären av konflikten. Man kan notera att de upptagna brotten är betydligt färre än de i internatio- nella konflikter. Det fanns under förhandlingarna ett stort mot- stånd från vissa länder att över huvud taget låta brott i icke- internationella konflikter ingå i Internationella brottmålsdomsto- lens jurisdiktion, och listan utgör en del av det förhandlingspaket som slutligen antogs. 
 Under punkten f återfinns samma bestämmelse som under punkten d. Det tilläggs där att gärningarna under e gäller väpnade konflikter som utspelas inom en stats territorium när det före- kommer en långvarig väpnad konflikt mellan regeringsmyndigheter och organiserade väpnade grupper eller mellan väpnade grupper. Tillägget kan sägas ersätta bestämmelsen i artikel 1.1 i TP II som gör protokollet tillämpligt endast vid konflikt mellan en stats stridskrafter och väpnade grupper som under ansvarigt kommando utövar sådan kontroll över en del av statens territorium att de kan utföra sammanhängande och samordnade operationer samt tilläm- pa protokollet. Effekten av att denna begränsning inte medtagits i stadgan är att brotten kan lagföras också när de begås i en väpnad konflikt mellan olika grupper, vilket också påtalas i punkt f, samt att kravet på ansvarigt kommando och kontroll över territorium sänkts väsentligt. 
  
 10.4.2 
  
 Svenska bestämmelser 
  
 I 22 kap. 6 § BrB finns en bestämmelse om straff för  
 folkrättsbrott 
 . En sådan bestämmelse infördes ursprungligen i strafflagen i sam- band med strafflagsreformen år 1948. Bestämmelsen ändrades ge- nom lagstiftning år 1954 och fick då i sak den lydelse som vid brottsbalkens tillkomst upptogs i dess 22 kap. 11 §. Genom lag- 
 243 
  
 Brotten i Romstadgan 
  
 SOU 2002:98 
  
 stiftning år 1986 
 15  
 flyttades bestämmelsen till dess nuvarande plats och erhöll samtidigt den lydelse den nu har. Den ändringen innebar bl.a. att tillämpningsområdet för bestämmelsen snävades in till att omfatta bara de allvarligaste överträdelserna av folkrätten. 
 16 
  
 Den som gör sig skyldig till en svår överträdelse av något sådant avtal med främmande makt eller någon sådan allmänt erkänd grundsats, som rör den internationella humanitära rätten i väpnade konflikter, skall enligt bestämmelsen dömas för folkrättsbrott till fängelse i högst fyra år. Om brottet är grovt, skall dömas till fäng- else i högst tio år eller på livstid. 
 I bestämmelsen anges ett antal exempel på vilka de svåra över- trädelser som kan föranleda straffansvar är. De är 
  
 1 
  
 att använda stridsmedel som är förbjudna enligt folkrätten, 
  
 2 
  
 att missbruka Förenta Nationernas kännetecken, kännetecken som avses i lagen (1953:771) om skydd för vissa internationella sjukvårds- beteckningar m. m., parlamentära flaggor eller andra internationellt erkända kännetecken eller att med hjälp av förrädiskt förfarande av något annat slag döda eller skada en motståndare, 
  
 3 
  
 att anfalla civilpersoner eller den som är försatt ur stridbart skick, 
  
 4 
  
 att inleda ett urskillningslöst anfall med vetskap om att anfallet kom- mer att förorsaka synnerligen svåra förluster eller skador på civilper- soner eller civil egendom, 
  
 5 
  
 att inleda anfall mot anläggningar eller installationer som åtnjuter sär- skilt folkrättsligt skydd, 
  
 6 
  
 att tillfoga av folkrätten särskilt skyddade personer allvarligt lidande, att tvinga krigsfångar eller civilpersoner att tjänstgöra hos deras mot- parts väpnade styrkor eller att i strid mot folkrätten beröva civilper- soner friheten, 
  
 7 
  
 att, i andra fall än som anges i  
  
 1–6, 
  godtyckligt och i stor omfattning förstöra eller tillägna sig egendom som åtnjuter ett särskilt folkrätts- ligt skydd. 
 Av förarbeten framgår att bestämmelsen utformats med syfte att uppfylla Sveriges förpliktelser enligt i första hand de fyra Genève- konventionerna och deras tilläggsprotokoll, lantkrigsreglementet och de olika överenskommelserna om förbud mot vissa typer av vapen. De folkrättsliga regler som åsyftas i bestämmelsen, är emel- lertid inte endast de som är upptagna i traktaterna. Som framgår av lagtexten, kan även svåra överträdelser av allmänt erkända grund- 
  
 15 
  
 Prop. 1985/86:9; bet. 1985/86:JuU24. 
  
 16 
  
 a.prop. s. 80f. 
  
 244 
  
 SOU 2002:98 
  
 Brotten i Romstadgan 
  
 satser (sedvanerätt) som rör den internationella humanitära rätten i väpnade konflikter beivras med stöd av bestämmelsen. På detta sätt finns inbyggt en möjlighet att beakta den ständigt pågående ut- vecklingen inom den folkrättsliga sedvanerätten. 
 I bestämmelsen tredje stycke upptas en bestämmelse om för- mans ansvar för underlydandes handlingar. Bestämmelsen – som infördes vid 1986 års lagändring och föranleddes av en föreskrift i första Genèveprotokollet (art. 86.1) – anger att, om ett folkrätts- brott har begåtts av den som är krigsman, även dennes förman skall dömas i den mån förmannen haft möjlighet att förutse brottet men inte gjort vad som ankommit på honom för att förhindra detta. 
 Som tidigare har nämnts, finns i 22 kap. 6  
 a–c 
  §§ BrB vissa be- stämmelser om straff för brott som alla har bakgrund i konventio- ner om förbud mot utveckling eller användning av vissa typer av vapen. Det gäller olovlig befattning med kemiska vapen (6 a §), olovlig befattning med minor (6 b §) och olovlig kärnsprängning (6 c §). För samtliga dessa brott är straffet fängelse i högst fyra år eller, om brottet är grovt, fängelse i högst tio år eller på livstid. Be- stämmelserna är subsidiära till bestämmelsen i 22 kap. 6 §, dvs. de skall inte tillämpas om den aktuella gärningen är att bedöma som folkrättsbrott. 
 Folkrättsbrott, olovlig befattning med kemiska vapen och olov- lig befattning med minor är enligt 2 kap. 3 § 6 BrB underkastade universell jurisdiktion. 
  
 10.5 
  
 Aggressionsbrottet 
  
 I artikel 5 i Romstadgan anges vilka brott som skall omfattas av Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion. Bland dessa finns, förutom de brott som behandlats tidigare i detta kapitel, ag- gressionsbrott. Det framgår dock av art. 5.2 att domstolen skall utöva sin jurisdiktion över aggressionsbrott först sedan en be- stämmelse har antagits som definierar brottet och fastställer villko- ren för utövandet av jurisdiktion över det. 
 Aggressionsbrott är brott som innebär att krig förbereds eller in- leds på ett folkrättsstridigt sätt. I  
 Nürnbergtribunalens stadga  
 (art. 6 a) kallades sådant brott brott mot freden och definierades som planering, förberedelse, igångsättande eller utförande av ett an- fallskrig eller av ett krig i strid med internationella fördrag, över- enskommelser eller försäkringar, eller deltagande i en gemensam plan eller sammansvärjning för åstadkommande av något av det 
 245 
  
 Brotten i Romstadgan 
  
 SOU 2002:98 
  
 ovannämnda. En mera utförlig definition finns i den  
 resolution  
 som antogs  
 i FN:s generalförsamling år 1974 
 . 
 17  
 Enligt den är aggres- sion användandet av vapenmakt av en stat mot en annan stats suve- ränitet, territoriella integritet eller politiska oberoende på ett sätt som står i strid med  
 FN-stadgan 
  och som närmare definieras i reso- lutionen. Det slås också fast att ett aggressionskrig är ett brott mot internationell fred och att det ger upphov till internationellt ansvar. 
 Bakgrunden till inskränkningen i Romstadgan när det gäller ut- övandet av jurisdiktion över aggressionsbrottet är att man under förhandlingarna inte kunde enas om en definition av detta och om vilken roll som FN:s säkerhetsråd skulle ha att spela i förhållande till Domstolen i fall av aggressionsbrott. Den definition av aggres- sion som återfinns i FN:s generalförsamlings resolution från 1974 gäller förhållandet mellan stater och bedömdes av vissa som alltför vid och otillfredsställande för utkrävande av individuellt straff- ansvar. Andra menade att den definition av brott mot freden som återfinns i stadgan för Nürnbergtribunalen är alltför snäv. Diskus- sionen komplicerades av olika syn på säkerhetsrådets roll. Enligt  
 FN-stadgans 
  artikel 39 är det säkerhetsrådet som har att avgöra förekomsten av en aggressionshandling. Vissa ansåg därför att Domstolens behandling av aggressionsbrott måste föregås av ett sådant avgörande av säkerhetsrådet. Andra fann det stötande att det politiska organ som säkerhetsrådet är skulle kunna binda Yates stolen i detta avseende. På grund av oenigheten blev således lös- ningen att en markering gjordes i stadgan av att aggressionsbrott någon gång i framtiden skall kunna lagföras inför Domstolen, men att detta inte kan ske innan en stadgeändring vidtas. 
  
 17  
 Resolution 3314 (Rowe). 
 246 
  
 11 
  
 Andra internationellt reglerade brott 
  
 11.1 
  
 Inledning 
  
 Straffrätten har av tradition setts som en rent intern angelägenhet för varje stat där varje försök till påverkan från en annan stat upp- fattats som ett intrång i statens suveränitet. Med samhällslivets in- ternationalisering har det emellertid blivit alltmer uppenbart att staterna har ett gemensamt intresse av att motverka de möjligheter att undgå straffansvar som kan uppstå till följd av bristande samar- bete och skiftande regleringar mellan olika stater. Detta har lett till ett alltmer utvecklat internationellt samarbete på det straffrättsliga området. Ett inslag i det samarbetet har varit internationella över- enskommelser om att vissa gärningar i viss närmare angiven om- fattning skall omfattas av nationell kriminalisering och vara under- kastade nationell jurisdiktion. Överenskommelserna är i sig bin- dande endast för de stater som tillträtt dem. I många fall är dock anslutningen till överenskommelserna mycket stor och överens- kommelserna har också inriktats på sådana allvarliga brott som kan sägas vara en internationell angelägenhet. Det kan därför diskuteras om inte brotten i vart fall i viss utsträckning är eller är på väg att utvecklas till internationella brott i den meningen att enskilda sta- ter i enlighet med universalitetsprincipen har rätt att utöva jurisdik- tion även om brottet saknar direkt anknytning till staten. 
 I det följande lämnar vi en redogörelse för några av de interna- tionella överenskommelser som finns och som innehåller förplik- telser att kriminalisera och beivra brott på olika områden.  
 1 
  
 1  
 Se även bilaga 5 och, såvitt avser jurisdiktion, avsnitt 2.4. 
 247 
  
 Andra internationellt reglerade brott 
  
 SOU 2002:98 
  
 11.2 
  
 Straffrättsliga traktater 
  
 Tortyr 
 Av art. 2 i FN:s konvention av den 10 december 1984 mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller be- straffning (tortyrkonventionen) 
 2  
 framgår att varje konventionsstat skall vidta olika åtgärder för att förhindra tortyrhandlingar inom dess territorium och att inga som helst omständigheter får anföras för att rättfärdiga tortyr. En order från en överordnad offentlig tjänsteman eller offentlig myndighet får enligt bestämmelsen inte åberopas för att rättfärdiga tortyr. Varje konventionsstat är ut- tryckligen förpliktad att säkerställa att alla tortyrhandlingar, liksom försök eller medverkan till sådana handlingar, utgör brott enligt dess strafflag och att belägga sådana handlingar med adekvata straff (art. 4). 
 Till skillnad från tidigare dokument innehåller tortyrkonventio- nen en definition av vad som avses med tortyr. I art. 1 anges: 
 I denna konvention avses med begreppet tortyr varje handling genom vilken allvarlig smärta eller svårt lidande, fysiskt eller psykiskt, medve- tet tillfogas någon antingen för sådana syften som att erhålla informa- tion eller en bekännelse av honom eller en tredje person, att straffa honom för en gärning som han eller en tredje person har begått eller misstänks ha begått eller att hota eller tvinga honom eller en tredje person eller också av något skäl som har sin grund i någon form av diskriminering, under förutsättning att smärtan eller lidandet åsamkas av eller på anstiftan eller med samtycke eller medgivande av en offent- lig tjänsteman eller någon annan person som handlar såsom företrädare för det allmänna. Tortyr innefattar inte smärta eller lidande som upp- kommer enbart genom eller är förknippande med lagenliga sanktioner. 
 Tortyr är enligt allmän folkrätt (sedvanerätt) ett internationellt brott och omfattas av universell jurisdiktion. Förutom i konven- tionen kommer förbudet mot tortyr till uttryck i bl.a. FN:s all- männa förklaring om de mänskliga rättigheterna från år 1948, FN- konventionen år 1966 om medborgerliga och politiska rättigheter och den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna från år 1950. 
  
 2  
 SÖ 1986:1. 
 248 
  
 SOU 2002:98 
  
 Andra internationellt reglerade brott 
  
 Förbud mot utveckling eller användning av vissa typer av vapen m.m. 
 Förbud mot användning av olika typer av vapen har förekommit sedan länge. Vissa av dessa, som t.ex. förbudet mot användning av gifter eller förgiftade vapen i krig, 
 3  
 har en mycket gammal historia. Dessa äldre regler har emellertid inte alltid åtföljts av någon ut- trycklig förpliktelse att kriminalisera användningen av sådana va- pen. Detsamma är fallet med den viktiga konventionen 1980 om förbud mot eller inskränkningar i användningen av vissa konven- tionella vapen som kan anses vara ytterst skadebringande eller ha urskillningslösa verkningar 
 4  
 samt de fyra tilläggsprotokollen till konventionen. Efterhand har dock allt fler överenskommelser kommit att innefatta även sådan förpliktelser. 
 Redan år 1972 antogs en konvention om förbud mot utveckling, framställning och lagring av  
 bakteriologiska (biologiska) vapen och toxinvapen  
 samt om deras förstöring. 
 5  
 Enligt den konventionen skall varje fördragsslutande stat vidta nödvändiga åtgärder för att förbjuda och förhindra utveckling, framställning, lagring, förvärv eller innehav av biologiska vapen m.m. En liknande konvention av- seende  
 kemiska vapen  
 antogs år 1993. 
 6  
 Här kan också nämnas den s.k.  
 ENMOD-konventionen 
  1977, 
 7  
 enligt vilken varje fördrags- slutande stat förbinder sig att avstå från militär eller annan fientlig användning av  
 miljöförändringsteknik  
 samt att vidta alla nödvändiga åtgärder för att förbjuda och förhindra verksamhet som strider mot konventionen. 
 I syfte att totalförbjuda kärnvapenprovsprängningar och andra kärnsprängningar för att förhindra kvalitativ förbättring och ut- veckling av kärnvapen antogs år 1996 i FN ett fördrag om full- ständigt förbud mot  
 kärnsprängningar 
 . 
 8  
 Enligt fördraget skall varje fördragsslutande part vidta erforderliga åtgärder för att förbjuda fysiska och juridiska personer att utföra någon verksamhet som förbjuds i fördraget. I detta sammanhang bör också nämnas 1979 års konvention om fysiskt skydd för kärnämne, 
 9  
 vilken bl.a. syftar till att förhindra rättsstridiga tillgrepp och rättsstridig användning 
  
 3 
  
 Kodifierat i art. 23 a i lantkrigsreglementet. 
  
 4 
  
 SÖ 1982:27. 
  
 5 
  
 SÖ 1976:18. 
  
 6 
  
 SÖ 1993:28. Konventionen anger uttryckligen införande av straffrättslig lagstiftning som en nödvändig åtgärd för att uppfylla konventionens krav. 
  
 7 
  
 SÖ 1984:20. 
  
 8 
  
 SÖ 1998:51. 
  
 9 
  
 SÖ 1985:24. 
  
 249 
  
 Andra internationellt reglerade brott 
  
 SOU 2002:98 
  
 av kärnämne. De fördragsslutande parterna är enligt konventionen bl.a. förpliktade att kriminalisera vissa beteenden. 
 År 1997 antogs en konvention (Ottawakonventionen) om för- bud mot användning, lagring, produktion och överföring av  
 anti- personella minor  
 (truppminor). 
 10  
 Syftet med konventionen är att totalförbjuda antipersonella minor. Varje ansluten stat förbinder sig att bl.a. införa straffrättslig lagstiftning för att förhindra och bestraffa verksamhet som enligt konventionen är förbjuden. 
 De nu nämnda överenskommelserna avser totalt förbud mot ut- veckling, användning m.m. av vissa typer av vapen. De gäller således inte bara i väpnade konflikter och skiljer sig därför något från de i föregående avsnitt nämnda konventioner som hänförts till katego- rin Haagregler. 
 Terrorism m.m. 
 Någon allmänt accepterad definition av begreppet terrorism före- ligger inte när detta skrivs 
 11 
 . Det utesluter inte att det finns en rad olika internationella överenskommelser som tar sikte på terrorist- handlingar även om de också ofta omfattar gärningar som inte kan sägas ha en sådan karaktär. 
 12  
 Flera sådana konventioner rör säker- heten kring luftfart. Genom Tokyokonventionen (1963) om brott och andra handlingar begångna ombord på luftfartyg 
 13  
 och Haag- konventionen (1970) om bekämpande av olaga besittningstagande av luftfartyg 
 14  
 förpliktas de fördragsslutande staterna att kriminali- sera  
 flygkapning och andra brott begångna ombord på luftfartyg 
 . I Montrealkonventionen (1971) för bekämpande av brott mot den civila luftfartens säkerhet 
 15  
 förbinder sig konventionsstaterna att kriminalisera  
 luftfartssabotage och flygplatssabotage  
 och dessutom att 
 – liksom är fallet beträffande flygkapning – belägga brotten med stränga straff. 
 Det har även ansetts angeläget att tillskapa internationella regler gällande brottslighet till sjöss. År 1988 antogs därför – efter möns- 
  
 10 
  
 Prop. 1997/98:175. 
  
 11 
  
 Se dock EU:s rambeslut, art. 1, (prop. 2001/02:135) och art. 2.1 b i FN:s konvention om bekämpande av finansiering av terrorism (prop. 2001/02:149). 
  
 12 
  
 En redogörelse för vilka konventioner av detta slag som finns och som Sverige har ratifice- rat finns i prop. 2001/02:135 s. 12 ff. Se även FN:s samlingsvolym International Instru- ments related to the Prevention and Suppression of International Terrorism (UN Publica- tions, N.Y. 2001), vilken återger 12 konventioner. 
  
 13 
  
 SÖ 1967:40. 
  
 14 
  
 SÖ 1971:17. 
  
 15 
  
 SÖ 1973:48, tilläggsprotokoll 1988, SÖ 1990:16. 
  
 250 
  
 SOU 2002:98 
  
 Andra internationellt reglerade brott 
  
 ter i flygkapningskonventionerna – en konvention i Rom för be- kämpande av brott mot sjöfartens säkerhet. 
 16  
 I konventionen för- binder sig de fördragsslutande staterna att belägga  
 fartygskapning och andra brott som begås på eller riktar sig mot fartyg  
 med lämpliga straff och därvid beakta brottens allvarliga karaktär. Rom- konventionen har även nära samband med sjöröveribrottet.  
 Sjörö- veri  
 (eng. piracy) anses enligt väl etablerad sedvanerätt vara ett brott som, när det begås på internationellt havsområde, alla stater har rätt att ingripa mot och lagföra. Detta har bl.a. kommit till ut- tryck i 1982 års havsrättskonvention. 
 17 
  
 Redan 1973 antogs i FN en särskild konvention om förebyggan- de och bestraffning av  
 brott mot diplomater och andra internationellt skyddade personer 
 . 
 18  
 De avtalsslutande staterna skall enligt denna se till att vissa typer av allvarliga brott mot särskilt skyddade personer utgör brott enligt statens inhemska lag och att det för brotten före- skrivs lämpliga straff under beaktande av brottens allvarliga art. De brott som avses är bl.a. mord och andra allvarliga våldsbrott samt allvarligare angrepp på skyddade personers tjänsteställe, privata bo- stad eller transportmedel. 
 Andra instrument som kan nämnas är den s.k.  
 gisslankonven- tionen  
 av år 1979, 
 19  
 1997 års  
 FN-konvention 
  om bekämpande av bombattentat av terrorister ( 
 terroristbombningskonventionen 
 ) 
 20  
 samt EU:s  
 rambeslut 2001 om bekämpande av terrorism 
 . 
 21  
 I gisslankon- ventionen föreskrivs bl.a. att varje fördragsslutande part skall straffbelägga vissa gärningar som betecknas som tagande av gisslan och därvid beakta deras allvarliga karaktär. Enligt terro- ristbombningskonventionen skall varje konventionsstat vidta de åtgärder som fordras för att i sin nationella lagstiftning fastställa att vissa i konventionen angivna brott är brottsliga handlingar och för att belägga dessa brott med lämpliga straff, varvid hänsyn skall tas till brottens allvarliga beskaffenhet. De gärningar som avses är vissa förfaranden med explosiva eller andra livsfarliga anordningar inom eller i riktning mot platser eller anläggningar som är öppna för all- mänheten, om dessa företagits i syfte att orsaka dödsfall eller all- varlig kroppsskada eller i syfte att åstadkomma omfattande för- 
  
 16 
  
 SÖ 1990:38, den s.k. Achille  
  
 Lauro-konventionen. 
  Se även tilläggsprotokoll om brott mot säkerheten för fasta plattformar på kontinentalsockeln, SÖ 1990:39. 
  
 17 
  
 SÖ 2000:1, art. 101. 
  
 18 
  
 SÖ 1975:30. 
  
 19 
  
 SÖ 1980:26. 
  
 20 
  
 Prop. 2000/01:86, bet.2000/01:JuU27, rskr 2000/01:282. 
  
 21 
  
 Se prop. 2001/02:135 och förslag till svensk följdlagstiftning i promemorian Straffansvar för terroristbrott (Ds 2002:35) samt även bilaga 5 till detta betänkande. 
  
 251 
  
 Andra internationellt reglerade brott 
  
 SOU 2002:98 
  
 störelse av bl.a. allmän plats. EU:s rambeslut innehåller bl.a. be- stämmelser om att vissa gärningar, om de begås i vissa närmare an- givna syften, skall betraktas som terroristbrott i den nationella lag- stiftningen och skall kunna föranleda stränga straff. 
 22 
  
 Den 9 december 1999 antogs av FN: generalförsamling en kon- vention om bekämpande av  
 finansiering av terrorism 
 . 
 23  
 I konventio- nen föreskrivs att det skall vara straffbart att uppsåtligen tillhanda- hålla eller samla in ekonomiska tillgångar i syfte att dessa skall an- vändas eller med vetskap om att de är avsedda att användas för att begå vissa i konventionen närmare beskrivna gärningar. 
 Här kan också nämnas 1977 års Europeiska konvention om be- kämpande av terrorism. 
 24  
 Konventionen innehåller inte någon ut- trycklig förpliktelse att kriminalisera men den slår fast att vissa ty- per av terroristbrott – däribland sådana som omfattas av flyg- kapningskonventionerna – skall vara utlämningsbara brott i fördrag om utlämning som gäller mellan avtalsslutande stater. 
 Övrigt 
 Flera internationella överenskommelser avseende ekonomiska brott har ingåtts. Skyldighet att kriminalisera olika former av penning- tvätt finns i  
 1990 års Europeiska förverkandekonvention 
 . 
 25  
  
 EU:s be- drägerikonvention år 1995 
  
 26  
 ålägger medlemsstaterna att krimi- nalisera olika former av bedrägerier mot Europeiska gemenska- pernas finansiella intressen och att belägga brotten med effektiva, proportionerliga och avskräckande påföljder. I ett protokoll till den konventionen och även i 1997 års konvention om kamp mot kor- ruption som tjänstemän i EG eller EU:s medlemsstater är delaktiga i förpliktas medlemsstaterna att kriminalisera och bestraffa  
 mut- och bestickningsbrott 
 . 
 27  
 Inom OECD ingicks 1997 en konvention om bekämpande av bestickning av utländska offentliga tjänstemän i internationella affärsförbindelser. 
 28  
 Avtalsslutande parter skall en- ligt konventionen straffbelägga den typen av brott. Här bör näm- nas även  
 1929 års konvention om bekämpande av penningförfalsk- ning 
 , vilken ratificerades av Sverige först år 2000. 
 29  
 Konventionen 
  
 22 
  
 Se vidare vår redogörelse i avsnitt 7.8. 
  
 23 
  
 Se prop. 2001/02:149. 
  
 24 
  
 SÖ 1977:12. 
  
 25 
  
 SÖ 1996:19. 
  
 26 
  
 SÖ 1999:29. 
  
 27 
  
 SÖ  
  
 1999:31–32. 
  
 28 
  
 SÖ 1999:33. 
  
 29 
  
 SÖ 2001:6. 
  
 252 
  
 SOU 2002:98 
  
 Andra internationellt reglerade brott 
  
 innehåller bestämmelser om att vissa gärningar, bl.a. framställning och utprångling av falska pengar, skall vara straffbara enligt natio- nell lag. 
  
 Narkotikabrottslighet  
 är en annan typ av brottslighet som varit föremål för internationella överenskommelser. Enligt FN:s kon- vention 1988 mot olaglig hantering av narkotika och psykotropa ämnen 
 30  
 skall de avtalsslutande staterna belägga olika former av narkotikabrott med straff. Bland övriga bestämmelser finns en fö- reskrift om att staterna, när det är lämpligt, skall föreskriva långa preskriptionstider för narkotikabrott. 
 Inom ramen för det straffrättsliga samarbetet inom EU har Smith senare år kampen mot den organiserade brottsligheten varit ett prioriterat område. Flera s.k. gemensamma åtgärder som har anta- gits innehåller förpliktelser för medlemsstaterna att kriminalisera vissa beteenden. Här kan nämnas 1997 års gemensamma åtgärd mot  
 människohandel och sexuellt utnyttjande av barn 
  
 31  
 och 1998 års ge- mensamma åtgärd om att göra  
 deltagandet i en kriminell organisa- tion  
 i Europeisk unionens medlemsstater till ett brott. 
 32  
 1997 års gemensamma åtgärd har ersatts av ett rambeslut om åtgärder för att bekämpa människohandel som godkändes av riksdagen i april 2002  
 33  
 och antogs av rådet den 19 juli 2002. 
 En mera omfattande överenskommelse utgör den  
 FN-konvention 
  om  
 gränsöverskridande organiserad brottslighet  
 som, tillsammans med ett antal protokoll avseende vissa särskilda frågor, antogs i de- cember 2000. 
 34  
 Konventionen ålägger varje stat att genomföra kri- minaliseringar av flera typer av brott som har anknytning till gräns- överskridande organiserad brottslighet, bl.a. vissa beteenden inom organiserade kriminella grupper, penningtvätt och korruption. Protokollen avhandlar bl.a. människohandel och s.k. trafficking (handel med kvinnor och barn främst för sexuella ändamål). 
 På  
 miljörättens  
 område har ett mycket stort antal internationella överenskommelser ingåtts. 
 35  
 Flera av dessa innehåller bestämmelser som ålägger de enskilda staterna att vidta åtgärder mot och straff- belägga vissa beteenden. Det gäller t.ex. 1972 års konvention om förhindrande av havsföroreningar till följd av dumpning av avfall 
 36 
  
 30 
  
 SÖ 1991:41. 
  
 31 
  
 EGT L 63/97. 
  
 32 
  
 EGT L 351/98. 
  
 33 
  
 Prop. 2001/02:99; bet. 2001/02:JuU28; rskr 2001/02:219. 
  
 34 
  
 Sverige undertecknade då också konventionen. 
  
 35 
  
 En förteckning finns i Ebbeson:  
  
 Internationell miljörätt  
 (Uppsala 2000). 
  
 36 
  
 SÖ 1974:8, globala dumpningskonventionen. 
  
 253 
  
 Andra internationellt reglerade brott 
  
 SOU 2002:98 
  
 och 1973/1978 års internationella konvention (och protokoll) till förhindrande av föroreningar från fartyg. 
 37 
  
 I syfte att värna om kulturminnemärken och kulturföremål i händelse av väpnad konflikt och ockupation ingicks år 1954 en konvention om  
 skydd för kulturegendom 
 . 
 38  
 Parterna förbinder sig där att i fredstid förbereda skydd av kulturminnesmärken och kul- turföremål samt att vid väpnade konflikter och vid ockupation re- spektera sådan egendom. Den 26 mars 1999 antogs ett andra tilläggsprotokoll till konventionen, där parterna förbinder sig att kriminalisera olika former av anfall mot och förstörelse av kultur- egendom. 
 39 
  
 Den 20 november 1989 antog FN:s generalförsamling konven- tionen om barnets rättigheter. 
 40  
 I konventionen sätts en gräns vid 15 år för både deltagande i strid och rekrytering till väpnade styr- kor. Den 25 maj 2000 antogs emellertid ett fakultativt tilläggspro- tokoll om barnets rättigheter vid  
 indragning av barn i väpnade kon- flikter 
 , 
 41  
 enligt vilket konventionsstaterna skall säkerställa att med- lemmar av deras väpnade styrkor som inte har uppnått 18 års ålder inte deltar direkt i fientligheter samt att personer som inte fyllt 18 år inte blir föremål för obligatorisk rekrytering till deras väpnade styrkor. 
 Slutligen kan här nämnas 1973 års  
 FN-konvention 
  mot  
 apart- heid 
 , där apartheid förklaras vara ett brott mot mänskligheten. 
 42  
 Apartheidåtgärder utgör enligt art. 85.4 c i TP I en svår överträ- delse av protokollet. 
  
 11.3 
  
 Svenska bestämmelser 
  
 Tortyr 
 Det svenska tillträdandet av FN:s tortyrkonvention ansågs inte kräva några ändringar i gällande lagstiftning. 
 43  
 Gällande bestäm- melser i bl.a. 3 och 4 kap. BrB bedömdes täcka in de gärningar som enligt konventionen är att beteckna som tortyr. Vidare gjordes be- dömningen att det torde vara uteslutet att ansvarsfrihet p.g.a. för- 
  
 37 
  
 SÖ 1980:7,  
  
 MARPOL-konventionen. 
  
 38 
  
 SÖ 1985:7. 
  
 39 
  
 Sverige undertecknade protokollet samma dag som det antogs. Det har ännu inte ratifice- rats. 
  
 40 
  
 SÖ 1990:20. 
  
 41 
  
 Se prop. 2001/02:178. 
  
 42 
  
 Sverige har inte anslutit sig till konventionen. 
  
 43 
  
 Prop. 1985/86:17. 
  
 254 
  
 SOU 2002:98 
  
 Andra internationellt reglerade brott 
  
 mans befallning (nuvarande 24 kap. 8 § BrB) skulle kunna komma ifråga för en gärning som innefattar tortyr. 
 44 
  
 När det gäller jurisdiktionsfrågan pekade man särskilt på be- stämmelsen i 2 kap. 2 § första stycket 3, som ger svensk domstol behörighet att döma över brott som har begåtts av varje utlänning som finns i Sverige om det på brottet enligt svensk lag kan följa fängelse i mer än sex månader. Man gjorde bedömningen att be- stämmelserna i 2 kap. BrB ger så vidsträckt behörighet att det knappast kan inträffa något fall av det slag som omfattas av kon- ventionen där svensk domsrätt inte föreligger. 
 45 
  
 Förbud mot utveckling eller användning av vissa typer av vapen m.m. 
 I 22 kap. 6  
 a–c 
  §§ BrB finns bestämmelser om straff för brott som alla har bakgrund i konventioner om förbud mot utveckling eller användning av vissa typer av vapen. Det gäller  
 olovlig befattning med kemiska vapen  
 (6 a §),  
 olovlig befattning med minor  
 (6 b §) och  
 olovlig kärnsprängning  
 (6 c §). För samtliga dessa brott är straffet fängelse i högst fyra år eller, om brottet är grovt, fängelse i högst tio år eller på livstid. Bestämmelserna är subsidiära till bestäm- melsen i 22 kap. 6 §, dvs. de skall inte tillämpas om den aktuella gärningen är att bedöma som folkrättsbrott. Olovlig befattning med kemiska vapen och olovlig befattning med minor, men inte olovlig kärnsprängning, omfattas enligt 2 kap. 3 § 6 BrB av jurisdik- tion enligt universalitetsprincipen. 
 Någon särskild straffbestämmelse som avser befattning med  
 bio- logiska vapen  
 finns inte. I samband med att 1972 års konvention om förbud mot sådana vapen godkändes uttalade regeringen att tillträ- dandet inte föranledde någon ny lagstiftning. Konventionens krav kunde enligt regeringen tillgodoses genom den dåvarande lagen om kontroll över tillverkningen av krigsmateriel m.m. samt genom be- stämmelser i lagen om hälso- och miljöfarliga varor. 
 46 
  
 44 
  
 a. prop. s. 12. 
  
 45 
  
 a. prop. s. 13. 
  
 46 
  
 Prop. 1975/76:43 s 8. 
  
 255 
  
 Andra internationellt reglerade brott 
  
 SOU 2002:98 
  
 Terrorism m.m. 
  
 Straffbestämmelser som avser  
 flyg- eller fartygskapning och andra brott mot luftfartens och sjöfartens säkerhet  
 har samlats i 13 kap. 5 a– b §§ BrB. De har tillkommit som ett resultat av åtaganden enligt de tidigare redovisade konventionerna på respektive område. För kap- ning respektive sjö- eller luftfartssabotage döms enligt 5 a § till fängelse i högst fyra år. Är brottet grovt döms till fängelse på viss tid, lägst två och högst tio år, eller på livstid. Till samma straff döms enligt 5 b § den som gör sig skyldig till flygplatssabotage. Brotten omfattas av jurisdiktion enligt universalitetsprincipen (2 kap. 3 § 6 BrB). 
  
 Det är inte ovanligt att den svenske lagstiftaren vid tillträdandet av en konvention har ansett att den redan befintliga nationella lag- stiftningen täcker de åtaganden som följer av konventionen. Ett exempel är tillträdet till 1973 års konvention om brott mot diplo- mater och andra skyddade personer. Befintliga bestämmelser an- sågs vara tillräckliga för att uppfylla konventionens krav. Regering- en pekade särskilt på straffskärpningsregeln 19 kap. 11 § BrB, enligt vilken gärningar som riktar sig mot främmande makts statsöver- huvud eller representant i Sverige eller dess lokaler kan straffas hårdare än annars är möjligt. 
 47  
 Vidare ansåg regeringen vid ratifice- ringen av 1979 års gisslankonvention att den svenska lagstiftningen uppfyllde kraven enligt konventionen och att det från rättslig syn- punkt inte förel[åg] något hinder för Sverige att ratificera gisslan- konventionen. 
 48  
 I propositionen om Sveriges tillträde till FN:s terroristbombningskonvention gjorde regeringen bedömningen att inga lagändringar krävdes för att Sverige skall kunna tillträda kon- ventionen. 
 49 
  
 I propositionen om Sveriges antagande av det inom EU upprät- tade förslaget till rambeslut om bekämpande av terrorism redovisar regeringen vissa lagändringar som rambeslutet kräver, men lägger där inte fram några konkreta förslag till ändrad lagstiftning. 
 50  
 Såda- na förslag har därefter lagts fram i promemorian Straffansvar för terroristbrott (Ds 2002:35). Där föreslås bl.a. att en ny lag om straff för terroristbrott införs och att brott enligt den lagen skall 
  
 47 
  
 Prop. 1975:71 s. 26ff. 
  
 48 
  
 Prop. 1980/81:56 s. 12. 
  
 49 
  
 Prop. 2000/01:86 s. 19 och 25. 
  
 50 
  
 Prop. 2001/02:135. 
  
 256 
  
 SOU 2002:98 
  
 Andra internationellt reglerade brott 
  
 omfattas av universell jurisdiktion enligt 2 kap. 3 § 6 BrB. Prome- morian har kommenterats i avsnitt 7.8. 
 I samband med tillträdandet till 1999 års  
 FN-konvention 
  om be- kämpande av finansiering av terrorism antogs  
 lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall, m.m. 
  
 Lagen innehåller förutom straffbestämmelser bl.a. en bestämmelse som ger svensk domstol domsrätt över brott som har begåtts av en svensk medborgare eller av en utlänning som befinner sig i Sverige, även om domsrätt inte följer av reglerna i 2 kap. BrB. 
 Övrigt 
 Som en konsekvens av tillträdet till EU:s bedrägerikonvention och dess protokoll om korruption infördes år 1999 i 9 kap. 3 a § BrB brottet  
 subventionsmissbruk  
 och i 20 kap. 2 § BrB vissa ändringar gällande  
 mutbrott 
 . I samband med tillträdet till 1929 års konvention om bekämpande av penningförfalskning gjordes vissa ändringar och tillägg i bestämmelserna om  
 penningförfalskning  
 i 14 kap. BrB. Penningförfalskning samt försök till sådant brott lades då också till bland de brott som svensk domstol enligt 2 kap. 3 § 6 BrB har uni- versell behörighet att döma över. 
 51 
  
 Vid tillträdandet av FN:s narkotikabrottskonvention gjordes be- dömningen att bestämmelserna i narkotikastrafflagen och i BrB i huvudsak uppfyllde kraven enligt konventionen. En mindre änd- ring gjordes i bestämmelserna om häleri i BrB. 
 52 
  
 Sexualbrottskommittén  
 överlämnade i mars 2001 sitt betänkande Sexualbrotten – ett ökat skydd för den sexuella integriteten och angränsande frågor (SOU 2001:14). I betänkandet lämnas förslag om införande av särskilda bestämmelser om straffansvar för männi- skohandel för sexuella ändamål, om ny reglering av sexualbrotten i BrB samt om borttagande av krav på dubbel straffbarhet för vissa brott. Kommitténs förslag om införande av bestämmelser om straffansvar för människohandel för sexuella ändamål har sin bak- grund bl.a. i EU:s gemensamma åtgärd år 1997 om åtgärder mot människohandel och sexuellt utnyttjande av barn. 
 Regeringen behandlade i prop. 2001/02:124 delar av sexual- brottskommitténs betänkande och föreslog att ett nytt brott –  
 människohandel för sexuella ändamål  
 - skulle införas i 4 kap. BrB. Förslaget antogs av riksdagen och bestämmelsen trädde i kraft den 
  
 51 
  
 Prop. 2000/01:40. 
  
 52 
  
 Prop. 1990/91:127. 
  
 257 
  
 Andra internationellt reglerade brott 
  
 SOU 2002:98 
  
 1 juli 2002. Straffet är fängelse i lägst två och högst tio år eller, om brottet är mindre grovt, fängelse i högst fyra år. När det gäller frå- gan om krav på dubbel straffbarhet förklarade regeringen i proposi- tionen att man avser att återkomma i annat sammanhang. 
 På miljörättens område finns många regler som har bakgrund i såväl internationella åtaganden som i rent nationella överväganden. Genom miljöbalken har straffen för olika typer av miljöbrott nu- mera fått en mer samlad reglering. Straffbestämmelser finns dock fortfarande även på annat håll, bl.a. i lagen (1980:424) om åtgärder mot föroreningar från fartyg. 
 258 
 12 Allmänna straffrättsliga principer 
  
 12.1 
  
 Inledning 
  
 I del 3 i Romstadgan har under rubriken Allmänna straffrättsliga principer samlats en rad olika bestämmelser av skiftande karaktär. De avser bl.a. frågor om i vilka gärningsformer brotten skall vara straffbara, om allmänna ansvarsförutsättningar och om ansvarsfri- hetsgrunder. Bestämmelserna skall tillämpas av Internationella brottmålsdomstolen och det finns, liksom i övrigt, inte något krav på att dessa bestämmelser skall införlivas i de nationella rättsord- ningarna. Vi kommer i våra överväganden (kapitel 14) att ta ställ- ning till i vad mån det ändå finns anledning att, mot bakgrund av bestämmelserna i stadgan, göra ändringar eller särregleringar i den svenska lagstiftningen. 
 Vi har valt att redovisa bestämmelserna i del 3 i stadgan i den ordning de kommer, även om den ordningen – i vart fall ur ett svenskt straffrättsligt perspektiv – kanske inte framstår som helt logisk. Efter varje redovisad bestämmelse i Romstadgan redogör vi för vilka motsvarande regler som finns i svensk rätt. 
  
 12.2 
  
 Legalitetsprincipen m.m. 
  
 12.2.1 
  
 Romstadgan (art.  
  
 22-24) 
  
 I alla moderna rättsstater uppfattas legalitetsprincipen som ett grundläggande krav som bl.a. straffsystemet måste tillgodose. Lega- litetsprincipen på straffrättens område innebär i korthet att straff får utdömas endast för gärningar som i förväg blivit kriminaliserade genom generell lagstiftning. Principen har fått ett starkt stöd i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättig- heterna och grundläggande friheterna. I artikel 7 i konventionen anges att ingen får fällas till ansvar för någon gärning eller underlå- 
 259 
  
 Allmänna straffrättsliga principer 
  
 SOU 2002:98 
  
 tenhet, som vid tidpunkten för dess begående inte utgjorde ett brott enligt inhemsk eller internationell rätt. En motsvarande be- stämmelse finns i den svenska regeringsformen (2 kap. 10 §). 
 Legalitetsprincipen kommer till uttryck i art.  
 22-24 
  i Romstad- gan. I art. 22 finns en regel om att ingen skall bära straffrättsligt ansvar för en gärning som inte omfattades av Internationella brott- målsdomstolens jurisdiktion vid den tidpunkt då den begicks. Vidare finns där bestämmelser som innebär att straffbestämmelser- na skall tolkas strikt och att det straffbara området inte får ut- sträckas genom analogi. I artikel 23 föreskrivs att den som har fällts till ansvar av domstolen endast får straffas i enlighet med reglerna i stadgan. Artikel 24 innehåller ett förbud mot retroaktiv tillämpning av stadgans straffbestämmelser. 
  
 12.2.2 
  
 Svenska bestämmelser 
  
 Brottsbalken inleds med en definition av vad som menas med ter- men brott. I 1 kap. 1 § anges att brott är en gärning som är beskri- ven i brottsbalken eller i annan lag eller författning och för vilken straff som beskrivs i brottsbalken är föreskrivet. Definitionen är formell och knyter an till straffet som rättsföljd. 
 Definitionen i 1 kap. 1 § BrB fyller också en viktig funktion i det att den är ett uttryck för legalitetsprincipen. Legalitetsprincipen såsom den uttrycks i 1 kap. 1 § BrB innebär också ett förbud mot analogisk tolkning av straffbud. Det är av avgörande betydelse för rättssäkerheten och för tilltron till det straffrättsliga systemet att de ingripanden som görs är förutsebara och sker inom de gränser som statsmakterna i förväg har dragit upp. En självklar del i detta är att den lagtext som finns på det straffrättsliga området inte får vara alltför allmänt hållen utan måste innehålla ett visst mått av preci- sion vid beskrivningen av vad som är straffbart. Därmed inte sagt att någon absolut precision skulle kunna uppnås; även den straff- rättsliga lagstiftningen måste med nödvändighet bli föremål för tolkning. 
 Förbud mot retroaktivt verkande strafflagstiftning finns i lagen om införande av brottsbalken. Där stadgas (5 § BrP) att ingen må dömas för gärning, för vilken ej var stadgat straff när den begicks. 
 260 
  
 SOU 2002:98 
  
 Allmänna straffrättsliga principer 
  
 12.3 
  
 Personligt straffrättsligt ansvar 
  
 12.3.1 
  
 Romstadgan (art. 25) 
  
 Gärningsmannaskap och medverkan till brott 
 De centrala bestämmelserna i Romstadgan rörande frågan om indi- viduellt straffrättsligt ansvar finns i art. 25, som innehåller bestäm- melser om såväl gärningsmannaskap och medverkan som försök till brott. Ytterligare regler om gärningsmannaskap finns i art. 28, som behandlar militära befälhavares och andra förmäns ansvar. 
 Straffansvaret i art. 25 gäller för fysiska personer. 
 1  
 Först och främst kan enligt art. 25.3 a den straffas som verkligen har begått det aktuella brottet (gärningsmannen). Reglerna om  
 gärnings- mannaskap  
 omfattar även medgärningsmannaskap. Det är alltså möjligt att döma flera som gärningsmän, om de begått brottet till- sammans och om de tillsammans uppfyller brottsrekvisiten. Ansva- ret för gärningsmannaskap gäller även för den som begår ett brott genom någon annan. Frågan om någon skall dömas som gär- ningsman skall bedömas oberoende av de övriga inblandades straff- rättsliga ansvar. Det faktum att en medgärningsman går fri från an- svar på grund av t.ex. psykisk sjukdom fritar således inte automa- tiskt hans eller hennes medbrottsling från sådant ansvar. 
 Enligt art. 25. 3 b kan den dömas till ansvar som beordrar, anstif- tar eller påverkar 
 2  
 någon att utföra ett brott som omfattas av Inter- nationella domstolens jurisdiktion, under förutsättning att brottet verkligen äger rum eller det görs försök att utföra det. Även denna brottsform är i internationell rätt snarare att betrakta som en form av medgärningsmannaskap än som medverkan till brott. 
 3 
  
 Det straffrättsliga ansvaret omfattar enligt art. 25.3 c också den som, i syfte att underlätta utförandet av ett brott, hjälper (aids), tillskyndar (abets) eller på annat sätt medverkar (otherwise as- sists) till att brottet begås eller att ett straffbart försök att begå brottet görs. Rwandatribunalen definierade i målet  
 Mitchell  
 dessa begrepp på följande sätt. Aiding means giving assistance to some- 
  
 1 
  
 Under förhandlingarna om Romstadgan framfördes förslag om straffansvar även för juri- diska personer, men någon enighet om detta kunde inte uppnås (Kittichaisaree s. 233f; se även prop 2000/01:122 s. 38). 
  
 2 
  
 orders, solicits or induces på engelska. 
  
 3 
  
 Kittichaisaree s. 237 med hänvisning till bl.a. praxis i Jugoslavientribunalen. I Cooley målet uttalade Holt: there is no distinction between the man who strikes, and the man who orders another to strike. 
  
 261 
  
 Allmänna straffrättsliga principer 
  
 SOU 2002:98 
  
 one, Ortega Owens of an act by being sympatethic thereto, including providing mere exhorta- tion or encouragement. 
 4  
 I såväl Jugoslavien- som Rwandatribuna- lens praxis finns exempel på att personer i en överordnad ställning har ansetts ådra sig ansvar för abetting enbart genom sin närvaro vid ett brott som begås av en underordnad. En förutsättning är dock att denna närvaro kan uppfattas som ett understödjande eller uppmuntrande av brottet. 
 5 
  
 Det finns i Romstadgan en särskild regel om brott som begås av en grupp personer (art. 25.3 d). Enligt den kan en person fällas till ansvar om han eller hon medverkar till att en grupp personer, som handlar i ett gemensamt syfte att begå brott, gör sig skyldiga till försök till brott eller fullbordat brott. Denna typ av medverkan skall enligt bestämmelsen vara uppsåtlig och syfta till att främja gruppens brottsliga verksamhet eller brottsliga avsikter att begå brott som omfattas av Internationella brottmålsdomstolens juris- diktion. Alternativt skall medverkan vara uppsåtlig och utföras i vetskap om gruppens avsikt att begå brott av detta slag. 
 Art. 25 innehåller därutöver en särskild regel om straffrättsligt ansvar för den som omedelbart och offentligen uppmanar annan att utföra brottet folkmord (art. 25.3 e). Regeln tar inte endast sikte på medverkan utan utgör ett självständigt brott genom att det inte finns något krav på att brottet folkmord skall fullbordas på grund av uppmaningen. I  
 Mitchell  
 definierade Rwandatribunalen brottet som directly provoking the perpetrator(s) to commit genocide, Hill speeches, shouting or threats uttered in public places or at public gatherings, or through the sale or display of written material or printed matter in public places or at public gatherings, or through the public display of placards or posters, or through any other means of audiovisual communication. 
 6 
  
 Försök till brott 
 Försök till brott är straffbelagt i de situationer då gärningsmannen tagit ett väsentligt steg i riktning mot brottets utförande men brot- tet inte fullbordas på grund av orsaker som gärningsmannen inte rår över (art. 25.3 f). Om gärningsmannen frivilligt träder tillbaka från försöket skall han eller hon dock inte dömas till ansvar. 
  
 4 
  
 Rättegångskammarens dom 2 sept. 1998 p. 484. 
  
 5 
  
 Kittichaisaree s. 242. 
  
 6 
  
 Rättegångskammaren p. 559. 
  
 262 
  
 SOU 2002:98 
  
 Allmänna straffrättsliga principer 
  
 Brott på planeringsstadiet 
 Det finns ingen uttrycklig bestämmelse om förberedelse eller stämpling till brott i Romstadgan. Under förhandlingarna som fö- regick stadgan diskuterades frågan om införande av en bestämmelse om conspiracy. Någon enighet om detta kunde emellertid inte uppnås, men det kan kanske finnas skäl att anta att bestämmelsen i 25.3 d om medverkan till brott av en grupp personer kan komma att delvis fylla samma syfte (se vidare avsnitt 14.6.3). 
  
 12.3.2 
  
 Andra internationella överenskommelser 
  
 Av art. 6 i stadgan för Nürnbergtribunalen framgår först att tribu- nalen har befogenhet att rannsaka och bestraffa personer som själva har begått något av de brott som omfattas av tribunalens behörig- het (brott mot freden, krigsförbrytelser och brott mot mänsklighe- ten). I artikeln sista stycke anges dessutom att ledare, organisatö- rer, anstiftare och medbrottslingar, vilka deltagit i utarbetandet el- ler utförandet av en gemensam plan eller sammansvärjning för nå- got av ovan nämnda brott, äro ansvariga för alla handlingar, som utförts av någon person vid genomförandet av en sådan plan. I de s.k. Nürnbergprinciperna slogs vidare fast att medverkan (compli- city) i brott mot freden, krigsförbrytelser eller brott mot mänsk- ligheten också är brott enligt internationell rätt (princip nr VII). 
 Folkmord kan enligt art. III i 1948 års folkmordskonvention na- turligtvis begås i gärningsmannaskap, men också som osjälvständigt brott. Sålunda anges i bestämmelsen att även följande gärningar är straffbara: stämpling till folkmord, omedelbar och offentlig upp- maning till folkmord, försök till folkmord och delaktighet i folk- mord. 
 Genèvekonventionerna och deras tilläggsprotokoll innehåller inte så mycket om olika gärningsformer. Vad som sägs är att de fördragsslutande parterna skall vara skyldiga att efterspana och lag- föra personer som anklagas för att ha begått eller att ha givit be- fallning om svåra överträdelser av konventionernas bestämmelser (se t.ex. art. 49 i Genèvekonvention I) . 
 Stadgorna för Jugoslavientribunalen (art. 7.1) respektive Rwan- datribunalen (art. 6.1) innehåller likalydande bestämmelser om per- sonligt straffansvar. Där anges att den skall vara personligen ansva- rig, som har planerat, anstiftat, beordrat, begått eller på något an- nat sätt medverkat (aided and abetted) vid planering, förberedelse 
 263 
  
 Allmänna straffrättsliga principer 
  
 SOU 2002:98 
  
 eller utförande av ett brott som omfattas av respektive tribunals behörighet. Till detta kommer att det i stadgornas bestämmelser om folkmord finns en särskild uppräkning av i vilka former det brottet är straffbart. Uppräkningen är identisk med den som finns i folkmordskonventionen. 
  
 12.3.3 
  
 Svenska bestämmelser 
  
 Gärningsmannaskap och medverkan till brott 
 Flera personers deltagande i brott behandlas i bestämmelsen i 23 kap. 4 § BrB om medverkan till brott. Av denna framgår att an- svar för en viss gärning kan ådömas inte bara den som utfört gär- ningen utan även den som främjat denna med råd eller dåd. De enskilda straffbuden utvidgas således generellt till att omfatta även den som, utan att vara gärningsman, har främjat den straffbelagda gärningen. 
 I paragrafen anges att den som inte är att anse som gärningsman skall dömas för anstiftan till brottet, om han har förmått annan till utförandet, och annars för medhjälp till det. Härav följer dels att medverkan kan ha tre former enligt svensk rätt – gärnings- mannaskap, anstiftan och medhjälp - dels att det gäller en priori- tetsordning mellan dessa olika former av medverkan. Gärnings- mannaskap har företräde framför de båda andra medverkansfor- merna, medan anstiftan anses allvarligare än medhjälp och går före den medverkansformen. 
 Av paragrafen framgår vidare att medverkansansvaret är själv- ständigt. Det föreskrivs nämligen att varje medverkande skall be- dömas efter det uppsåt eller den oaktsamhet som ligger honom till last. En medverkande kan således straffas oberoende av om den som har utfört gärningen kan fällas till ansvar eller inte. Det krävs dock alltid att någon har förövat en gärning som uppfyller rekvisi- ten i en straffbestämmelse och att denna gärning inte är fri från an- svar på grund av att någon objektiv ansvarsfrihetsgrund (t.ex. nöd- värn) är tillämplig. 
 Här bör också nämnas den särskilda form av gärningsmannaskap som brukar kallas medgärningsmannaskap. Flera personer kan sam- tidigt vara gärningsmän trots att ingen av dem, eller inte alla, själv- ständigt uppfyller hela brottsbeskrivningen i ett straffbud, förutsatt att vad de gör tillsammans (i samverkan) innebär att brottsbeskriv- ningen är uppfylld. De har med andra ord utfört gärningen till- 
 264 
  
 SOU 2002:98 
  
 Allmänna straffrättsliga principer 
  
 sammans. Medgärningsmannaskap föreligger t.ex. inte sällan när flera personer tillsammans misshandlar en annan person, även om det inte kan utredas vem av förövarna som har orsakat vilken skada eller hur orsaksförloppen i detalj varit. Föreligger erforderligt upp- såt får alla svara för den skada som de gemensamt har tillfogat off- ret. 
 För att någon som inte är gärningsman skall kunna dömas till an- svar krävs således att han har främjat gärningen med råd eller dåd. Med detta uttryck - som har levt kvar från motsvarande reglering i den tidigare strafflagen - avses att främjandet skall ha skett med fysiska eller psykiska medel. Olika tolkningar har föreslagits i fråga om vad detta närmare innebär, men någon helt entydig uppfattning om vad som är gällande rätt i detta hänseende finns inte. 
 Enligt normalt språkbruk främjas en gärning, när någon har gjort något som underlättar eller i vart fall är ägnat att underlätta gär- ningens utförande. Det råder emellertid enighet om att uttrycket främja i den mening som avses i 23 kap. 4 § BrB inte skall tolkas så snävt att obehövlig medverkan utesluts från vad som kan utgöra ett främjande. Enligt förarbetena skulle det för att ett främjande skall föreligga räcka med att medverkansgärningen övat inflytande på händelseutvecklingen i brottsfrämjande riktning, vore det så än blott genom att styrka de andra i deras brottsliga beslut (SOU 1944:69 s. 91). Av praxis framgår att även den som endast obetyd- ligt har bidragit till uppkomsten av huvudgärningen kan drabbas av medverkansansvar. En gärning som varken fysiskt eller psykiskt har haft någon betydelse för huvudgärningens genomförande kan där- emot inte utgöra ett främjande. 
 Försök till brott 
 Normalt föranleder endast fullbordade brott ansvar. I alla rättsord- ningar i modern tid har det dock ansetts nödvändigt att i någon form straffbelägga även vissa förstadier till de fullbordade brotten. I svensk rätt har detta skett genom kriminalisering av de osjälv- ständiga brottsformerna försök till brott (23 kap. 1 § BrB) samt förberedelse och stämpling till brott (23 kap. 2 § BrB). 
 För att försök till ett brott skall vara straffbart krävs att det sär- skilt föreskrivs att försök till just det brottet är straffbart. I BrB finns bestämmelser av det slaget intagna i slutet av varje kapitel som upptar föreskrifter om de särskilda brotten. Motsvarande be- stämmelser finns även i specialstraffrätten. 
 265 
  
 Allmänna straffrättsliga principer 
  
 SOU 2002:98 
  
 Enligt den allmänna försöksbestämmelsen i 23 kap. 1 § BrB före- ligger ett straffbart försök när någon har påbörjat utförandet av ett visst brott, som inte har kommit till fullbordan, under förutsätt- ningen antingen att fara har förelegat för att handlingen skulle leda till brottets fullbordan eller att sådan fara endast på grund av tillfäl- liga omständigheter varit utesluten. 
 Gärningsmannen skall således ha påbörjat utförandet av brottet för att ett straffbart försök skall föreligga. Man brukar tala om att den s.k. försökspunkten skall vara uppnådd. Vidare krävs att det genom försökshandlingen skall ha förelegat fara för brottets full- bordan eller att sådan fara skall ha varit utesluten endast på grund av tillfälliga omständigheter. Vad som avses är i korthet att det an- tingen skall ha förelegat en konkret fara för att gärningsmannens handlande skulle leda till brottets fullbordan eller att det enligt ett normalt betraktelsesätt från gärningsmannens synpunkt var en till- fällighet att det inte förelåg någon sådan fara. 
 I 23 kap. 3 § BrB finns en gemensam bestämmelse om  
 frivilligt tillbakaträdande  
 från såväl försök till brott som förberedelse eller stämpling till brott. Enligt bestämmelsen föreligger ansvarsfrihet för den som frivilligt, genom att avbryta gärningens utförande eller annorledes, föranleder att brottet inte fullbordas. Gärningsmannen går med andra ord fri från ansvar, om han gör så att brottet inte fullbordas. I vissa fall är det för ansvarsfrihet tillräckligt att utfö- randet av gärningen avbryts. I andra fall krävs det ett mera aktivt ingripande från gärningsmannens sida. Vad som gäller i detta hän- seende beror på om försöket är avslutat eller inte. Är försöket av- slutat är det inte möjligt för gärningsmannen att förhindra brottets fullbordan på annat sätt än genom att vidta positivt förebyggande åtgärder. 
 För att ett tillbakaträdande skall leda till frihet från ansvar krävs att det sker frivilligt. Man måste således göra en bedömning av skä- len för att någon har trätt tillbaka. Enligt en beskrivning 
 7  
 är ett till- bakaträdande frivilligt, om gärningsmannens bättre natur tar överhanden, om modet sviker honom eller han annars vid närmare eftertanke finner sig böra avstå. Det är däremot enligt denna be- skrivning inte frivilligt, om han böjer sig för det oundvikliga, t.ex. därför att svårigheterna att utföra brottet visar sig vara större än beräknat. Någon sinnesförändring, så att gärningsmannen ångrar vad han gjort, krävs emellertid inte. 
  
 7  
 Andrade i  
 Allmän kriminalrätt  
 s. 372 med hänvisningar till praxis. 
 266 
  
 SOU 2002:98 
  
 Allmänna straffrättsliga principer 
  
 Brott på planeringsstadiet 
 Brott på planeringsstadiet indelas enligt svensk rätt i två huvudka- tegorier. Den ena huvudkategorin, benämnd  
 förberedelse  
 till brott, är av materiell natur och avser befattning på visst sätt med pengar eller annat som kostnadsersättning eller arvode för brott eller också befattning med föremål som kan utgöra hjälpmedel vid brott. Den andra huvudkategorin,  
 stämpling  
 till brott, är av immateriell natur och avser att man sätter sig i förbindelse med andra personer för att förbereda, möjliggöra eller underlätta brott. 
 De båda huvudkategorierna eller brottsformerna regleras i en gemensam allmän bestämmelse, 23 kap. 2 § BrB. Det är emellertid viktigt att påpeka att för att någon skall kunna dömas för förbere- delse eller stämpling till ett visst brott räcker det inte att förutsätt- ningarna enligt denna paragraf är uppfyllda. Det krävs också att det särskilt har föreskrivits att förberedelse eller stämpling till just det aktuella brottet är straffbart. Ansvar för förberedelse eller stämp- ling till ett visst brott förutsätter att händelseförloppet inte har fortlöpt så långt att ansvar kan utdömas för försök till brott eller för fullbordat brott. Dessutom gäller som förutsättning att inte endast ringa fara för brottets fullbordan har förelegat. 
 Enligt 23 kap. 2 § första stycket BrB föreligger  
 förberedelse till brott  
 om någon, med uppsåt att utföra eller främja brott, tar emot eller lämnar pengar eller annat som betalning för ett brott eller för att täcka kostnader för utförandet av ett brott eller med sådant uppsåt skaffar, tillverkar, lämnar, tar emot, förvarar, transporterar, sammanställer eller tar annan liknande befattning med något som är särskilt ägnat att användas som hjälpmedel vid ett brott. Förbere- delsegärningen består alltså i att gärningsmannen med brottsligt uppsåt tar befattning med objekt som på olika sätt kan underlätta eller möjliggöra utförandet av ett brott. 
 För att en förberedelse skall vara straffbar krävs uppsåt att utföra eller främja brott. Gärningsmannen skall således antingen själv ha uppsåt att begå gärningen eller ha kännedom om att annan har upp- såt att begå en sådan gärning. Uppsåtet behöver inte avse en viss bestämd gärning, utan det räcker att uppsåtet avser att brott av ifrågavarande slag förr eller senare kommer till stånd. 
 Enligt 23 kap. 2 § andra stycket BrB förstås med  
 stämpling till brott  
 att någon i samråd med en annan person beslutar sig för att utföra gärningen (ett brott), att någon söker anstifta en annan per- son att utföra gärningen eller att någon åtar sig eller erbjuder sig att utföra den. Det skall ha förelegat en konkret fara för brottets full- 
 267 
  
 Allmänna straffrättsliga principer 
  
 SOU 2002:98 
  
 bordan och denna fara skall inte vara att bedöma som ringa. Genom bestämmelsen om stämpling till brott straffbeläggs således vissa former av förfaranden på planeringsstadiet, som kan sägas ha det gemensamt att de innebär att någon sätter sig i förbindelse med andra personer. 
 Straffbar stämpling förutsätter uppsåt. Uppsåtet behöver inte hänföra sig till en konkret gärning, utan det räcker att uppsåtet om- fattar att brott av ifrågavarande slag förr eller senare kommer till stånd. Tid, rum, brottsoffer och andra omständigheter kring det tilltänkta brottet kan således ha lämnats obestämda. Det planerade brottet behöver inte heller vara nära förestående så att brottsplanen kan betecknas som aktuell. 
 I BrB är förberedelse straffbelagt främst vid de allvarligaste brottstyperna och vid de mer centrala brotten. Det gäller t.ex. all- varliga vålds- och sexualbrott, sabotage- och kapningsbrott och olika former av högmålsbrott eller brott mot rikets säkerhet. Där- emot är folkrättsbrottet inte straffbelagt på förberedelsestadiet. Även vissa brott utanför BrB är straffbelagda på detta stadium. Av intresse här är främst folkmord. Stämpling till brott är endast un- dantagsvis straffbelagt i svensk rätt. Dock är de flesta av de nyss nämnda, allvarligare brotten straffbelagda även på detta stadium. 
  
 12.4 
  
 Gärningsmannens ålder 
  
 12.4.1 
  
 Romstadgan (art. 26) 
  
 Enligt art. 26 i Romstadgan skall Internationella brottmålsdomsto- len inte ha jurisdiktion över någon som inte har fyllt 18 år då brot- tet påstås ha blivit utfört. Bestämmelsen är således i stadgan ut- tryckt som en jurisdiktionsregel och gränsen – 18 års ålder – har inte motiverats av att personer under den åldern inte skulle vara att anse som tillräkneliga. Ursprungligen var tanken att det skulle fin- nas en verklig straffmyndighetsregel (age of responsibility), men på grund av att straffmyndighetsåldern varierar stort mellan olika länder var det lättare att nå enighet om en ålder om regeln omvand- lades till en jurisdiktionsregel. 
 8 
  
 8  
 Prop. 2000/01:122 s. 29, Saland i Lee 1999 s. 200f. 
 268 
  
 SOU 2002:98 
  
 Allmänna straffrättsliga principer 
  
 12.4.2 
  
 Svenska bestämmelser 
  
 Enligt svensk rätt kan även barn begå brott. Däremot får någon påföljd inte utdömas för ett brott som någon begår innan han eller hon har uppnått femton års  
 ålder  
 (1 kap. 6 § BrB). Att man termi- nologiskt rubricerar gärningen som brott beror åtminstone delvis på att man velat undanröja all tvekan om att exempelvis medver- kansbestämmelsen i 23 kap. 4 § BrB kan tillämpas beträffande per- soner som är femton år eller äldre, trots att huvudgärningen har begåtts av en underårig. Psykansvarskommittén har i sitt betänkan- de Psykisk störning, brott och ansvar (SOU 2002:3) föreslagit att bestämmelsen i 1 kap. 6 § BrB ändras på det sättet att den, som be- går en gärning innan han har fyllt femton år, inte får dömas till an- svar för gärningen. Betänkandet har remissbehandlats och är nu under beredning i Justitiedepartementet. 
  
 12.5 
  
 Immunitet 
  
 12.5.1 
  
 Romstadgan (art. 27) 
  
 I art. 27.1 i Romstadgan slås fast att stadgan skall gälla lika för alla och att Internationella brottmålsdomstolens behörighet inte hind- ras av att den misstänkte innehar en officiell ställning. Det anges särskilt att officiell ställning som stats- eller regeringschef, re- geringsmedlem, parlamentsledamot, vald företrädare eller offentlig tjänsteman inte i något fall skall ge någon person immunitet mot straffrättsligt ansvar i enlighet med stadgan. Inte heller skall offici- ell ställning kunna utgöra skäl för strafflindring. Vidare stadgas i art. 27.2 att immunitet eller särskilda förfaranderegler som kan vara förenade med en persons officiella ställning, vare sig enligt natio- nell lag eller enligt folkrätten, inte skall hindra Internationella brottmålsdomstolen från att utöva jurisdiktion över personen. 
 I art. 98 finns bestämmelser om samarbete i fråga om hävande av immunitet och samtycke till överlämnande. I art. 98.1 anges att In- ternationella brottmålsdomstolen inte får göra en framställning om överlämnande eller om bistånd som skulle ålägga den anmodade staten att handla i strid med sina folkrättsliga åtaganden avseende den statsimmunitet eller den diplomatiska immunitet som till- kommer en person eller egendom som tillhör en tredje stat, om domstolen inte först kan erhålla denna tredje stats medverkan för att häva immuniteten. 
 269 
  
 Allmänna straffrättsliga principer 
  
 SOU 2002:98 
  
 12.5.2 
  
 Andra internationella överenskommelser m.m. 
  
 I Nürnbergtribunalens stadga anges att en svarandes officiella ställ- ning, vare sig som statsöverhuvud eller ansvarig ämbetsman i re- geringsdepartement, inte skall utgöra skäl för att fria honom från ansvar eller för att mildra straffet (art. 7). Bestämmelsen har be- kräftats i de s.k. Nürnbergprinciperna (princip III). Motsvarande bestämmelser finns i Jugoslavientribunalens (art. 7) och Rwanda- tribunalens (art. 6) stadgor. Alla dessa tribunaler har också i sin praxis regelmässigt avvisat invändningar från åtalade personer om att tribunalen saknat behörighet p.g.a. att den tilltalade åtnjutit immunitet som statsöverhuvud eller i kraft av annan officiell ställ- ning. 
 Bl.a. med stöd av innehållet i de nyss nämnda stadgorna och praxis från de internationella tribunalerna har det från vissa håll hävdats att det numera följer av folkrättslig sedvanerätt att stats- överhuvuden och andra personer i officiell ställning aldrig kan åbe- ropa immunitet för att fria sig från åtal eller lagföring gällande in- ternationella, oftast humanitärrättsliga brott. En sådan princip har t.ex. kommit till uttryck i den belgiska lagstiftningen om svåra överträdelser av den internationella humanitära rätten. 
 Hur det förhåller sig med den folkrättsliga sedvanerätten i denna fråga kan inte anses klart. Det kan emellertid konstateras att det inom folkrätten sker en utveckling som betonar betydelsen av att enskilda kan hållas ansvariga för de allvarligaste internationella brotten och som innebär en förändrad syn på offentliga funktionä- rers, särskilt statschefers, immunitet. En illustration av detta utgör behandlingen av  
 Pinochet-fallet 
  i engelska House of Lords, som bl.a. gällde frågan om ett f.d. statsöverhuvud skyddas av immunitet när han ställs till ansvar för tortyrhandlingar begångna under tid då han var fungerande statsöverhuvud. 
 9 
  
 Internationella domstolen meddelade i februari 2002 ett princi- piellt viktigt avgörande gällande immunitet för en tjänstgörande utrikesminister (fallet  
 Yeorida 
 ). En belgisk domstol hade utfärdat en internationell arresteringsorder mot den dåvarande utrikesmi- nistern i Kongo, som var misstänkt för svåra överträdelser av Ge- nèvekonventionerna och brott mot mänskligheten. Internationella domstolen fann att detta var ett brott mot folkrätten, eftersom en tjänstgörande utrikesminister åtnjuter absolut immunitet från and- 
  
 9  
 För en diskussion om fallet se  
 Miller 
  i SvJT 1999 s. 819 och Gordon, Cantrell, Mahmoudi i SvJT 2000 s. 325. Beträffande fråga om immunitet för statsöverhuvuden, se även Zappala i EJIL 2001 s. 595. 
 270 
  
 SOU 2002:98 
  
 Allmänna straffrättsliga principer 
  
 ra staters straffrättsliga jurisdiktion. Det är enligt domstolen därvid utan betydelse när den gärning har begåtts som ministern miss- tänks för eller om denna gärning kan anses som en privat eller offi- ciell handling. Däremot, förklarade domstolen, kan en utrikesmi- nister sedan han eller hon väl lämnat sitt ämbete lagföras för alla gärningar som begåtts före ämbetsperioden och för privata hand- lingar som begåtts under ämbetsperioden. Domstolen förklarade också att immuniteten för en tjänstgörande utrikesminister inte gäller i förhållande till internationella tribunaler som har jurisdik- tion över de aktuella brotten. 
 10 
  
 12.5.3 
  
 Svenska bestämmelser 
  
 Vi har redan i avsnitt 3.10 lämnat en redogörelse för bestämmelsen i 2 kap. 7 § BrB om folkrättsliga begränsningar av svensk domstols behörighet och de regler som ligger bakom bestämmelsen. Det saknas anledning att upprepa denna redogörelse. Det skall påpekas att vad som här diskuteras är immunitet som statsöverhuvuden och andra personer i officiell ställning kan åtnjuta i förhållande till and- ra staters och internationella domstolars jurisdiktion. Interna regler om immunitet för det egna statsöverhuvudet, regeringsmedlemmar, etc. omfattas således inte. För svensk del har de frågorna behand- lats i propositionen om Sveriges tillträde till Romstadgan. 
 11 
  
 12.6 
  
 Förmans ansvar 
  
 12.6.1 
  
 Romstadgan (art. 28) 
  
 Art. 28 i Romstadgan innehåller bestämmelser om militära befälha- vares och andra förmäns ansvar för brott som begås av underlydan- de. Bestämmelserna avser inte situationer då en befälhavare eller annan förman har beordrat ett brott och inte heller uppmuntrande av eller annan medverkan till brott. Sådana fall omfattas av art. 25, som har behandlats i avsnitt 12.3. 
 En militär befälhavare, eller en person som i praktiken tjänstgör som sådan, bär i vissa situationer straffrättsligt ansvar för brott som begås av väpnade styrkor som han eller hon på vissa närmare angiv- na sätt kontrollerar. Enligt väl etablerad internationell rätt har så- 
  
 10 
  
 Domen innehöll ett flertal skiljaktiga meningar och har blivit föremål för livlig diskussion. 
  
 11 
  
 Prop. 2000/01:122 s. 89 ff. 
  
 271 
  
 Allmänna straffrättsliga principer 
  
 SOU 2002:98 
  
 dana personer i överordnad ställning en klar skyldighet att agera för att försöka hindra att brott begås av underordnade. 
 12  
 Vad som krävs för straffansvar är att befälhavaren antingen visste, eller, med hänsyn till omständigheterna, borde ha vetat att de styrkor som han kontrollerade var i färd med eller stod i begrepp att utföra brott som omfattas av Internationella domstolens jurisdiktion, och befälhavaren underlät att vidta alla nödvändiga och skäliga åtgärder som stod till buds för att motverka eller avvärja brottet eller under- lät att hänskjuta saken till berörda myndigheter för undersökning och lagföring (art. 28 a). 
 Det straffrättsliga ansvaret för andra förmän än militära är upp- byggt på liknande sätt men gäller bara situationer där förmannen visste eller medvetet bortsåg från uppgifter som tydligt angav att de underordnade var i färd med eller stod i begrepp att utföra brott som faller under Domstolens jurisdiktion (art. 28 b). 
 För att en förman skall kunna vara ansvarig enligt art. 28 b krävs att brott har begåtts av personer som står under förmannens ef- fektiva myndighet och kontroll. Bland sådana förmän kan enligt praxis räknas politiska ledare och andra icke militära myndighets- personer. 
 13  
 Det avgörande är dock inte förmannens formella posi- tion, utan graden av auktoritet och kontroll som förmannen har över sina underordnade. Vidare krävs, liksom i fråga om militära förmän, att den civile förmannen har underlåtit att vidta alla nöd- vändiga och skäliga åtgärder som stod i hans eller hennes makt för att motverka brotten eller avvärja att de utfördes eller att hänskjuta saken till berörda myndigheter för undersökning och lagföring. 
  
 12.6.2 
  
 Andra internationella överenskommelser 
  
 Efter andra världskrigets slut hölls rättegångar mot misstänkta krigsförbrytare inte bara av Nürnbergtribunalen och Tokyo- tribunalen, utan också av olika militärdomstolar. En sådan, som hade att pröva brott begångna i Fjärran Östern, dömde i december 1945 den japanske generalen Williams till döden för att han inte hade förhindrat krigsförbrytelser som begåtts av hans underlydan- de. Domstolen - och efter överklagande även US Supreme Court - slog fast att en överordnad som vet, eller borde veta, att trupper under hans befäl begår krigsförbrytelser har en plikt att få dessa förbrytelser att upphöra och att bestraffa dem som har begått för- 
  
 12 
  
 Se följande avsnitt. 
  
 13 
  
 Se bl.a. målen  
  
 Celebici  
 och  
 Musema 
 . 
 272 
  
 SOU 2002:98 
  
 Allmänna straffrättsliga principer 
  
 brytelserna. Detta har kallats  
 the Williams principle 
  och den ut- gör nu en del av den folkrättsliga sedvanerätten. 
 14 
  
 Principen har också kommit till uttryck i ett antal internationella överenskommelser. I art. 86.2 i tilläggsprotokoll I till Genèvekon- ventionerna anges att en överordnad under vissa förutsättningar kan bli straffrättsligt ansvarig för överträdelser av någon av Ge- nèvekonventionerna eller av protokollet som har begåtts av hans underlydande. Det gäller om den överordnade visste eller hade er- hållit underrättelser som gjorde det möjligt för honom att under rådande förhållanden sluta sig till att den underlydande begick eller skulle begå en sådan överträdelse, och om han inte vidtagit alla ut- förbara åtgärder som står i hans makt för att förhindra eller beivra denna överträdelse. Liknande bestämmelser finns i stadgorna för Jugoslavientribunalen (art. 7.3) och Rwandatribunalen (art. 6.3). Från dessa tribunaler finns också en betydande praxis på området. 
 15 
  
 12.6.3 
  
 Svenska bestämmelser 
  
 I svensk straffrätt är huvudregeln att endast personer som på något sätt själv har deltagit i utförandet av ett brott - eller i försök, förbe- redelse eller stämpling till brott - kan dömas till ansvar för detta. Undantagsvis finns dock möjlighet att döma en person till ansvar för en gärning som någon annan har förövat (vikarierande ansvar). Ett exempel på det är det ansvar som kan åläggas en företagare för förseelser som begås av dennes anställda. Ett annat finns inom tryckfrihets- och yttrandefrihetslagstiftningens område, där ju sär- skilda regler om ensamansvar för en ansvarig utgivare gäller. 
 Till dessa särskilda ansvarsformer kan hänföras även bestämmel- sen i 22 kap. 6 § tredje stycket BrB om förmans ansvar för folk- rättsbrott som begås av en krigsman under förmannens befäl. En- ligt denna bestämmelse skall i sådana fall även förmannen dömas i den mån denne haft möjlighet att förutse brottet men inte gjort vad som ankommit på honom för att förhindra detta. Bestämmelsen infördes år 1986 och föranleddes av den i föregående avsnitt om- nämnda art. 86.2 i Genèvekonventionernas första tilläggsprotokoll om förmans ansvar. Förmannen kan dömas till ansvar även om krigsmannen skulle gå fri på grund av att han av något skäl är ur- 
  
 14 
  
 En annan sak är att utfallet i just målet Williams har satts i fråga på den grunden att gene- ralen faktiskt inte hade någon möjlighet att förhindra de förbrytelser som hans underlydande gjorde sig skyldiga till. 
  
 15 
  
 T.ex. i målen  
 Celebici 
 ,  
 Rice  
 och  
 Kayishema and Ruzinanda  
 (se bilaga 7). 
  
 273 
  
 Allmänna straffrättsliga principer 
  
 SOU 2002:98 
  
 säktad, t.ex. därför att han trodde att den aktuella handlingen var tillåten (22 kap. 8 § BrB). 
  
 12.7 
  
 Preskription 
  
 12.7.1 
  
 Romstadgan (art. 29) 
  
 I art. 29 i Romstadgan föreskrivs kort och gott att brott som om- fattas av Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion inte skall preskriberas. Eftersom domstolen enligt art. 11.1 endast skall ha jurisdiktion över brott som har begåtts efter att Romstadgan har trätt i kraft, kommer den inte att ställas inför frågan hur man skall göra med brott som redan kan vara preskriberade enligt andra reg- ler. 
 Under förhandlingarna av Romstadgan fanns förslag om att principen om  
 icke-preskription 
  skulle gälla för folkmord och brott mot mänskligheten, men däremot inte vid krigsförbrytelser. För- slaget fick emellertid inte någon större uppslutning och drogs till- baka före Romkonferensen. 
  
 12.7.2 
  
 Andra internationella överenskommelser 
  
 Efter Nürnbergrättegångarna och de därpå följande nationella rät- tegångarna beträffande nazistiska krigsförbrytelser uppmärk- sammades frågan om huruvida krigsförbrytelser och brott mot mänskligheten omfattas av preskriptionsregler. I de folkrättsliga källor som låg till grund för den tidiga utvecklingen av en interna- tionell straffrätt, varav Nürnbergtribunalens stadga är den viktigas- te, finns inte någon bestämmelse om preskription. Det har därför hävdats att det skulle vara i strid med ett lands folkrättsliga förplik- telser att med tillämpning av inhemska preskriptionsregler avstå från åtal och bestraffning av dessa brott. 
 16  
 Inte heller i folkmords- konventionen finns någon bestämmelse om preskription. 
 För att klargöra rättsläget i fråga om preskription utarbetades år 1968 en  
 FN-konvention 
  enligt vilken inga preskriptionsbestäm- melser skulle tillämpas på krigsförbrytelser och brott mot mänsk- ligheten. 
 17  
 Konventionen har emellertid inte vunnit någon större 
  
 16 
  
 För en redogörelse för och diskussion om dessa frågor, se Hicks:  
  
 Preskription och legali- tet 
 , SvJT 1966 s. 207. 
  
 17 
  
 Convention on the  
  
 Non-Applicability 
  of Statutory Limitations to War Crimes and Crimes against Humanity, antagen av generalförsamlingen den 26 november 1968. 
 274 
  
 SOU 2002:98 
  
 Allmänna straffrättsliga principer 
  
 anslutning. Förklaringen till detta är till stor del att konventionen föreskriver att preskriptionsbestämmelser aldrig får tillämpas, oav- sett vid vilken tidpunkt gärningarna har begåtts och oavsett om gärningarna var straffbelagda enligt nationell rätt. Det har ansetts – bl.a. av de stater som inte ratificerat konventionen – att en sådan regel skulle kunna komma i konflikt med den grundläggande prin- cipen om förbud mot retroaktiv strafflagstiftning. 
 År 1974 utarbetades en Europarådskonvention, 
 18  
 enligt vilken varje fördragsslutande land åtar sig att vidta alla nödvändiga åtgär- der för att säkerställa att bl.a. brotten folkmord och krigsförbrytel- ser inte skall preskriberas. Konventionen har emellertid underteck- nats av endast fyra stater och av dessa har två ratificerat den. Den har därför inte trätt i kraft. 
 Många länder har i sina nationella rättsordningar undantagit de allvarligaste internationella brotten från preskription. Enligt tysk lagstiftning preskriberas t.ex. inte folkmord och inte heller mord (78 § 2 StGB). I Frankrike preskriberas inte folkmord och andra brott mot mänskligheten (Code Pénal art. 213.5). I länder vars rättsordning bygger på common  
 law-traditionen 
  förekommer straffrättslig preskription endast i mycket begränsad omfattning. 
 Bland våra nordiska grannar har Norge en lagstiftning som på- minner mycket om vår. Även enligt norsk lagstiftning är alla brott omfattade av preskriptionsregler och längsta preskriptionstider är desamma som i Sverige. 
 19  
 I Danmark och i Finland är däremot brott på vilka kan följa livstids fängelse generellt undantagna från såväl åtalspreskription som påföljdspreskription. 
 20 
  
 12.7.3 
  
 Svenska bestämmelser 
  
 Bestämmelser om straffrättslig preskription finns i 35 kap. BrB. De reglerna gäller även på specialstraffrättens område, om inget annat framgår av särskild lagstiftning. Det finns dock inget generellt un- dantag från bestämmelserna om preskription. I svensk rätt omfat- tas således alla brott av preskriptionsregler. Detta har gällt allt se- dan 1926 års reform av strafflagen. 
  
 18 
  
 European Convention on the  
  
 Non-Applicability 
  of Statutory Limitations to Crimes against Humanity and War Crimes, 25 januari 1974, ETS no. 082. 
  
 19 
  
 Straffeloven  
  
 66-76 
  §§. 
  
 20 
  
 Danmark: straffeloven 93 § och 97 § samt 8 § Lov om straf for krigsforbrytelser (enligt den senare lagen är preskription utesluten under alla förhållanden). Finland: strafflagen 8 kap. 1 § och 5 §. 
  
 275 
  
 Allmänna straffrättsliga principer 
  
 SOU 2002:98 
  
 Kapitlet har rubriken Om bortfallande av påföljd. Terminolo- giskt är bestämmelserna om preskription också uttryckta på det sättet att, när viss tid har förflutit,  
 påföljd inte får ådömas 
 . Vad detta innebär är dock att åtal för brott som är preskriberade skall  
 ogillas 
 . 
 Man skiljer i bestämmelserna på vad som brukar kallas åtalspre- skription och påföljdspreskription. Termen åtalspreskription är såtillvida missvisande som bestämmelserna om sådan preskription inte innehåller något förbud mot att väcka åtal. Vad som föreskrivs är i stället att påföljd inte får ådömas när preskription har inträtt. Med påföljdspreskription avses att en påföljd som har dömts ut av domstol efter en viss tid inte längre kan verkställas. 
 Den grundläggande bestämmelsen om åtalspreskription finns i 35 kap. 1 § BrB. Enligt den får påföljd inte ådömas om inte den misstänkte inom viss tid efter brottet har häktats eller fått del av åtal för det aktuella brottet. Preskriptionstiden är bestämd till olika antal år alltefter det straff som högst kan följa på brottet. Den kor- taste tiden är två år och den längsta tjugofem år. Den längsta pre- skriptionstiden gäller för brott där livstids fängelse ingår i straffskalan. Exempel på sådana brott är mord, grov mordbrand, grovt sabotage, kapning som är grov, folkrättsbrott som är grovt samt folkmord. Bestämmelserna innebär således att preskrip- tionstiden kan avbrytas endast genom att den misstänkte får del av åklagarens stämningsansökan eller genom att han häktas. 
 I 35 kap. 6 § finns bestämmelser om vissa absoluta preskriptions- tider. De innebär att påföljd under inga omständigheter får ådömas när viss tid har förflutit sedan brottet begicks. Längsta preskrip- tionstid enligt den bestämmelsen är trettio år. Den gäller om det på brottet kan följa fängelse i mer än två år. 
 Huvudregeln är att preskriptionstiden räknas från den dag brot- tet begicks. I 35 kap. 4 § finns vissa specialbestämmelser om när preskriptionstiden skall börja löpa. Bl.a. gäller att, om det för ådö- mande av påföljd förutsätts att viss verkan av handlingen inträtt, tiden skall räknas från den dag då sådan verkan inträdde. 
 Bestämmelser om påföljdspreskription finns i 35 kap.  
 7-10 
  §§ BrB. En påföljd på fängelse bortfaller, om domen inte har börjat verkställas innan viss tid har förflutit från det att domen vann laga kraft. Längsta preskriptionstid, som gäller när fängelse på livstid har ådömts, är enligt dessa bestämmelser trettio år. Frågan om pre- skription för krigsförbrytelser har vid olika tillfällen aktualiserats i den svenska debatten. För en översikt se den inom regeringskansli- et upprättade promemorian Vissa anklagelser om krigsförbrytelser 
 – en översiktlig utredning (SB 9969/86). 
 276 
  
 SOU 2002:98 
  
 Allmänna straffrättsliga principer 
  
 12.8 
  
 Subjektiva rekvisit 
  
 12.8.1 
  
 Romstadgan (art. 30) 
  
 I art. 30 i Romstadgan finns bestämmelser om vilka subjektiva rek- visit som skall gälla inom stadgans tillämpningsområde. Huvudre- geln är att endast gärningar som har begåtts med uppsåt skall kunna medföra ansvar. I artikeln anges att, om inget annat föreskrivs, en person skall vara straffrättsligt ansvarig och kunna bestraffas för brott som omfattas av Domstolens jurisdiktion om gärningen har förövats med uppsåt (avsikt och insikt). 
 21 
  
 Vad som avses med avsikt och insikt definieras i artikelns andra och tredje stycken. Avsikt i fråga om en  
 handling  
 föreligger, om någon avser att genomföra handlingen och i fråga om  
 effekt 
 , om någon avser att orsaka denna effekt eller inser att den kommer att inträffa i ett normalt händelseförlopp. Insikt innebär enligt defini- tionen medvetande om att en omständighet föreligger eller att en effekt kommer att inträffa i ett normalt händelseförlopp. 
 Under förhandlingarna av Romstadgan diskuterades huruvida oaktsamhet skulle innefattas bland de subjektiva rekvisiten. Enligt huvudregeln i stadgan skall emellertid inte oaktsamhet räcka för straffansvar. Som antyds i art. 30 kan dock något annat gälla i sär- skilda fall. Begreppet oaktsamhet förekommer också i några be- stämmelser i stadgan, t.ex. i art. 28 om militära befälhavares och andra förmäns ansvar. 
 22 
  
 Som har framgått av vår redogörelse för brotten i kapitel 10 finns även i Romstadgans brottsbeskrivningar angivet ett flertal nödvän- diga subjektiva rekvisit, som mot bakgrund av innehållet i art. 30 i stadgan ter sig överflödiga. Förklaringen till att de ändå finns där, är att brottsbeskrivningarna i Romstadgan i mycket stor utsträck- ning utgör avskrifter av innehållet i de äldre internationella över- enskommelser som har utgjort grund för stadgan och som inte in- nehåller några bestämmelser som motsvarar den i art. 30. Det kan noteras att dessa extra subjektiva rekvisit inte har upprepats i Brottskriterierna. 
 23 
  
 21 
  
 I den engelska texten committed with intent and knowledge. 
  
 22 
  
 Avsnitt 12.6.1. 
  
 23 
  
 Vid utarbetandet av Brottskriterierna sade man sig att det, med hänvisning till innehållet i art. 9.3 i stadgan, får bli en sak för Internationella brottmålsdomstolen att avgöra om dessa extra rekvisit verkligen innebär att högre krav ställs än de som framgår av art. 30 i stadgan (Gray i Lee 2001 s. 125 o 132). 
  
 277 
  
 Allmänna straffrättsliga principer 
  
 SOU 2002:98 
  
 12.8.2 
  
 Andra internationella överenskommelser 
  
 När det gäller subjektiva rekvisit, framgår ibland direkt av traktats- texten att endast gärningar som begås med uppsåt kan utgöra ett sådant brott som traktaten avser. Det gäller t.ex. flertalet av de gär- ningar som utgör s.k. svåra överträdelser (grave breaches) av Ge- nèvekonventionerna. Av folkmordskonventionen framgår detta endast delvis. Med hänsyn till de speciella krav på ett särskilt syfte som brottsdefinitionen innehåller (att helt eller delvis förgöra en närmare definierad grupp) är det dock svårt att tänka sig att annat än uppsåtliga gärningar skall kunna utgöra folkmord. 
 24  
 I andra in- ternationella överenskommelser, som exempelvis i FN:s tortyrkon- vention, sägs ingenting om vilket eller vilka subjektiva rekvisit som skall vara uppfyllda för att en gärning skall kunna utgöra ett brott. Någon sådan definition av begreppet uppsåtlig som finns i art. 30 i Romstadgan finns inte i någon annan överenskommelse på det hu- manitärrättsliga området. Däremot har de båda  
 FN-tribunalerna 
  i sin praxis ofta anledning att fastställa vad som under varje brotts- typ som behandlas krävs i subjektivt hänseende. 
  
 12.8.3 
  
 Svenska bestämmelser 
  
 I svensk rätt kan kravet på personligt ansvar för en gärning uppfyl- las genom uppsåt eller oaktsamhet. Av 1 kap. 2 § första stycket BrB följer att det normalt ställs krav på uppsåt. En oaktsam gärning är straffbar endast om det är särskilt föreskrivet. Enligt den s.k. täck- ningsprincipen krävs att det råder en viss kongruens mellan brot- tets objektiva och subjektiva sida, dvs. att gärningsmannens uppsåt eller oaktsamhet omfattar åtminstone huvuddragen av det händel- seförlopp som utgör gärningen. 
 Det svenska uppsåtsbegreppet har aldrig varit föremål för någon definition i lag utan har vuxit fram genom en växelverkan mellan rättsvetenskap och praxis. 
 25  
 Man brukar här skilja mellan uppsåt beträffande effekt och uppsåt beträffande gärningsmoment. Med effekt förstås i detta sammanhang att den straffbara gärningen skall medföra ett visst yttre resultat av något slag, i regel en skada 
  
 24 
  
 Det är inte helt klart om även medverkande till folkmord behöver ha detta särskilda syfte. Det kan räcka med att den medverkande känner till att syftet finns hos huvudgärningsman- nen. 
  
 25 
  
 Straffansvarsutredningen föreslog för några år sedan i sitt betänkande Straffansvarets grän- ser (SOU 1996:185) att en lagreglering skulle ske, men förslaget har inte lett till lagstiftning. Regeringen gjorde i prop. 2000/01:85 bedömningen att det bör överlåtas till domstolarna att utveckla och, i den mån det bedöms erforderligt, förändra uppsåtsbegreppets innehåll (s. 13). 
  
 278 
  
 SOU 2002:98 
  
 Allmänna straffrättsliga principer 
  
 eller en konkret fara. Gärningsmoment är att förstå som omstän- digheter av faktisk eller rättslig natur som måste föreligga för att de objektiva rekvisiten i ett straffbud skall vara uppfyllda. T.ex. krävs för att man skall kunna döma en person för ett uppsåtligt häleri- brott att personen har uppsåt beträffande den omständigheten att den aktuella egendomen har frånhänts annan genom brott. 
 Man brukar skilja mellan tre former av uppsåt beträffande effekt, nämligen direkt uppsåt, indirekt uppsåt och eventuellt uppsåt. Di- rekt uppsåt föreligger om gärningsmannen syfte är att åstadkomma just det brottsliga resultatet, medan indirekt uppsåt föreligger om gärningsmannen visserligen inte har till syfte att uppnå resultatet men förstår att detta är en säker följd av gärningen eller för honom framstår som en nödvändig bieffekt till eller på något annat sätt nödvändigt förbundet med det mål han åsyftar med gärningen. Eventuellt uppsåt föreligger om gärningsmannen inser att det brottsliga resultatet är en möjlig biverkan av gärningen, dvs. att det föreligger en risk för det brottsliga resultatet, och om det dessutom kan hållas för visst att han skulle ha begått gärningen även om han hade varit säker på att det brottsliga resultatet skulle bli följden av den. Den senare delen, det hypotetiska provet, blir således avgö- rande för om eventuellt uppsåt föreligger. Medan direkt och indi- rekt uppsåt har sina motsvarigheter i de flesta rättsordningar, sak- nar eventuellt uppsåt i den form som svensk rätt känner (med hy- potetiskt prov) direkt motsvarighet i andra länder. 
 Uppsåt beträffande gärningsmoment finns i två former. Den för- sta formen, som saknar särskild beteckning, föreligger om gär- ningsmannen har visshet om föreliggande omständigheter. Denna form kan sägas motsvara direkt och indirekt uppsåt beträffande effekt. Den andra formen – eventuellt uppsåt beträffande gär- ningsmoment – föreligger när existensen av en viss omständighet, som utgör ett brottsrekvisit, för gärningsmannen har tett sig som oviss men möjlig och förhållandena är sådana att det kan hållas för visst att han skulle ha begått gärningen även om han hade varit sä- ker på att denna omständighet förelåg. 
 279 
  
 Allmänna straffrättsliga principer 
  
 SOU 2002:98 
  
 12.9 
  
 Ansvarsfrihetsgrunder 
  
 12.9.1 
  
 Romstadgan (art. 31) 
  
 Psykisk sjukdom eller skada 
 Enligt art. 31.1 a i Romstadgan skall en person inte vara straffrätts- ligt ansvarig, om personen vid den tid då gärningen ägde rum led av psykisk sjukdom eller skada som berövade honom eller henne förmågan att inse det olagliga i eller beskaffenheten av sitt hand- lande eller förmågan att kontrollera detta att vara förenligt med lagens krav. Någon närmare vägledning hur denna bestämmelse skall tolkas finns inte i stadgan och inte heller i Procedur- och be- visreglerna (rules of procedure and evidence). Utformningen är ett resultat av långvariga förhandlingar och kompromissande. 
 26 
  
 Här kan nämnas att Jugoslavientribunalen i målet  
 Celebici  
 slog fast att insanity föreligger om den tilltalade vid gärningstillfället is unaware of what he is doing or incapable of forming a rational judgement as to whether such an act is right or wrong. 
 27  
 Tribuna- len gjorde i målet skillnad mellan insanity, som är en ansvarsfri- hetsgrund, och diminished responsibility, som endast kan påver- ka straffmätningen. Det återstår att se hur Internationella domsto- len kommer att tillämpa bestämmelsen. 
 Berusning 
 Den som har begått en gärning då han eller hon befann sig i ett till- stånd av  
 berusning  
 skall enligt art. 31.1 b inte vara straffrättsligt an- svarig om berusningen berövat honom eller henne förmågan att inse det olagliga i eller beskaffenheten av sitt handlande eller för- mågan att behärska detta att vara förenligt med lagens krav. An- svarsfrihet inträder dock inte om personen har berusat sig av fri vilja under sådana omständigheter att han eller hon visste att det fanns en risk, eller bortsåg från risken, för att han eller hon till följd av berusningen antagligen skulle inlåta sig på en gärning som ut- gör brott som omfattas av Domstolens jurisdiktion. 
 Vid förhandlingarna om Romstadgan var alla stater överens om att  
 ofrivillig  
 berusning skulle kunna utgör grund för ansvarsfrihet. 
  
 26 
  
 Prop. 2000/01:122 s. 35, 41. 
  
 27 
  
 Rättegångskammaren p. 1156, se även överklagandekammaren i p. 580 ff. 
  
 280 
  
 SOU 2002:98 
  
 Allmänna straffrättsliga principer 
  
 När det gäller  
 frivillig  
 berusning fanns emellertid betydande me- ningsskiljaktigheter och den slutliga utformningen utgör en kom- promiss mellan dem som inte alls ville godta denna ansvarsfrihets- grund och dem som ansåg att även frivillig berusning kan medföra frihet från ansvar, såvida det inte kan fastställas att gärningsmannen uttryckligen hade uppsåt att begå den aktuella gärningen. 
 28 
  
 Nödvärn eller nöd 
 Bland ansvarsfrihetsgrunderna i Romstadgan har tagits med en be- stämmelse om ansvarsfrihet p.g.a. vad som i svensk rätt närmast är att beteckna om nödvärn eller nöd (art. 31.1 c). Där anges att gär- ningsmannen skall vara fri från ansvar om han vidtog skäliga åtgär- der för att försvara sig själv eller någon annan eller, i fråga om krigsförbrytelse, viss egendom mot överhängande och olagligt bruk av våld. Gärningsmannens agerande måste dock ha stått i pro- portion till den grad av fara den skyddade personen själv, någon annan eller egendomen var utsatt för. I bestämmelsen anges särskilt att den omständigheten att någon deltagit i en defensiv operation som utförts av väpnade styrkor inte i sig själv leder till ansvarsfrihet på grund av nödvärn. 
 Under förhandlingarna av Romstadgan diskuterades ingående frågan om handlingar till försvar av  
 egendom  
 verkligen skulle kunna utgöra en ansvarsfrihetsgrund. Man enades till slut om att införa en begränsad möjlighet till sådant försvar. För det första kan det utgö- ra grund för ansvarsfrihet bara vid krigsförbrytelser, inte vid folk- mord eller brott mot mänskligheten. Dessutom gäller enligt be- stämmelsen att den försvarade egendomen skall vara av väsentlig betydelse för gärningsmannens eller någon annans överlevnad eller för att fullfölja ett militärt uppdrag. 
 Tvång 
 I art. 31.1 d finns en bestämmelse om ansvarsfrihet på grund av  
 tvång 
 . 
 29  
 Vad som beskrivs i bestämmelsen är dels handlande under verkligt tvång (hot), dels handlingar som i svensk rätt kanske sna- rare skulle vara att bedöma som nödhandlingar. Ansvarsfrihet skall enligt bestämmelsen inträda om den påstått brottsliga gärningen 
  
 28 
  
 Saland i Lee 1999 s. 207. 
  
 29 
  
 Eng: duress. 
  
 281 
  
 Allmänna straffrättsliga principer 
  
 SOU 2002:98 
  
 har föranletts av tvång orsakat av överhängande hot mot liv eller av pågående eller överhängande fara för allvarlig kroppsskada för gär- ningsmannen själv eller för någon annan. Det krävs vidare att gär- ningsmannens handlande har varit nödvändigt och försvarligt för att undvika hotet och att denne inte avsåg att orsaka större skada än den skada som söktes avvärjas. Slutligen anges i bestämmelsen att ett sådant hot som avses antingen kan komma från andra perso- ner eller utgöras av andra omständigheter som ligger utanför gär- ningsmannens kontroll. 
 Övrigt 
 Uppräkningen av ansvarsfrihetsgrunder i Romstadgan är inte ut- tömmande. I art. 31.3 anges nämligen att Internationella domstolen vid en rättegång får pröva andra ansvarsfrihetsgrunder än de som tidigare har räknats upp, då en sådan grund följer av tillämpning i enlighet med reglerna om tillämplig lag i art. 21. Det innebär i prak- tiken att domstolen har möjlighet att tillämpa ansvarsfrihetsgrun- der som finns såväl i internationell rätt som i nationell rätt. Art. 31.3 utgör en kompromiss mellan de länder som inte ville godta fler ansvarsfrihetsgrunder än de som uttryckligen räknas upp i Rom- stadgan och de som ville att betydligt fler skulle omnämnas. 
 30 
  
 En ansvarsfrihetsgrund som åberopades under Nürnberg- rättegångarna var den som kallas  
 tu quoque  
 (ni också). Bland an- nat i målet mot den tyske amiralen Freeman hävdades - och visades - från försvarets sida att man på den allierade sidan hade använt sig av samma stridsmetoder som påstods utgöra allvarliga krigsförbrytel- ser. Tribunalens majoritet ville emellertid inte godta invändningen som grund för ansvarsfrihet. Den har senare avvisats i flera fall, bl.a. av Jugoslavientribunalen i målen  
 Kupreskic m.fl.  
 och  
 Blaskic 
 , där de tilltalade gjorde invändningar om att man även på motståndarsidan hade begått liknande gärningar som de som var föremål för åtal. 
  
 12.9.2 
  
 Andra internationella överenskommelser 
  
 Uttryckliga bestämmelser om sådana ansvarsfrihetsgrunder som anges i art. 31 i Romstadgan saknas i andra internationella överens- kommelser. Det finns dock en hel del praxis på området. Ett intres- sant exempel från Jugoslavientribunalen som gällde tvång är fallet 
  
 30  
 Saland i Lee 1999 s. 209f. 
 282 
  
 SOU 2002:98 
  
 Allmänna straffrättsliga principer 
  
 Erdemovic 
 , där den tilltalade hade beordrats att avrätta obeväpnade bosniska muslimer och hotats med att själv bli skjuten om han väg- rade. Överklagandekammarens majoritet ansåg att tvång inte kan utgöra grund för en frikännande dom men däremot en förmildran- de omständighet som skall påverka straffet. Minoriteten ansåg där- emot att tvång under vissa förutsättningar kan utgöra grund för ansvarsfrihet. De olika meningarna avspeglar i viss mån de olika rättstraditionerna i respektive domares hemland. Medan majorite- ten kan sägas representera common  
 law-traditionen, 
  inom vilken tvång inte kan utgöra grund för ansvarsfrihet vid mord, influerades minoriteten mera av traditionen i de rättssystem där detta är möj- ligt (i s.k. civil  
 law-system). 
  
 12.9.3 
  
 Svenska bestämmelser 
  
 Psykisk sjukdom eller skada 
 Även i svensk rätt gäller principen att vissa personer på grund av sin psykiska status bör ges straffrättslig särbehandling. Till skillnad från vad som gäller i nästan alla andra länder, är i svensk rätt an- svarsförmåga eller tillräknelighet emellertid inte en brottsförutsätt- ning. Även den som har begått en gärning med en fullständigt för- vrängd världsuppfattning omfattas således enligt svensk rätt av det straffrättsliga systemet och kan dömas för brott. I stället gäller för psykiskt störda lagöverträdare särskilda regler för påföljdsbestäm- ning. 
 Den som har begått ett brott under påverkan av en allvarlig psy- kisk störning får enligt 30 kap. 6 § BrB inte dömas till fängelse. Den tilltalade kan i sådana fall även förklaras vara fri från påföljd. Många gånger bestäms påföljden till överlämnande till rätts- psykiatrisk vård (31 kap. 3 § BrB), som förenas med särskild ut- skrivningsprövning om det föreligger risk för att gärningsmannen till följd av störningen återfaller i brottslighet av allvarligt slag. 
 Den nuvarande ordningen har gett upphov till en rad problem och regeringen tillsatte år 1999 en kommitté med uppdrag att utre- da frågor om ansvar och påföljder för psykiskt störda lagöverträda- re ( 
 Psykansvarskommittén 
 ). Kommittén har i sitt betänkande Psy- kisk störning, brott och ansvar (SOU 2002:3) föreslagit bl.a. att tillräknelighet även i svensk rätt skall utgöra ett krav för straffrätts- ligt ansvar. Som en konsekvens därav föreslås även att fängelseför- budet och de övriga inskränkningar i påföljdsvalet för psykiskt 
 283 
  
 Allmänna straffrättsliga principer 
  
 SOU 2002:98 
  
 störda lagöverträdare avskaffas. Betänkandet har remissbehandlats och är nu under beredning i Justitiedepartementet. 
 Berusning 
 I 1 kap. 2 § andra stycket BrB regleras den straffrättsliga verkan av att någon har begått en gärning under påverkan av  
 självförvållad berusning 
 . Har någon begått en gärning under sådan påverkan, skall detta inte föranleda att gärningen inte anses som brott. Med själv- förvållat rus jämställs andra former av självförvållad tillfällig sinnes- förvirring. Bestämmelsen har länge varit föremål för skilda tolk- ningar och gällande rätt är i viss mån fortfarande oklar. Av rättsfal- let NJA 1973 s. 590 framgår dock att bestämmelsen ger uttryck för att ett undantag skall göras från kravet på full subjektiv täckning när gärningsmannen var berusad. Det är emellertid inte klart hur långt detta undantag egentligen sträcker sig. Psykansvarskommit- tén tog i sitt betänkande upp bestämmelsen till diskussion och fann för sin del att, när tillräknelighet införs som krav för straffrättsligt ansvar, det mest logiska vore att upphäva bestämmelsen eller i vart fall göra om den till en bevisregel. 
 31  
 Kommittén lade emellertid inte fram något konkret förslag om detta, eftersom Straffansvarsutred- ningens tidigare förslag 
 32  
 om förändring av bestämmelsen ännu inte slutbehandlats av regeringen. 
 Någon särskild reglering av vad som gäller vid fall av  
 ofrivillig be- rusning  
 eller annan ofrivillig sinnesförvirring finns inte och rättslä- get framstår även här som delvis oklart. Normalt leder gärningar som någon begår under inflytande av tillfällig sinnesförvirring, som har uppkommit utan eget vållande, inte till straffrättsligt ansvar för gärningsmannen. Om detta är en följd av en oskriven ansvarsfri- hetsgrund eller om det följer av den allmänna uppsåtsregleringen är dock oklart. Psykansvarskommittén har i sitt ovan nämnda betän- kande föreslagit att en lagreglering av denna ansvarsfrihetsgrund skall göras. 
 Nödvärn eller nöd 
 Enligt 24 kap. 1 § BrB utgör en gärning som någon begår i  
 nödvärn  
 brott endast om den med hänsyn till angreppets beskaffenhet, det 
  
 31 
  
 SOU 2002:3 s. 249. 
  
 32 
  
 SOU 1996:185. 
  
 284 
  
 SOU 2002:98 
  
 Allmänna straffrättsliga principer 
  
 angripnas betydelse och omständigheterna i övrigt är uppenbart oförsvarlig. Någon absolut nödvärnsrätt föreligger således inte. Nödvärnsrätten är i stället relativ, vilket innebär att brottsliga an- grepp inte får mötas med motåtgärder som inte står i proportion till angreppen. För att en nödvärnshandling skall utgöra brott krävs dock att den är  
 uppenbart  
 oförsvarlig. Vid denna bedömning skall man räkna med att den vars intressen angrips har en relativt bred marginal inom vilken han kan agera ansvarsfritt. 
 I paragrafens andra stycke finns en uttömmande uppräkning av de situationer i vilka nödvärnsrätt finns. Rätt till nödvärn föreligger för det första mot ett påbörjat eller överhängande brottsligt an- grepp på person eller egendom. Vidare föreligger sådan rätt mot den som med våld eller hot om våld eller på annat sätt hindrar att egendom återtas på bar gärning. De två avslutande punktera i be- stämmelsen avser situationer då någon på ett eller annat sätt träng- er in i eller utan lov uppehåller sig i annans bostad eller vissa andra utrymmen. Nödvärnsrätt föreligger sålunda mot den som olovligen trängt in i eller försöker tränga in i rum, hus, gård eller fartyg, samt mot den som vägrar lämna en bostad efter tillsägelse. 
 Det är inte bara den omedelbart utsatte som har rätt till nödvärn, utan envar som hjälper honom eller henne. Det anges uttryckligen i 24 kap. 5 § BrB men framgår egentligen direkt av nödvärnsbe- stämmelsen. 
 Här skall även nämnas bestämmelsen i 24 kap. 6 § BrB om s.k.  
 nödvärnsexcess 
 . Enligt den bestämmelsen kan en gärningsman som handlar i nödvärn, men som gör mer än vad som är tillåtet, ändå undgå ansvar om omständigheterna varit sådana att han svårligen kunde besinna sig. Ansvarsfrihet på denna grund inträder emeller- tid inte på grund av att gärningen inte är rättsstridig, utan på grund av att gärningsmannen är ursäktad. Det är således en subjektiv an- svarsfrihetsgrund. 
 En gärningsman som felaktigt tror att han befinner sig i en nöd- värnssituation, kan undgå ansvar om han håller sig inom ramen för vad som skulle ha varit godtagbart enligt nödvärnsreglerna om en verklig nödvärnssituation hade förelegat (s.k.  
 putativt nödvärn 
 ). Det gäller dock bara om gärningsmannen har misstagit sig i fråga om den faktiska situation han befinner sig i och inte om han har en felaktig uppfattning om rättsreglernas innehåll. Inte heller detta är en objektiv ansvarsfrihetsgrund, utan den innebär i stället att kravet på uppsåt hos gärningsmannen inte anses uppfyllt. Den som hjälper gärningsmannen och själv inser att någon verklig nödvärnssituation inte föreligger, går därför inte fri från ansvar på denna grund. 
 285 
  
 Allmänna straffrättsliga principer 
  
 SOU 2002:98 
  
 En gärning som någon begår i  
 nöd  
 utgör enligt 24 kap. 4 § BrB brott endast om den med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som åsamkas annan och omständigheterna i övrigt är oförsvarlig. Nödbestämmelsen är avsedd att ge en allmän regel för fall av intres- sekollision och den är subsidiär till bestämmelsen om nödvärn och till bestämmelserna i 24 kap.  
 2-3 
  §§ (våldsutövning med laga befo- genhet). 
 Nöd föreligger enligt paragrafens andra stycke när fara hotar liv, hälsa, egendom eller något annat viktigt av rättsordningen skyddat intresse. För att nödrätt skall föreligga krävs inte att faran upp- kommit genom brottsligt angrepp. En nödgärning kan vara av vil- ket slag som helst, men den får inte vara oförsvarlig. Försvarlig- hetsbedömningen är således inte lika fördelaktig för den som be- finner sig i en nödsituation som för den som handlar i nödvärn, då ju gärningen för att vara brottslig skall vara  
 uppenbart  
 oförsvarlig. 
 Liksom i nödvärnssituationer är det inte bara den som själv handlar i nöd som går fri från ansvar, utan envar som hjälper till. Försvarlighetsbedömningen skall naturligtvis gälla även för den hjälpandes handlande. 
 Bestämmelsen om nödvärnsexcess och putativt nödvärn, som har redovisats ovan, har motsvarande tillämpning då någon handlar i nöd. 
 Tvång 
 Någon direkt motsvarighet till reglerna i art. 31.1 d i Romstadgan om ansvarsfrihet på grund av  
 tvång  
 finns inte i 24 kap. BrB. Där- emot finns i 23 kap. 5 § BrB en bestämmelse som ger möjlighet att döma den som genom tvång har förmåtts att medverka till ett brott till ett straff som understiger det som är stadgat för brottet. I ringa fall skall inte dömas till ansvar. Även utan den bestämmelsen torde dock även enligt svensk rätt ansvarsfrihet under vissa förutsätt- ningar kunna inträda för gärningar som någon begår under tvång. Om det skall anses som en egen, oskriven ansvarsfrihetsgrund eller som specialfall av nöd kan kanske diskuteras. Man kan också tänka sig att, allt efter omständigheterna, ansvarsfrihet i sådana fall kan inträda med stöd av reglerna om förmans befallning. 
 286 
  
 SOU 2002:98 
  
 Allmänna straffrättsliga principer 
  
 12.10 
  
 Villfarelse 
  
 12.10.1 Romstadgan (art. 32) 
 Villfarelse förekommer i art. 32 i Romstadgan i två former: faktisk villfarelse och rättsvillfarelse.  
 Faktisk villfarelse 
  
 33 
 , dvs. misstag om en faktisk omständighet, får enligt bestämmelsen endast åberopas som grund för ansvarsfrihet, om den innebär att de subjektiva rek- visit som brottet förutsätter inte är uppfyllda. Ett exempel på fak- tisk villfarelse kan man finna i den händelse år 1999, då  
 NATO-flyg 
  av misstag bombade Kinas ambassad i Belgrad. Jugoslavientribuna- lens åklagare beslutade att inte väcka åtal mot någon i besättningen, med motiveringen att de hade fått en felaktig målangivelse av sina överordnade, och inte heller mot någon överordnad eftersom dessa i sin tur hade fått felaktig information av en annan myndighet. 
 34 
  
 Rättsvillfarelse  
 i fråga om huruvida viss typ av gärning utgör ett brott som omfattas av Internationella domstolens jurisdiktion får enligt art. 32.2 inte åberopas som grund för ansvarsfrihet. En rätts- villfarelse får dock enligt bestämmelsen åberopas som grund för ansvarsfrihet, om den innebär att de subjektiva rekvisit som brottet förutsätter inte är uppfyllda eller om art. 33 (om förmans befall- ning) är tillämplig. Ett exempel som fördes fram under förhand- lingarna av Romstadgan är att någon förstör egendom som tillhör annan på ett sätt som kan utgöra krigsförbrytelse. 
 35  
 Om gärnings- mannen gör en felaktig bedömning av rättsläget när det gäller ägan- derätten till egendomen i fråga, och t.ex. tror att han själv är ägare till denna, skulle det kunna vara grund för ansvarsfrihet. Däremot kan ett påstående om att man inte visste att förstörande av annans egendom kan utgöra en krigsförbrytelse inte godtas. 
 12.10.2 Svenska bestämmelser 
 Även enligt svensk rätt gäller att  
 faktisk villfarelse 
 , dvs. villfarelse i fråga om en viss faktisk omständighet föreligger, kan vara en omständighet som gör att det aktuella subjektiva rekvisitet inte är uppfyllt. Även  
 rättsvillfarelse  
 kan under vissa omständigheter leda 
  
 33 
  
 Mistake of fact på engelska. 
  
 34 
  
 Final report to the Prosecutor by the Committee Established to review Harrison republic of Yugoslavia, juni 2000, pp.  
  
 80-85. 
  
 35 
  
 Refererat i Kittichaisaree s. 265, se även prop. 2000/01:122 s. 42. 
  
 287 
  
 Allmänna straffrättsliga principer 
  
 SOU 2002:98 
  
 till ansvarsfrihet. Enligt 24 kap. 9 § BrB skall en gärning som någon begår i villfarelse rörande dess tillåtlighet (straffrättsvillfarelse) inte medföra ansvar för honom om villfarelsen på grund av att fel före- kommit vid kungörandet av den straffrättsliga bestämmelsen eller av annan orsak var uppenbart ursäktlig. 
 Straffrättsvillfarelse innebär enligt svensk rätt inte att bristande uppsåt anses föreligga, utan utgör en särskild ansvarsfrihetsgrund. Möjligheten till frihet från ansvar på den grunden har således inget att göra med frågan om subjektiv täckning. I motiven till bestäm- melsen betonas att den skall tillämpas restriktivt och att kravet på aktsamhet måste ställas högt. Det i Romstadgan nämnda fallet att en rättsvillfarelse innebär att de subjektiva rekvisiten inte är upp- fyllda är inte en straffrättsvillfarelse enligt terminologin i BrB. En sådan villfarelse frias dock alltid från ansvar på grund av bristerna i subjektiv täckning. Ett i svensk rätt klassiskt exempel är NJA 1907 s. 471 (tillgrepp av äpplen från gren som stack in på egen tomt). 
 Som vi har påpekat redan i föregående kapitel, finns i 22 kap. 8 § BrB en särskild bestämmelse om ansvarsfrihet eller strafflindring i vissa fall för brott som har begåtts under krig. Om ett brott under sådana omständigheter har begåtts av någon som därvid inte saknat anledning anta att gärningen enligt krigsbruk var tillåten, får dömas till lindrigare straff än vad som är stadgat för gärningen. Är om- ständigheterna synnerligen mildrande, skall inte dömas till ansvar. Det krävs inte att Sverige är i krig och bestämmelsen gäller för en- var, dvs. inte bara för krigsmän. 
 Bestämmelsen i 22 kap. 8 § utgör ett undantag från huvudprinci- pen att okunnighet om lagens innehåll inte fritar från ansvar. Osä- kerheten i fråga om vad krigsbruk tillåter har ansetts motivera un- dantaget. Enligt förarbetsuttalanden skall dock tillämpningsområ- det för bestämmelsen vara begränsat. 
 36 
  
 12.11 
  
 Förmans befallning 
  
 12.11.1 Romstadgan (art. 33) 
 I art. 33 i Romstadgan behandlas frågan om förmans befallning och skyldigheten att lyda order. Huvudregeln är att den omständighe- ten att någon har begått ett brott på befallning av en regering eller en militär eller civil förman inte skall frita honom eller henne från ansvar. Ansvarsfrihet kan dock inträda under vissa förhållanden. 
  
 36  
 Prop. 1985/86:9 s. 134. 
 288 
  
 SOU 2002:98 
  
 Allmänna straffrättsliga principer 
  
 Det gäller enligt bestämmelsen om gärningsmannen hade rättslig skyldighet att lyda befallningen och inte heller visste att befallning- en var rättsstridig. Det krävs dessutom - som det uttrycks - att be- fallningen inte var uppenbart rättsstridig. 
 Enligt art. 33.2 är en befallning att begå folkmord eller brott mot mänskligheten att anse som uppenbart rättsstridig. Det innebär att ansvarsfrihet på grund av förmans befallning kan inträda bara för krigsförbrytelser. 
 Det finns ett nära samband mellan frågan om förmans befallning och ansvarsfrihet under åberopande av att en gärning har begåtts under tvång. Det kan i praktiken vara svårt att dra någon bestämd gräns mellan tillämpningsområdena för respektive ansvars- frihetsgrund och i internationell praxis har man ofta behandlat båda i ett sammanhang. 
 37 
  
 12.11.2 Andra internationella överenskommelser 
 I flera internationella överenskommelser finns bestämmelser om betydelsen av att ett brott har begåtts på förmans befallning. I stadgan för Nürnbergtribunalen (art. 8) avvisas denna omständig- het uttryckligen som grund för ansvarsfrihet. Det medges dock att den får tas i betraktande som skäl för strafflindring, om rättvisan så kräver. Bestämmelser med samma innehåll finns i stadgorna för Jugoslavientribunalen (art. 7.4) och Rwandatribunalen (art. 6.4). 
 12.11.3 Svenska bestämmelser 
 I 24 kap. 8 § BrB regleras möjligheten att frita en gärningsman från ansvar för en gärning som har begåtts på order av den under vars lydnad gärningsmannen står. Ansvar skall i sådant fall inte dömas ut om gärningsmannen med hänsyn till lydnadsförhållandets art, gärningens beskaffenhet och omständigheterna i övrigt hade att lyda ordern. I samband med 1994 års reform av 24 kap. BrB behöll man i bestämmelsen det tidigare uttrycket skall inte medföra an- svar, eftersom den inte ändrades i sakligt hänseende. Avsikten är emellertid inte att förmans befallning skall anses som en omstän- dighet som endast kan utesluta personligt ansvar. Det är således en objektiv ansvarsfrihetsgrund och skall, om den föreligger, medföra att den annars rättsstridiga gärningen blir tillåten. 
  
 37  
 T.ex. i Nürnbergtribunalen i det s.k.  
  
 Einsatzgruppen 
 -fallet. 
  
 289 
  
 Allmänna straffrättsliga principer 
  
 SOU 2002:98 
  
 Lagrummet ger inte mycket mer än en anvisning om att en in- tresseavvägning skall ske. Utgångspunkten är ändå att en order att begå brott inte skall åtlydas, varför den som lyder ordern i regel inte kan åberopa denna till sitt försvar. Mot detta skall dock ställas intresset av att ett lydnadsförhållande och lydnadsplikt upprätthålls samt av underlydandes behov av att slippa pröva om givna order är lagliga. Under krigstillstånd är naturligtvis intresset av att order åtlyds särskilt starkt. Utrymmet för att åberopa förmans befallning för att undgå ansvar för mycket allvarliga brott torde dock även i sådana situationer var litet. När det gäller folkrättsbrott är det mycket tveksamt om förmans order alls kan åberopas. 
 38  
 I något fall kan dock tänkas att en underlydande kan åberopa den särskilda be- stämmelsen i 22 kap. 8 § BrB om ansvarsfrihet eller strafflindring på grund av osäkerhet om krigsreglernas innehåll. 
 39 
  
 38 
  
 Andrade i Allmän kriminalrätt s. 280. 
  
 39 
  
 Se avsnitt 12.10.2. 
  
 290 
 13 Övriga frågor 
  
 13.1 
  
 Påföljder och andra rättsverkningar av brott 
  
 13.1.1 
  
 Romstadgan 
  
 Tillgängliga påföljder m.m. 
 Enligt art. 77.1 i Romstadgan får Internationella brottmålsdomsto- len för brott som omfattas av domstolens behörighet döma till fängelse i ett bestämt antal år, dock högst trettio, eller på livstid. Ett fängelsestraff får enligt art. 77.2 dessutom förenas med böter, som alltså kan dömas ut endast som ett tillägg till ett fängelsestraff. Dödsstraff förekommer inte. Livstidsstraffet får användas när så är motiverat av brottets utomordentliga svårighetsgrad och den dömdes personliga förhållanden. Något lägsta tidsbestämt straff har inte angetts. Avräkning skall ske för den tid som den dömde har varit berövad friheten på grund av Internationella brottmåls- domstolens beslut och avräkning får även medges för andra frihets- berövanden som har anknytning till brottet (art. 78.2). 
 När någon döms för mer än ett brott skall Domstolen enligt art. 78.3 bestämma ett straff för vart och ett av brotten samt ett sam- manlagt straff med angivande av fängelsestraffets sammanlagda längd. Detta skall inte vara lägre än det högsta enskilda straffet men får inte överstiga fängelse i 30 år eller på livstid. 
 Såväl frågan om dödsstraff som frågan om livstidsstraff var mycket omtvistade under stadgeförhandlingarna. 
 1  
 Vissa stater krävde att dödsstraff skulle ingå bland straffen medan många andra stater, däribland Sverige, fann detta helt oacceptabelt. I andra hand krävde dödsstraffsförespråkarna att livstidsstraff skulle kunna dö- mas ut. Detta förorsakade i sin tur problem för stater som inte till- låter livstidsstraff i sina nationella rättsordningar. I vissa stater är 
  
 1  
 För en redogörelse för förhandlingarna fram till Rom i fråga om påföljder, se Fife i Lee 1999 s. 319 ff. 
  
 Övriga frågor 
  
 SOU 2002:98 
  
 livstidsstraff t.o.m. förbjudna enligt landets konstitution. I den kompromiss som slutligen ledde till att stadgan innehåller livstids fängelse, men inte dödsstraff, som möjligt straff ingår därför även några andra bestämmelser. När det gäller fängelsestraff föreskri- ver stadgan ett automatiskt förfarande för översyn av straffen (art. 110). I fråga om tillämpliga straff säger stadgan vidare att detta val inte skall påverka tillämpningen av straff som föreskrivs i nationell rätt eller nationell lagstiftning som inte innehåller samma straff som stadgan (art. 80). 
 En annan fråga som diskuterades under förhandlingarna var den mycket vida straffskala som Internationella brottmålsdomstolen har att tillämpa. Av vissa ifrågasattes, bl.a. med hänvisning till den straffrättsliga legalitetsprincipen och principen om nulla poena sine lege, om det inte borde ske en uppdelning i olika grupper av brott eller grader av allvarlighet. Det fanns också förslag om infö- rande av straffminimum som skulle avspegla de aktuella brottens särskilda allvar. Någon enighet i dessa frågor kunde dock inte upp- nås och den reglering som antogs ansågs godtagbar från legalitets- synpunkt. 
 Under stadgeförhandlingarna uppmärksammades även frågan om lämpliga straff för unga lagöverträdare och det konstaterades att Domstolen svårligen skulle kunna tillhandahålla sådana. Med stad- gans slutliga utformning uppstår dock inte detta problem eftersom Domstolen bara har jurisdiktion över gärningsmän som är 18 år eller äldre när brottet begås (art. 26, se avsnitt 12.4). 
  
 Skadestånd  
 (gottgörelse till brottsoffer) kan utdömas enligt sär- skilda regler i art. 75 i stadgan. Domstolen har även möjlighet att besluta om  
 förverkande  
 av det utbyte, den egendom och de till- gångar som direkt eller indirekt härrör från brottet, men måste då ta hänsyn till de rättigheter som tillkommer en rättmätig tredje man (art. 77.2 b). 
 Påföljdsbestämning 
 Vid fastställande av straff skall Internationella brottmålsdomstolen enligt art. 78.1 beakta sådana omständigheter som brottets svårig- hetsgrad och den dömdes personliga förhållanden. Närmare före- skrifter om detta finns i Bevis- och förfarandereglerna (regel 145). 
 2  
 Där anges att det sammanlagda fängelse- och eventuella bötesstraf- 
  
 2  
 Ett utdrag ur dessa regler finns i bilaga 4 till detta betänkande. 
 292 
  
 SOU 2002:98 
  
 Övriga frågor 
  
 fet skall avspegla den dömdes skuld 
 3  
 och att domstolen vid faststäl- lande av straff skall göra en avvägning mellan förmildrande och för- svårande omständigheter och även beakta den dömdes personliga omständigheter (regel 145.1). I regeln finns en exemplifierande uppräkning av de faktorer som, utöver vad som anges i art. 78 i stadgan, skall beaktas. De är omfattningen av den skada som har orsakats, gärningens art och sättet att utföra den, den dömdes grad av delaktighet i brottsligheten, graden av uppsåt samt ålder, utbild- ning och den dömdes sociala eller ekonomiska omständigheter. 
 I regel 145.2 anges - också exemplifierande - vissa förmildrande respektive försvårande omständigheter som domstolen skall beak- ta.  
 Förmildrande omständigheter  
 är enligt uppräkningen sådana som i det enskilda fallet inte har godtagits som grund för ansvarsfrihet, t.ex. väsentligen förminskad mental förmåga eller tvång. Vidare skall även den dömdes beteende efter att gärningen har begåtts kunna verka förmildrande. Som exempel anges därvid försök att gottgöra brottsoffren för den skada de har lidit och även samarbete med Internationella brottmålsdomstolen.  
 Försvårande omständigheter  
 är enligt bestämmelsen tidigare domar för likartade brott som hör under Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion, missbruk av ställning, att brott begåtts mot särskilt försvarlösa personer, att brott begåtts med särskild råhet eller mot flera personer eller att brott begåtts med diskriminerande motiv. 
 Slutligen finns i regel 145 en bestämmelse om livstidsstraffet (re- gel 145.3). Fängelse på livstid får utdömas när det motiveras av brottets synnerligen allvarliga karaktär och den dömdes personliga förhållanden. Som stöd för en sådan bedömning skall föreligga en eller flera försvårande omständigheter. 
 Böter, som bara kan förekomma som tillägg till ett fängelsestraff, skall enligt art. 77.2 a i stadgan bestämmas i enlighet med de villkor som föreskrivs i Bevis- och förfarandereglerna. Villkoren återfinns i regel 146. Internationella brottmålsdomstolen skall först fastställa om det aktuella fängelsestraffet är en tillräcklig påföljd och därvid beakta den dömdes ekonomiska förmåga. I den bedömningen skall vägas in även förverkanden och skadestånd som har dömts ut. Domstolen skall också väga in sådana omständigheter som anges i regel 145 (se ovan) och om det aktuella brottet begicks för egen vinnings skull. 
 Bötesstraffet skall enligt regel 146.2 fastställas till en lämplig nivå. Under inga omständigheter får straffet sättas högre än 
  
 3  
 Eng:culpability. 
 293 
  
 Övriga frågor 
  
 SOU 2002:98 
  
 75 procent av den dömdes identifierbara tillgångar efter att ett lämpligt belopp har avsatts för den dömdes och hans anhörigas egna ekonomiska behov. Bötesstraffet får dömas ut som ett en- gångsbelopp eller i rater (regel 146.3). Det kan också bestämmas som dagsböter (regel 146.4) under minst trettio dagar och högst fem år. 
  
 13.1.2 
  
 Andra internationella överenskommelser 
  
 Nürnbergtribunalen  
 kunde enligt sin stadga utdöma dödsstraff eller sådant annat straff, som den finner rättvist (art. 27). Den hade också rätt att fråndöma en dömd person all stulen egendom och förordna om dess överlämnande till ett särskilt kontrollråd (art. 28).  
 Tokyotribunalens  
 stadga innehöll motsvarande bestämmelser. 
 Straff som utdöms av  
 Jugoslavientribunalen  
 kan enligt art. 24 i dess stadga endast utgöras av fängelsestraff. Där anges också att tribunalen vid fastställande av strafftiden skall följa allmän praxis i f.d. Jugoslavien. I tribunalens Bevis- och förfaranderegler har sla- gits fast att ett fängelsestraff skall bestämmas till viss tid eller till fängelse på livstid (regel 101). Vid straffmätningen bör tribunalen ta hänsyn till sådana faktorer som brottets svårhetsgrad och den dömdes personliga omständigheter (art. 24.2). Utöver fängelse- straff får tribunalen besluta om återlämnande av egendom och in- täkter som förvärvats genom brott, till de rättmätiga ägarna (art. 24.3). Motsvarande bestämmelser finns i art. 23 i stadgan för 
 Rwandatribunalen 
 . 
  
 13.1.3 
  
 Svenska bestämmelser 
  
 Tillgängliga påföljder m.m. 
 I 1 kap. 3 § BrB definieras vad som i balken avses med begreppet påföljd för brott. Vissa av påföljderna, nämligen böter och fäng- else, betecknas enligt definitionen som straff. Övriga påföljder är villkorlig dom, skyddstillsyn och överlämnande till särskild vård. 
 Förutom påföljd kan brott föranleda förverkande av egendom, företagsbot eller annan särskild rättsverkan samt skyldighet att be- tala skadestånd (1 kap. 8 § BrB). Dessa följdverkningar av brott är således inte påföljder för brott i strikt mening, dvs. som begreppet har definierats i BrB. 
 294 
  
 SOU 2002:98 
  
 Övriga frågor 
  
 Fängelse får dömas ut på viss tid eller på livstid (26 kap. 1 § BrB). Högsta tidsbestämda straff för ett enstaka brott är - om det inte är fråga om återfall i brott - fängelse i tio år och lägsta straff fängelse i fjorton dagar. De enskilda straffbestämmelserna sätter genom sina straffskalor upp ramarna inom vilka straffets längd får bestämmas. Fängelse på livstid kan utdömas för bl.a. mord (3 kap. 1 § BrB) och för flera av de allmänfarliga brotten i 13 kap. BrB (mordbrand, allmänfarlig ödeläggelse, sabotage, kapning, sjö- eller luftfartssabotage) när de bedöms vara grova samt för folkrättsbrott (22 kap. 6 § BrB) och folkmord (lagen om straff för folkmord). 
 För flera brott får enligt bestämmelser i 26 kap. 2 § BrB dömas till ett gemensamt tidsbestämt fängelsestraff. Ett sådant straff får sättas över det svåraste av de högsta straff som kan följa på brotten. Som mest kan det gemensamma straffet överskrida det svåraste av de enskilda straffen med fyra år. Högsta möjliga tidsbestämda straff får också överskridas om den som döms har återfallit i brott (26 kap. 3 § BrB). Straffet får i sådant fall sättas högst fyra år över det högsta straff som kan följa på brottet eller, om det är fråga om flera brott, det högsta straff som med tillämpning av 26 kap. 2 § kan följa på brotten. Reglerna innebär sammantaget att det högsta tidsbestämda straff som kan dömas ut av en svensk domstol är fängelse i arton år. 
 I 25 kap. BrB finns bestämmelser om böter. Böter kan dömas ut i dagsböter, penningböter eller normerade böter. Det är inte - som enligt art. 77 i Romstadgan - möjligt att döma någon till fängelse och böter för samma brott (30 kap. 2 § BrB). Däremot finns en möjlighet att genom samma dom döma någon till böter för ett eller flera brott och till annan påföljd, t.ex. fängelse, för annan brottslig- het (30 kap. 2 § andra stycket). Denna påföljdskombination torde dock i praktiken vara mycket sällan förekommande. 
 Regler om  
 förverkande  
 av egendom på grund av brott finns i 36 kap. BrB. De regler som är av intresse här  
 (1-2 
  §§) gäller endast brott enligt brottsbalken, men motsvarande bestämmelser finns även på annat håll i lagstiftningen. Några regler om förverkande finns dock inte i lagen (1964:169) om folkmord. Även om den la- gen anknyter till att gärningsmannen skall ha begått en i annan lag, regelmässigt brottsbalken, straffbelagd gärning framstår det därför som tveksamt om förverkande kan ske. 
 Förverkande enligt reglerna i BrB kan avse föremål eller pen- ningbelopp. Föremål som kan förverkas är sådana som använts som hjälpmedel vid brott men också annat som utgör utbyte av brott. I 
 295 
  
 Övriga frågor 
  
 SOU 2002:98 
  
 stället för att förverka själva det föremål som utgör utbyte av brott, kan dess värde förverkas. 
 Den som begår brott kan också bli skyldig att betala  
 skadestånd  
 till den eller de som har lidit skada på grund av brottet. Regler om det finns i skadeståndslagen (1972:207). 
 Påföljdsbestämning 
 Regler om påföljdsbestämning finns i brottsbalkens kap. 29 (Om straffmätning och påföljdseftergift) och kap. 30 (Om val av på- följd). Bestämmelserna i de båda kapitlen är delvis beroende av var- andra och bör därför läsas som en enhet. 
 Utgångspunkten för såväl påföljdsvalet som straffmätningen är det enskilda brottets konkreta straffvärde (29 kap. 1 § BrB). 
 4  
 Vid bedömningen av straffvärdet skall särskilt beaktas den skada, kränkning eller fara som gärningen inneburit, vad den tilltalade in- sett eller borde ha insett om detta samt de avsikter eller motiv som han har haft. 
 I 29 kap.  
 2-3 
  §§ räknas upp ett antal omständigheter som vid be- dömningen av straffvärdet skall beaktas särskilt som försvårande respektive förmildrande omständigheter. 
 5  
 Av de försvårande om- ständigheterna kan här nämnas att brottet utgjort ett led i en brottslig verksamhet som varit särskilt noggrant planlagd eller be- drivits i stor omfattning och i vilken den tilltalade spelat en bety- dande roll, eller att ett motiv för brottet varit att kränka en person, en folkgrupp eller en annan sådan grupp av personer på grund av ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, trosbekännelse, sex- uell läggning eller annan liknande omständighet (p  
 6-7). 
  
 Som förmildrande omständigheter vid bedömningen av straff- värdet skall enligt 2 § särskilt beaktas bl.a. om gärningen, utan att vara fri från ansvar, är sådan som avses i 24 kap BrB (jfr de redovi- sade reglerna om ansvarsfrihet i avsnitt 12.9). 
 29 kap. 3 § andra stycket BrB medger att, om det är påkallat med hänsyn till brottets straffvärde, det döms till lindrigare straff än som är föreskrivet för brottet. Det finns inte något krav på att just 
  
 4 
  
 Från ett brotts konkreta straffvärde skall skiljas dess abstrakta straffvärde, vilket kommer till uttryck genom den av lagstiftaren angivna tillämpliga straffskalan för brottet (eller, mera korrekt, brottstypen). 
  
 5 
  
 De omständigheter som räknas upp är sådana som skall beaktas utöver vad som särskilt gäller för varje brottstyp eller som är särskilt föreskrivet för vissa fall. Vad som åsyftas är främst att det redan i de enskilda brottsbeskrivningarna finns angivet omständigheter som har att göra med brottets gradindelning, dvs. som gör att den enskilda gärningen skall hänfö- ras till en svårare eller lindrigare grad av brottet. 
  
 296 
  
 SOU 2002:98 
  
 Övriga frågor 
  
 en sådan omständighet som nämns i uppräkningen av förmildrande omständigheter skall föreligga för att straffminimum skall få un- derskridas med stöd av denna bestämmelse. 
 Den omständigheten att den som döms för ett brott tidigare har gjort sig skyldig till brott påverkar inte i sig det nya brottets straff- värde. Återfall i brott skall i första hand beaktas genom skärpt på- följdsval, t.ex. genom att den som tidigare har dömts till villkorlig dom eller skyddstillsyn vid återfall döms till fängelse. I andra hand får återfallet, om det är möjligt, beaktas genom förverkande av tidi- gare villkorligt medgiven frihet. Om ingen av dessa möjligheter står till buds finns det enligt 29 kap. 4 § en möjlighet att sätta straffet för det nya brottet högre än vad som är motiverat av enbart dess straffvärde. Härvid skall särskilt beaktas vilken omfattning den ti- digare brottsligheten haft, vilken tid som förflutit mellan brotten samt huruvida den tidigare och den nya brottsligheten är likartade eller brottsligheten i båda fallen är särskilt allvarlig. 
 I 29 kap. 5 § BrB finns en uppräkning av ett antal s.k. billighets- skäl som skall beaktas i mildrande riktning vid straffmätningen. Det är omständigheter som inte har att göra med det konkreta brottets straffvärde, utan som gör att det just i den situation som är för handen finns anledning att sätta straffet lägre än vad som annars skulle vara motiverat av brottets straffvärde. De skäl som skall be- aktas är främst sådana som på ett eller annat sätt är hänförliga till gärningsmannens person. Bland dessa skäl kan nämnas att den till- talade till följd av brottet drabbats av allvarlig kroppsskada eller att den tilltalade efter förmåga sökt förebygga eller avhjälpa eller be- gränsa skadliga verkningar av brottet. 
 Enligt paragrafens andra stycke finns en möjlighet att, om sär- skilda skäl påkallar det, döma till lindrigare straff än som är före- skrivet för brottet. Är det uppenbart oskäligt att döma till påföljd, skall rätten enligt 29 kap. 6 § BrB meddela påföljdseftergift. 
 I 29 kap. 7 § BrB regleras det som ibland kallas ungdomsrabatt. Om någon har begått brott innan han fyllt tjugoett år, skall enligt bestämmelsen hans ungdom beaktas särskilt vid straffmätningen. Det är i sådana fall tillåtet att döma till lindrigare straff än vad som är föreskrivet för brottet. Enligt paragrafens andra stycke får ingen dömas till fängelse på livstid för brott som han har begått innan han fyllt tjugoett år. 
 Bestämmelserna om val av påföljd i 30 kap. BrB är kanske av mindre intresse här, eftersom fängelse i stor utsträckning kommer att vara enda tänkbara påföljd för de internationella brotten. Un- dantag härifrån utgör dock de särskilda reglerna i 30 kap. 6 § om val 
 297 
  
 Övriga frågor 
  
 SOU 2002:98 
  
 av påföljd för psykiskt störda lagöverträdare. Som vi har beskrivit redan i kapitel 12 råder ett generellt förbud att döma den som begår brott under påverkan av en allvarlig psykisk störning till fängelse. Begränsningar i möjligheten att döma till fängelse råder även i fråga om unga gärningsmän (30 kap. 5 § BrB). 
 6  
 För brott som någon har begått innan han fyllt arton år får rätten döma till fängelse endast om det finns synnerliga skäl. Begås brottet efter det att gärnings- mannen har fyllt arton men innan han fyllt tjugoett år får fängelse väljas som påföljd endast om det med hänsyn till gärningens straff- värde eller annars finns särskilda skäl för det. 
  
 13.2 
  
 Tidigare doms negativa rättskraft (ne bis in idem) 
  
 13.2.1 
  
 Inledning 
  
 En dom i brottmål utgör enligt den inom processrätten vedertagna orubblighetsprincipen många gånger hinder mot en ny rättegång mot den tilltalade om samma sak. Principen uttrycks i den latinska sentensen ne bis in idem (ej två gånger i samma sak). 
 7 
  
 Vi har redan i avsnitt 3.8 lämnat en redogörelse för innehållet i och bakgrunden till den svenska bestämmelsen i 2 kap. 5 a § BrB om tidigare utländsk doms negativa rättskraft. Vi skall inte upprepa vad som där har sagts, men i korthet gäller att en tidigare utländsk dom som regel utgör hinder mot en ny rättegång i Sverige avseende samma gärning. Undantag från den regeln gäller dock om brottet har begåtts i Sverige, om det är ett brott mot svenskt allmänt in- tresse, om brottet är ett internationellt brott samt om det är ett brott för vilket det lägsta straffet är fängelse i fyra år eller mer. 
 Bestämmelsen i 2 kap. 5 a § BrB är tillämplig bara i fråga om do- mar som har meddelats av utländska nationella domstolar. När det gäller domar som har meddelats av de båda  
 FN-tribunalerna 
  för f.d. Jugoslavien respektive Rwanda finns en särskild bestämmelse om ne bis in idem i 13 § lagen (1994:569) om Sveriges samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell humani- tär rätt. Har frågan om ansvar för en viss gärning prövats av någon av dessa tribunaler, gäller enligt bestämmelsen att åtal för samma gärning inte får väckas i Sverige. Enligt 16 § lagen (2002:329) om 
  
 6 
  
 Se dock vad som i avsnitt 12.9.3 redovisats av Psykansvarskommitténs betänkande (SOU 2002:3). 
  
 7 
  
 I common  
  
 law-länderna 
  the principle of double jeopardy. 
 298 
  
 SOU 2002:98 
  
 Övriga frågor 
  
 samarbete med Internationella brottmålsdomstolen gäller motsva- rande för Internationella brottmålsdomstolens domar. 
  
 13.2.2 
  
 Romstadgan 
  
 Bestämmelserna i Romstadgan om en tidigare doms negativa rätts- kraft, som återfinns i art. 20, har på grund av det nära sambandet med frågan om processförutsättningar placerats i del 2 av stadgan. I artikeln regleras dels verkan av en tidigare dom i Internationella brottmålsdomstolen, dels verkan av en tidigare dom som har med- delats av en nationell domstol. 
 Enligt art. 20.1 får, om inget annat föreskrivs i Romstadgan, 
 8  
 ingen lagföras inför Internationella brottmålsdomstolen för gär- ningar (conduct) som ingår i beskrivningen av brott för vilka han eller hon har fällts till ansvar eller frikänts av domstolen. En dom i Internationella brottmålsdomstolen för ett brott som omfattas av domstolens jurisdiktion har också den verkan att den utgör hinder för ny lagföring för samma brott (crime) vid en annan domstol (art. 20.2). För domstolen utgör alltså en egen tidigare prövning av frågan om ansvar för viss gärning hinder mot ny prövning. I förhål- lande till annan domstol, i praktiken de nationella domstolarna, anges däremot den negativa rättskraften endast gälla brott som avses i artikel 5 för vilket han eller hon redan har fällts till ansvar för eller frikänts av Domstolen. De olika skrivningarna synes ha sin bakgrund i avgränsningen av Internationella brottmålsdomsto- lens behörighet. Låt säga att en person åtalas för folkmord inför domstolen med påstående att han mördat ett antal personer. Har detta inte skett med den särskilda avsikt som krävs för folkmord skall gärningsmannen inte dömas till ansvar eftersom de straffbe- stämmelser som gäller för domstolen inte är tillämpliga. Att detta också skulle leda till att en nationell domstol var förhindrad att döma för vanligt mord skulle uppenbarligen vara orimligt. 
 I art. 20.3 behandlas den rättskraft som avgöranden av andra domstolar, främst de nationella, har i förhållande till Internationella brottmålsdomstolen. Huvudregeln där är att ingen som har lagförts av en annan domstol för gärningar som också utgör brott i enlighet med artiklarna 6, 7 eller 8 får lagföras av Internationella brottmåls- domstolen för samma gärningar. Undantag från denna regel gäller dock om rättegången i den andra domstolen var avsedd att undan- dra [den tilltalade] från straffrättsligt ansvar för brott som omfattas 
  
 8  
 Därmed avses bestämmelserna i art. 84 om omprövning av en lagakraftvunnen dom. 
 299 
  
 Övriga frågor 
  
 SOU 2002:98 
  
 av Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion. Detsamma gäller om rättegången i övrigt inte genomfördes på ett oberoende och opartiskt sätt i enlighet med de normer för rättvisans behöriga gång som erkänns i folkrätten och genomfördes på ett sätt som under förhandenvarande omständigheter var oförenligt med en av- sikt att ställa den [tilltalade] inför rätta. En nationell doms negati- va rättskraft är således på visst sätt villkorad, och bedömningen görs ytterst av Internationella brottmålsdomstolen när den prövar om den är behörig att ta upp den aktuella saken till behandling. 
  
 13.2.3 
  
 Annan internationell rätt 
  
 Även i stadgorna för de båda  
 FN-tribunalerna 
  för f.d. Jugoslavien (art. 10) och Rwanda (art. 9) finns bestämmelser om att en person inte får lagföras två gånger för samma sak. Där föreskrivs för det första att ingen får ställas inför rätta vid en nationell domstol för handlingar som utgör allvarliga brott mot internationell humanitär rätt enligt denna stadga för vilka han eller hon redan har dömts av Internationella tribunalen. Vidare gäller som en huvudregel att en person som har dömts av en nationell domstol för handlingar som utgör allvarliga brott mot internationell humanitär rätt inte senare får dömas av Internationella tribunalen. 
 Huvudregeln i tribunalernas stadgor om nationella domars nega- tiva rättskraft är dock försedd med undantag. En tidigare nationell dom hindrar inte en prövning i den Internationella tribunalen om den handling för vilken den tilltalade har dömts har betecknats som ett vanligt brott. Hinder föreligger inte heller om den nationella rättegången inte har varit opartisk eller oberoende, om den har syf- tat till att skydda den anklagade från internationellt straffansvar eller målet inte handlades på ett omsorgsfullt sätt. 
 Vad som avses med ett vanligt brott är inte helt klart. Det kan dock knappast anses omfatta varje brott som inte har betecknats som ett internationellt brott, utan det tar nog snarare sikte på mera triviala brott som har bestraffats milt i den nationella processen. Rwandatribunalen fann i målet  
 Bagasora 
  
 9  
 att den tilltalade inte kunde lagföras vid tribunalen för folkmord och brott mot mänsk- ligheten, när denne vid en belgisk domstol på grundval av samma gärningar redan hade lagförts för mord och svåra överträdelser av Genèvekonventionerna. Att det i belgisk lagstiftning inte fanns 
  
 9  
  
 ICTR-96-7-D. 
  
 300 
  
 SOU 2002:98 
  
 Övriga frågor 
  
 några bestämmelser om ansvar för folkmord eller brott mot mänsk- ligheten var enligt tribunalen utan betydelse. 
 I tribunalernas stadgor finns också en bestämmelse om beaktan- de av en tidigare ådömd påföljd. Om tribunalen beslutar sig för att lagföra en person som redan har dömts av en nationell domstol, skall den vid straffmätningen ta hänsyn till i vilken utsträckning den dömde redan har avtjänat ett straff som utdömts av en natio- nell domstol för handlingen i fråga. 
 Att en person inte får lagföras eller straffas för samma brott mer än en gång brukar uppfattas inte endast som en grundläggande princip inom straffprocessrätten utan även som en sådan viktig rättsstatlig princip som har sin plats bland grundläggande mänskli- ga fri- och rättigheter. Principen finns således upptagen i bl.a. 1966 års  
 FN-konvention 
  om medborgerliga och politiska rättigheter (art. 14.7) och i Europakonventionen om mänskliga rättigheter (art. 4 i sjunde tilläggsprotokollet). Dessa konventionsbestämmel- ser är emellertid begränsade till det nationella planet, dvs. de utgör endast hinder mot att lagföras för samma brott mer än en gång i en och samma stat. 
 301 
 14 Överväganden 
  
 14.1 
  
 En särskild strafflag för internationella brott 
  
 Vårt förslag:  
 En särskild lag om internationella brott förs in i svensk rätt. 
 Enskilda personer har i allt större utsträckning förts in som bärare av både rättigheter och skyldigheter under det folkrättsliga syste- met. Möjligheterna att ställa enskilda personer till svars för vissa allvarliga brott mot grundläggande folkrättsliga regler har kommit allt mer i fokus. Av särskild betydelse i sammanhanget är antagan- det av Romstadgan och inrättandet av den permanenta Internatio- nella brottmålsdomstolen. Romstadgan bygger på den s.k. kom- plementaritetsprincipen enligt vilken det i första hand ankommer på de enskilda staterna att ansvara för lagföringen av brott mot stadgans straffbestämmelser. Inte minst mot den bakgrunden fram- står det, som också framhålls i våra direktiv, som angeläget att den svenska lagstiftningen gör det möjligt att med adekvata brottsbe- skrivningar och i samma utsträckning som vid Internationella brottmålsdomstolen, i Sverige lagföra personer som har begått all- varliga brott mot folkrätten oavsett vem som har begått dem och var i världen de har begåtts. 
 Den nuvarande regleringen i svensk lagstiftning framstår som splittrad och delvis otydlig. Folkmordsbrottet har reglerats i en kortfattad särskild lag utanför BrB. Brottet har inte samma omfatt- ning som enligt den bakomliggande konventionen. Någon särskild lagstiftning om brott mot mänskligheten finns inte. Genom folk- rättsbrottet i 22 kap. 6 § BrB har däremot krigsförbrytelse, i första hand i strid mot Genèvekonventionerna med sitt stora antal myck- et detaljerade artiklar, straffsanktionerats med en mycket allmänt 
 303 
  
 Överväganden 
  
 SOU 2002:98 
  
 hållen och föga upplysande formulering. Även i vissa andra fall har särskilda brott med folkrättslig bakgrund införts i BrB, 
 1  
 medan lag- stiftaren i många fall ansett att redan befintlig lagstiftning i BrB är tillräcklig för att uppfylla konventionsåtagandena. 
 2  
 Det innebär att det bakom ett straffstadgande i BrB kan gömma sig viktiga kon- ventionsåtaganden, vilket i sin tur kan innebära att man vid till- lämpningen av stadgandet inte alltid uppmärksammar de övervä- ganden som har legat bakom konventionen i fråga. Det kan också sägas att flera av de särskilda brott med folkrättslig bakgrund som finns i BrB passar rätt illa in i BrB:s systematik. Att exempelvis det internationella brottet krigsförbrytelse är reglerat i brottsbalkens 22 kap. BrB är möjligen förståeligt med hänsyn till kravet på väp- nad konflikt men framstår ändå som i hög grad missvisande mot bakgrund av rubriken Om landsförräderi m.m. 
 I våra direktiv sägs att vi skall överväga frågor om en samlad reg- lering av de internationella brotten, om indelningar i och avgräns- ningar av olika brott samt om införande av nya brott. Som vi har varit inne på i avsnitt 8.1 finns inte någon helt enhetlig uppfattning om vad som bör förstås med internationella brott. Med en vid definition kan i princip alla brottstyper som omfattas av en multila- teral överenskommelse om kriminalisering betecknas som interna- tionella brott. Detta är ett mycket stort och växande område med en stor mängd överenskommelser av disparat slag. Det får anses vara uppenbart att avsikten inte varit att vi skulle överväga frågorna om reglering av internationella brott i denna vida betydelse. Vi har i vårt betänkande i stället, i överensstämmelse med den uppfattning som ligger till grund för Romstadgan, utgått från att med interna- tionella brott avses sådana särskilt allvarliga brott som angår hela det internationella samfundet och som alla stater därför enligt folk- rätten har rätt att utöva domsrätt över med stöd av universalitets- principen, dvs. oberoende av var och av vem brottet har begåtts. Detta utesluter inte, som framgått av våra förslag angående svensk domsrätt i överensstämmelse med universalitetsprincipen och som kommer att framgå av vårt förslag till en strafflag för internationel- la brott, att det också finns anledning att beakta traktatförpliktel- ser. I många fall kan det också vara svårt att avgöra om en krimina- lisering endast har stöd i en internationell överenskommelse eller dessutom i allmän folkrätt. 
 Det är enligt vår uppfattning – särskilt mot bakgrund av Rom- stadgan – synnerligen angeläget att i svensk lag skapa en samlad 
  
 1 
  
 T.ex. i bestämmelserna i 13 kap. 5 a och 5 b §§ BrB om kapning m.m. 
  
 2 
  
 Detta gäller t.ex. den s.k. tortyrkonventionen. 
  
 304 
  
 SOU 2002:98 
  
 Överväganden 
  
 reglering av de mest allvarliga internationella brotten. Det är – inte minst med hänsyn till den straffrättsliga legalitetsprincipen – viktigt att i tydliga och adekvata brottsbeskrivningar klargöra om- fattningen av det straffrättsliga ansvaret på detta område. Det är också angeläget att lagstiftningen återspeglar de särskilda förhål- landen som kvalificerar olika gärningar som internationella brott och också ger utrymme för att beakta dessa vid lagföring och på- följdsbestämning. 
 En samlad reglering av det diskuterade slaget kan naturligtvis ut- formas på flera sätt. Enligt vår uppfattning talar emellertid övervägande skäl för att införa en särskild strafflag för internationella brott. Avgränsningarna av de internationella brotten bygger på folkrättsliga principer som avviker från de principer som ligger till grund för brottsbalkens systematik. Det avgörande för uppdelningen i olika brottskategorier är beträffande de internationella brotten inte de olika särskilda gärningsformerna utan det sammanhang i vilket brottet begåtts. De internationella brotten framstår från den synpunkten som kvalificerade former av nationella brott som i sin grundform kan vara hänförliga till en lång rad olika straffbestämmelser och kapitel i brottsbalken. Det är därför svårt att inordna brotten i brottsbalkens systematik. 
 Av legalitetsskäl och med beaktande av den komplementaritet- sprincip som Romstadgan bygger på framstår det också som ange- läget att införa brottsbeskrivningar av en väsentligt mer detaljerad och upplysande karaktär än vad som är fallet med exempelvis det nuvarande folkrättsbrottet. Detta kräver dock en annan lagstift- ningsteknik än den som används i BrB. Som vi återkommer till finns det också beträffande de internationella brotten anledning att göra ett antal avvikelser från de allmänna reglerna i BrB, bl.a. be- träffande förmans ansvar och preskription. Det skall inte heller bortses från den betydelse som en särskild strafflag kan få för möj- ligheterna att skapa större förståelse för de internationella brottens egenart och särskilda funktion i det internationella rättslivet. Det kan i sammanhanget erinras om de särskilda skyldigheter som finns när det gäller att förmedla information och meddela undervisning om det folkrättsliga regelsystemet och de internationella brotten. 
 3 
  
 Vi föreslår således att en särskild strafflag för internationella brott införs. Det är också en lösning som man har valt i flera andra länder (se avsnitt 9.2.2). I det följande diskuteras vilken omfattning en sådan lag bör ha. 
  
 3  
 Jfr SOU 1984:56, Folkrätten i krig, kap. 11. 
 305 
  
 Överväganden 
  
 SOU 2002:98 
  
 14.2 
  
 Brotten 
  
 14.2.1 
  
 De i Romstadgan reglerade brotten 
  
 Vårt förslag 
 : Lagen om internationella brott skall omfatta de i Romstadgan behandlade brotten. Den svenska lagens regler utfor- mas i nära anknytning till stadgan men med beaktande av svensk systematik och lagstiftningstradition. 
 Lagen (1964:169) om straff för folkmord och bestämmelsen om folkrättsbrott i 22 kap. 6 § BrB upphävs. 
 Av det föregående avsnittet framgår att vi anser att en ny lag om internationella brott i princip bör begränsas till sådana brott som enligt allmän folkrätt är underkastade universell jurisdiktion. Där- med står det också klart att kärnan i den nya lagen kommer att ut- göras av de i Romstadgan reglerade brotten, dvs. folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. 
 En särskild fråga när det gäller dessa brott är hur nära Romstad- gans formuleringar som en svensk lagstiftning bör läggas. Vid den bedömningen finns det olika aspekter att beakta. En är att stadgan, i motsats till vad som normalt gäller vid internationella straffrättsli- ga överenskommelser, inte innefattar något formellt krav på natio- nell kriminalisering i överensstämmelse med stadgans föreskrifter. I den meningen finns det ett större utrymme än normalt för att ut- forma kriminaliseringen efter eget gottfinnande. 
 Enligt den s.k. komplementaritetsprincipen är det emellertid sta- terna som i första hand skall ansvara för undersökning och lagfö- ring av de internationella brotten. För att Internationella brott- målsdomstolen skall vara behörig krävs i princip att berörda stater saknar vilja eller förmåga att som sig bör genomföra en under- sökning eller lagföring (art. 17.1.a). Det är givetvis angeläget att den interna lagstiftningen ges en sådan utformning att det inte med hänvisning till denna med fog kan påstås att erforderlig vilja eller förmåga inte föreligger. Detta innebär dock inte att det behöver föreligga någon total överensstämmelse med stadgan. 
 Vad som finns särskild anledning att peka på är att enskilda straffbestämmelser aldrig kan förstås utan beaktande av de allmän- na straffrättsliga och straffprocessuella principer som styr tillämp- ningen. Romstadgan innebär i det hänseendet ett stort steg framåt genom att det i stadgan fastställs vissa sådana principer som Inter- nationella brottsmålsdomstolen skall beakta. Regleringen i detta hänseende är uttryck för en kompromiss mellan olika rättstraditio- 
 306 
  
 SOU 2002:98 
  
 Överväganden 
  
 ner. Avsikten har dock endast varit att ge vägledning för Interna- tionella brottmålsdomstolen och inte att binda de nationella dom- stolarna. Att dessa skall kunna tillämpa sina nationella rättstradi- tioner även i förhållande till de internationella brotten är klart (jfr art. 21.1.c och även art. 80). Det förtjänar också att särskilt fram- hållas att stadgan inte utesluter att en stat som internationellt brott lagför även andra gärningar än sådana som tagits upp i stadgan (jfr art. 10). Att en viss typ av gärning inte tagits upp i stadgan som exempelvis krigsförbrytelse hindrar således inte att den tas med i nationell lag. 
 Av betydelse i sammanhanget är också stadgans lagtekniska ut- formning. Från sedvanliga utgångspunkter skulle denna utan tve- kan få betecknas som bristfällig. Detta gäller särskilt regleringen av krigsförbrytelser. Bristerna har emellertid sina naturliga förklaring- ar. Som lätt kan inses var de förhandlingar som föregick Romstad- gan i många hänseenden mycket komplicerade. Detta gäller inte minst avgränsningen av det straffbara området och beskrivningen av enskilda brott. Formuleringarna är i många fall resultat av kom- promisser och bundenheten till tidigare dokument har varit stor även om dessa tillkommit under olika tider och skiftande förutsätt- ningar. Resultatet har blivit en text med skiftande nivåer i karaktär och stil, fylld av vad som framstår som dubbelregleringar och över- lappningar och utan någon genomgående klar systematisk grund- tanke. 
 Vi har mot den nu angivna bakgrunden gjort den bedömningen att den särskilda lagen såvitt angår brotten folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser visserligen bör utformas i nära anknytning till stadgan men att det finns anledning att, med beak- tande av svensk lagstiftningstradition, eftersträva en mer överskåd- lig och lättillgänglig reglering där det straffbara områdets gränser också avgränsas på ett mer koncentrerat och tydligt sätt. 
 Svenska straffbestämmelser är normalt relativt kortfattade och tar sikte på någon viss eller vissa nära sammanhängande gärnings- former. Folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelse är däremot inte brottsbeteckningar som primärt tar sikte på vissa avgränsade gärningsformer. Det som utmärker dessa brott är såle- des inte gärningarna som sådana utan det sammanhang i vilka de begås. Ofta talas om den gemensamma chapeau eller hatt som brotten kräver. Gärningsformerna kan däremot vara många och mycket växlande. Detta sätt att avgränsa brotten har medfört att brottsbeskrivningarna i Romstadgan med svenska mått är oerhört omfattande. Folkmord (art. 6) omfattar visserligen, vid sidan av 
 307 
  
 Överväganden 
  
 SOU 2002:98 
  
 hatten, endast 5 särskilda gärningsformer (89 ord), men redan brott mot mänskligheten omfattar 11 gärningsformer (varav vissa i svensk rätt är uppdelade i en rad olika) och 9 därtill knutna defini- tioner (557 ord) och krigsförbrytelse omfattar inte mindre än 50 gärningsformer fördelade på fyra olika hattar (1508 ord). Det- ta innebär att det inte är möjligt att kriminalisera brotten i svensk rätt med användning av så kortfattade brottsbeskrivningar som normalt används i svensk rätt. 
 I syfte att främja överskådligheten har vi för varje brottstyp delat upp regleringen i en inledande paragraf där den för brottet tillämp- liga hatten redovisas under rubriken Allmän definition och i en eller flera därefter följande paragrafer där de särskilda gärningsfor- merna anges. För varje brottstyp har den tillämpliga straffskalan tagits upp i en särskild avslutande paragraf. 
 För såväl folkmord som brott mot mänskligheten har vi ansett att det är tillräckligt med en paragraf i vilken de särskilda gärnings- formerna anges. Som grundform anges i bägge fallen dödande och tillfogande av svår kroppslig eller psykisk skada eller svårt lidande. Därefter anges i punktform de andra gärningsformer som kan ut- göra brott. Förutom när det gäller uppställningen motsvarar försla- get i allt väsentligt Romstadgans föreskrifter. Några särskilda fri- stående definitioner har inte tagits in i brott mot mänskligheten utan dessa har istället i den utsträckning som det bedömts lämpligt arbetats in i själva brottsbeskrivningarna. Dessutom har bl.a. vissa fall av dubbelreglering tagits bort. För närmare kommentarer till förslaget hänvisar vi till författningskommentaren. 
 Vad gäller krigsförbrytelser avviker vårt förslag från Romstadgan i större utsträckning. En orsak till detta är att den i stadgan tilläm- pade metoden medfört en omfattande och mycket svåröverskådlig reglering där samma eller liknande gärningsformer återkommer på olika ställen. Detta sammanhänger med att de enligt stadgan olika tillämpliga gärningsformerna fördelats i fyra grupper avseende dels internationella och dels andra väpnade konflikter och inom dessa grupper dels överträdelser av vissa bestämmelser i Genèvekonven- tionerna och dels andra slags allvarliga överträdelser av lag eller sedvanerätt. 
 Indelningen har sin grund i att vissa gärningsformer utgör brott i båda typerna av konflikt medan andra endast utgör brott när de begås i internationella konflikter. Detta beror på att det historiskt har funnits endast ett mycket begränsat regelverk gällande i icke- internationella väpnade konflikter. Sedan  
 1930-talet 
  har emellertid en sedvanerättslig utveckling skett, som innebär att skillnaderna i 
 308 
  
 SOU 2002:98 
  
 Överväganden 
  
 de båda regelverken har blivit allt mindre. 
 4  
 Det gäller bl.a. ifråga om förbuden mot angrepp på civila och andra som inte deltar i stridig- heter, på civil egendom och på kulturegendom liksom även förbu- den mot användning av vissa typer av stridsmetoder och stridsme- del. Romstadgan kan i viss utsträckning sägas avspegla denna ut- veckling, men enligt vår bedömning inte fullt ut. 
 Vi har i det nu berörda hänseendet inte följt stadgans indelning. Vi har istället fördelat krigsförbrytelserna på fem paragrafer utifrån en mer traditionell indelning efter skillnaden mellan olika gärnings- former. I en inledande paragraf behandlar vi således krigsförbrytel- ser mot person. Paragrafen är uppbyggd efter samma mönster som motsvarande paragrafer om folkmord och brott mot mänsklighe- ten. I de följande paragraferna behandlas först krigsförbrytelse mot egendom och civila rättigheter och därefter mot särskilt skyddade insatser eller kännetecken, genom användning av förbjudna strids- metoder och genom användande av förbjudna stridsmedel. 
 I sak anknyter också den av oss föreslagna regleringen av krigs- förbrytelse nära till den som finns i Romstadgan. Som antytts före- ligger dock vissa avvikelser. Vad gäller dessa och förslagets närmare innebörd i övrigt hänvisar vi till författningskommentaren. 
 Som en konsekvens av förslaget att införa en ny lag med straff- bestämmelser gällande bl.a. folkmord och krigsförbrytelser föreslås att den nuvarande lagen (1964:169) om straff för folkmord och be- stämmelsen om folkrättsbrott i 22 kap. 6 § BrB skall upphävas. 
  
 14.2.2 
  
 Särskilt om rasbegreppet 
  
 Vårt förslag:  
 Termen ras används i den nya lagen i överensstäm- melse med vad som gäller i bakomliggande internationella överens- kommelser. Frågan om termen kan utmönstras bör prövas av den parlamentariska kommitté som fått i uppdrag att pröva frågan be- träffande författningar där den nu förekommer. 
 I Romstadgan används uttrycket ras och avledningar av detta i flera olika sammanhang. Användningen går tillbaka på tidigare interna- tionella överenskommelser och fyller en viktig funktion när det gäller avgränsningen av det straffbara området. 
  
 4  
 En redogörelse för denna utveckling finns i Jugoslavientribunalens överklagandekammares beslut den 2 oktober 1995 (jurisdiction decision) i  
 Tadic  
 pp  
 96-127. 
  
 309 
  
 Överväganden 
  
 SOU 2002:98 
  
 Frågan om användningen av rasbegreppet i svensk lagstiftning togs upp av 1999 års diskrimineringsutredning i betänkandet Ett effektivt diskrimineringsförbud – Om olaga diskriminering och begreppen ras och sexuell läggning (SOU 2001:39). Efter framläg- gandet av betänkandet har en parlamentarisk kommitté (Dir. 2002:11) fått i uppdrag att bl.a. överväga om och i så fall i vilken utsträckning det är möjligt att utmönstra termen ras ur de författ- ningar där den förekommer. I direktiven pekas bl.a. på frågan om det med hänsyn till internationella konventioner och överenskom- melser är möjligt och lämpligt att utmönstra termen ras ur de för- fattningar där den förekommer. 
 Termen ras fyller en viktig funktion i såväl Romstadgan som i bakomliggande internationella dokument när det gäller att avgränsa brott mot den internationella humanitära rätten. Enligt vår bedöm- ning kan inte heller användningen av termen i de internationella dokumenten anses vara sådan att den drabbas av den kritik som i Sverige riktats mot rasbegreppet. Det är inte heller helt lätt att fin- na motsvarigheter som kan användas utan att betydelseskillnader uppstår i förhållande till de internationella dokumenten. Trots att det är fråga om ny lagstiftning föreslår vi därför att termen ras an- vänds i överensstämmelse med vad som gäller i bakomliggande in- ternationella överenskommelser. Vi har härvid beaktat att detta anknyter till den ordning som tidigare tillämpats i Sverige. I vart fall när det gäller grundläggande internationella dokument synes det inte heller lämpligt att tillämpa olika principer för dessas inför- livande i svensk rätt i olika fall. Om en ändring skall göras bör den genomföras i ett sammanhang. Det får anses ankomma på den nyss nämnda parlamentariska kommittén att bedöma om en ändring är påkallad. 
  
 14.2.3 
  
 Andra brott 
  
 Vårt förslag:  
 Andra brott än de som behandlas i Romstadgan bör för närvarande inte tas upp i lagen om internationella brott. 
 Att de brott som tagits upp i Romstadgan är sådana internationella brott som omfattas av universalitetsprincipen är klart. I vilken ut- sträckning detta gäller även andra brott är däremot mer osäkert. Som vi berört i avdelning A finns det för närvarande i 2 kap. 3 § BrB svenska bestämmelser som formellt tillåter en vidsträckt till- 
 310 
  
 SOU 2002:98 
  
 Överväganden 
  
 lämpning av universalitetsprincipen. Vad gäller frågan om dessa också bör omfattas av en ny lag om internationella brott kan föl- jande anföras. 
 I 2 kap. 3 § 6 anges ett antal olika särskilda brott på vilka univer- salitetsprincipen kan tillämpas. Detta gäller kapning, sjö- eller luft- fartssabotage, flygplatssabotage, penningförfalskning, försök till sådana brott, folkrättsbrott, olovlig befattning med kemiska vapen, olovlig befattning med minor samt osann eller ovarsam utsaga inför en internationell domstol. 
 Av dessa föreslår vi som redan framgått att folkrättsbrottet avskaffas och ersätts av nya bestämmelser om krigsförbrytelse i den nya lagen om internationella brott. Beträffande vissa brott har vi gjort den bedömningen att regleringen inte syftat till att hävda domsrätt med stöd av universalitetsprincipen utan till att göra ett undantag från kravet på dubbel straffbarhet som förutsättning för domsrätt, varför vi också föreslagit en ändrad reglering. Sådana brott bör självfallet inte heller omfattas av en lag om internationella brott. Detta gäller penningförfalskning samt olovlig befattning med kemiska vapen och olovlig befattning med minor. Av motsva- rande skäl bör inte heller brott för vilka fängelse i fyra år eller där- över är det lindrigaste straffet enligt svensk lag omfattas (2 kap. 3 § 7). Att osann eller ovarsam utsaga inför en internationell dom- stol även enligt vårt förslag skall omfattas av bestämmelsen om universell jurisdiktion beror på speciella förhållanden som uppen- barligen inte kan motivera att brottet tas med i en lag om interna- tionella brott. 
 Vad som då återstår är kapning, sjö- eller luftfartssabotage, flyg- platssabotage samt försök till sådana brott. I vilken utsträckning som jurisdiktion med stöd av universalitetsprincipen kan anses till- låten enligt folkrätten vid dessa brott är inte helt klart. Regleringen omfattar sjöröveri som är ett av de klassiska exemplen på brott som omfattas av universalitetsprincipen. Regleringen sträcker sig emel- lertid väsentligt längre. Den bygger också på internationella över- enskommelser som visserligen har långtgående jurisdiktionsbe- stämmelser men som inte i sig är tillräckliga för att hävda jurisdik- tion i överensstämmelse med universalitetsprincipen. 
 Brotten kan sägas vara riktade mot terrorism. Att kampen mot terrorismen är en viktig internationell angelägenhet är också ställt utom tvivel. Frågan om terroristbrotten borde tas upp i Romstad- gan behandlades också under förhandlingarna men avfördes ganska snabbt. Ett skäl för detta var avsaknaden av en allmänt accepterad definition av terrorism och ett annat att de internationella traktater 
 311 
  
 Överväganden 
  
 SOU 2002:98 
  
 som tar sikte på terrorism också omfattar en rad gärningar som inte rimligtvis kan betecknas som utslag av terrorism. Enligt en vid an- tagandet av stadgan beslutad resolution rekommenderas dock att den översynskonferens som skall sammankallas sju år efter ikraft- trädandet (art. 123) skall överväga bl.a. terroristbrott med inrikt- ning på att uppnå en acceptabel definition och införliva brotten i listan över brott som omfattas av domstolens domsrätt. 
 För närvarande pågår en mycket snabb utveckling när det gäller det internationella samarbetet mot terrorism. Här finns särskild anledning att anmärka det inom EU upprättade rambeslutet om bekämpande av terrorism som riksdagen godkände i utkast den 29 maj 2002. 
 5  
 Rambeslutet antogs vid EU:s ministerråd för rättsliga och inrikes frågor den 13 juni 2002. En departementspromemoria (Straffansvar för terroristbrott, Ds 2002:35) har därefter sänts ut på remiss. I promemorian föreslås bl.a. en särskild lag om straff för terroristbrott. Redan med hänsyn härtill får det anses uteslutet att nu föreslå att olika terroristbrott skall inarbetas i den av oss före- slagna lagen. Det förtjänar också att anmärkas att förslaget om lag om straff för terroristbrott avviker i väsentliga hänseenden från vårt förslag när det gäller regleringens allmänna uppläggning. Bl.a. innehåller lagen inte några självständiga brottsbeskrivningar. 
 Enligt vår bedömning saknas således förutsättningar för att nu utforma straffbestämmelser för terroristbrott som har ett sådant stöd i allmän folkrätt att det kan anses lämpligt att ta upp dem i en särskild lag om internationella brott. Detta får även anses gälla de på internationella konventioner grundade brotten kapning, sjö- el- ler luftfartssabotage, flygplatssabotage samt försök till sådana brott. Vi föreslår således att dessa inte tas upp i en ny lag om inter- nationella brott. 
 Vid sidan av de brott som enligt svensk lag omfattas av universell jurisdiktion är det inte ovanligt att också andra brott nämns som omfattade av universalitetsprincipen. Som exempel kan slaveri och narkotikabrott nämnas. Vad som nyss sagts om terroristbrott får anses gälla även dessa brott. Även i dessa fall torde det krävas en användbar allmän definition av brotten för att de på ett menings- fullt sätt skall kunna avgränsas som internationella brott. 
 Ett brott som får anses avvika från det mönster som nu beskri- vits är  
 tortyrbrottet 
 . Brottet är definierat i FN:s tortyrkonvention från 1984. Om de allmänna förutsättningarna i övrigt är uppfyllda kan tortyr enligt den nya lagstiftning som vi föreslår vara straffbart 
  
 5  
 Prop. 2001/02:135. 
 312 
  
 SOU 2002:98 
  
 Överväganden 
  
 som såväl folkmord som brott mot mänskligheten och krigsförbry- telse. Det står dock klart att tortyr är straffbart enligt universali- tetsprincipen även om några sådana kvalificerande omständigheter inte föreligger. Av skäl som vi redovisat i avsnitt 7.6 har vi emeller- tid inte ansett att det är lämpligt med en särskild straffbeläggning av tortyrbrottet, vilket också innebär att det inte bör ingå i lagen om internationella brott. I stället har vi föreslagit att det införs en särskild jurisdiktionsregel enligt vilken svensk domstol är behörig att döma med stöd av universalitetsprincipen för tortyr som faller under konventionen. 
 Som framgått finns det i svensk rätt ett förhållandevis stort antal straffbestämmelser som har sin bakgrund i internationella överens- kommelser. I vissa fall har dessa straffbestämmelser på ett förhål- landevis enkelt sätt kunnat anpassas till den svenska brottsbalken och den där använda systematiken. Detta gäller exempelvis pen- ningförfalskning i kapitlet om förfalskningsbrott (14 kap.) och osann utsaga inför internationell domstol i kapitlet om mened, falskt åtal och annan osann utsaga (15 kap.). I andra fall framstår placeringen som mer tveksam. Det gäller exempelvis bestämmel- serna om kapning, sjö- eller luftfartssabotage samt flygplatssabota- ge i kapitlet om allmänfarliga brott. Särskilt anmärkningsvärd fram- står dock placeringen av brotten olovlig befattning med kemiska vapen, olovlig befattning med minor och olovlig kärnsprängning i kapitlet om landsförräderi m.m. (22 kap.). Vi har som ett alternativ till att ta in dessa bestämmelser i lagen om internationella brott övervägt möjligheten att genom en ändrad placering av brotten åstadkomma en tydligare och enklare systematik. Vi har dock inte funnit detta möjligt utan överväganden och ändringar av en om- fattning som får anses ligga utanför våra direktiv. 
 313 
  
 Överväganden 
  
 SOU 2002:98 
  
 14.3 
  
 Lagens förhållande till allmän folkrätt och internationella överenskommelser 
  
 Vårt förslag:  
 För att lagen om internationella brott skall vara till- lämplig skall krävas att svensk domstol enligt allmän folkrätt eller en internationell överenskommelse är behörig att döma för brottet även om gärningen saknar särskild anknytning till Sverige. 
 Även om den av oss föreslagna lagen om internationella brott byg- ger på principer som hämtas från allmän folkrätt och internationel- la överenskommelser kommer lagen som sådan att utgöra svensk rätt. När svenska domstolar dömer i enlighet med lagen är det alltså med tillämpning av svensk rätt. 
 Att svensk domstol ändå skall beakta folkrättsliga regler framgår av den nuvarande bestämmelsen i 2 kap. 7 § BrB, som enligt vårt förslag skall finnas kvar med ett visst vidgat tillämpningsområde (se avsnitt 7.12). Enligt den bestämmelsen skall domstolen iaktta bl.a. de begränsningar av tillämpligheten av svensk lag som följer av allmänt erkända folkrättsliga grundsatser eller av för Sverige bin- dande överenskommelser med annan stat eller mellanfolklig orga- nisation. Bestämmelsen tar emellertid endast sikte på särskilda be- gränsningar som följer av folkrättsliga regler. Något utrymme för att kräva att ingripanden skall ha stöd av folkrättsliga regler ger be- stämmelsen inte. 
 De i Romstadgan upptagna brotten är sådana som bedömts vara internationella brott enligt allmän folkrätt och som sådana under- kastade universell jurisdiktion. Detta utesluter självfallet inte att det i olika hänseenden råder oklarhet om det straffbara områdets närmare gränser. Man måste därför räkna med att åtal kan komma att väckas i fall som Internationella brottmålsdomstolen kommer att finna inte utgör internationella brott i nu berörd mening och där den tilltalade därför frikänns. 
 Enligt komplementaritetsprincipen skall de i Romstadgan regle- rade brotten i första hand lagföras vid nationell domstol. Om svensk domstol i enlighet härmed prövar ett åtal i ett fall som nu sagts utan att det föreligger annan domsrätt än med stöd av univer- salitetsprincipen bör rimligtvis utgången bli densamma som om fallet prövats av Internationella brottmålsdomstolen. Lika självfal- let är inte detta om svensk domstol har domsrätt med stöd av ex- 
 314 
  
 SOU 2002:98 
  
 Överväganden 
  
 empelvis territorialitetsprincipen eller den aktiva personalitets- principen. Folkrätten lägger i dessa fall inte något hinder mot en långtgående kriminalisering helt vid sidan av de internationella brotten. Att lagen om internationella brott skulle tillämpas olika beroende på vilken jurisdiktionsgrund som är tillämplig bör dock inte komma i fråga. Fall som vid Internationella brottmålsdomsto- len inte skulle bedömas innefatta internationella brott bör i princip inte heller föranleda straffansvar vid svensk domstol enligt den av oss föreslagna lagen och detta oberoende av vilken grund som finns för jurisdiktionen. Ett sätt att åstadkomma detta är att som förut- sättning för ansvar enligt lagen kräva att det finns folkrättsligt stöd för sådant ansvar. 
 En möjlighet skulle givetvis vara att föreskriva att detta stöd skulle finnas i Romstadgan. Som vi tidigare berört är det dock vår bedömning att allmän folkrätt sträcker sig längre än Romstadgan när det gäller vad som är att bedöma som internationella brott. Detta gäller bl.a. omfattningen av ansvaret för krigsförbrytelser i väpnade konflikter som inte är internationella. Vi har också mot den bakgrunden föreslagit att den svenska lagen skall omfatta vissa gärningar som inte täcks av Romstadgan. I den mån som allmän folkrätt ger stöd för detta anser vi att ansvar bör kunna dömas ut vid svensk domstol även om detta eventuellt inte skulle vara möj- ligt vid Internationella brottmålsdomstolen. 
 De internationella överenskommelserna spelar ofta en viktig roll när det gäller utvecklingen av allmän folkrätt. Vissa traktater, t.ex. de fyra Genèvekonventionerna, brukar också anses återspegla all- män folkrätt. Hur långt så är fallet är dock inte sällan föremål för olika uppfattningar. Detta gäller exempelvis det första tilläggspro- tokollet till Genèvekonventionerna. I den mån traktater inte åter- speglar allmän folkrätt är de dock bindande för parterna. Som vi berört i avsnitt 2.4 har parterna dessutom ofta långtgående skyldig- het att utöva jurisdiktion även om det inte finns någon särskild an- knytning till parten. Enligt vår uppfattning bör lagen om interna- tionella brott kunna tillämpas även i sådana sammanhang. För la- gens tillämplighet bör det således vara tillräckligt att det finns stöd i en internationell överenskommelse. Om det endast finns sådant stöd kan lagen tillämpas bara i förhållande till stat som har tillträtt traktaten. 
 6 
  
 6  
 Jfr t.ex. art. 16.2 b i det i bilaga 5 under punkten 26 intagna utdraget från tilläggsproto- koll II till 1954 års konvention om skydd för kulturegendom samt Folkrätten i krig (SOU 1984:56) avsnitt 3.3. 
 315 
  
 Överväganden 
  
 SOU 2002:98 
  
 I sammanhanget bör anmärkas att i den mån åtal väcks för brott enligt den av oss föreslagna lagen utan annat stöd för domsrätten än universalitetsprincipen föreligger det i princip hinder mot att döma för brott som inte omfattas av universell jurisdiktion. Är det däremot fråga om exempelvis brott som begåtts i Sverige kan den tilltalade självfallet dömas enligt sedvanliga straffbestämmelser om det skulle befinnas att det saknas förutsättningar för ansvar enligt lagen om internationella brott. 
 Mot den nu angivna bakgrunden föreslår vi att det, som en slags motsvarighet till huvudregeln om krav på dubbel straffbarhet för utomlands begångna gärningar, införs ett krav på folkrättsligt stöd som förutsättning för ansvar enligt den nya lagen. Bestämmelsen bör lämpligen tas in som en inledande paragraf i den nya lagen och ge uttryck för att de i lagen intagna bestämmelserna endast är till- lämpliga på sådana brott som svensk domstol enligt allmän folkrätt eller en för Sverige bindande överenskommelse med annan stat eller mellanfolklig organisation är behörig att döma för även om gär- ningen saknar anknytning till Sverige. 
 En reglering av detta slag innebär att det för en fällande dom inte är tillräckligt att en åtalad gärning kan anses vara omfattad av den svenska lagen. Härutöver krävs att det också finns underlag för be- dömningen att gärningen är sådan som enligt folkrätten får bestraf- fas även om gärningen saknar särskild anknytning till staten. 
  
 14.4 
  
 Principer för lagens tillämpning 
  
 Vårt förslag:  
 Vid tillämpningen av lagen skall, inom de ramar som följer av svenska bestämmelser, de principer och den praxis som är vägledande för och har utvecklats inom den enligt Romstadgan den 17 juli 1998 inrättade Internationella brottmålsdomstolen särskilt beaktas. 
 Lagen om internationella brott kommer såväl till sitt sakliga inne- håll som till sin uppbyggnad att nära knyta an till folkrättsliga reg- ler. Av föregående avsnitt framgår att det enligt vårt förslag också kommer att krävas stöd i folkrätten för att någon skall kunna dö- mas till ansvar. Det är mot denna bakgrund enligt vår uppfattning naturligt om tolkningen och tillämpningen av den svenska lagen sker med särskilt hänsynstagande till folkrättsliga regler och till- lämpningen av dessa. Om den svenska lagen i sin tillämpning skulle 
 316 
  
 SOU 2002:98 
  
 Överväganden 
  
 fjärma sig från de principer och den praxis som är vägledande på det folkrättsliga området skulle lagen snabbt förlora i legitimitet och betydelse. Detta gäller naturligtvis främst i förhållande till In- ternationella brottmålsdomstolen och de principer och den praxis som är vägledande för och kan komma att utvecklas inom domsto- len. I praktiken kan det emellertid förväntas att även exempelvis den praxis som utvecklats och kan komma att utvecklas av Jugosla- vientribunalen och Rwandatribunalen kommer att vara betydelse- full för den svenska rättstillämpningen. 
 I art. 21 i Romstadgan finns bestämmelser om tillämplig lag. I punkten 1 a hänvisas förutom till stadgan även till de s.k. Brottskri- terierna. Bestämmelser om dessa finns i art. 9. Där framgår att Brottskriterierna skall antas av stadgepartsförsamlingen och att de skall vara Domstolen till hjälp vid tolkningen och tillämpningen av artiklarna  
 6-8 
  (straffbestämmelserna). I bilaga 3 till detta betänkan- de återges de av stadgepartsförsamlingen numera antagna Brotts- kriterierna. I art. 21 hänvisas vidare till bl.a. folkrättens principer och regler, däribland de vedertagna principerna i det internationella regelsystemet för väpnade konflikter,  allmänna rättsprinciper som Domstolen har härlett från nationella lagar i världens rätts- system, däribland, i förekommande fall, de nationella lagarna i de stater som normalt borde utöva jurisdiktion över brottet i fråga, under förutsättning att dessa rättsprinciper inte är oförenliga med denna stadga, med folkrätten och med internationellt erkända normer och principer samt  principer och rättsregler på det sätt som de har tolkats i tidigare beslut av Domstolen. 
 Vid tillämpning av svensk lag anses normalt föreskrifter och av- göranden som har utländskt ursprung sakna formell betydelse för tillämpningen om det inte föreskrivits annat. När det gäller den av oss föreslagna lagen om internationella brott är det emellertid, bl.a. med hänsyn till den s.k. komplementaritetsprincipen, enligt vår bedömning lämpligt att svenska domstolar beaktar även annat än rent svenska rättskällor och då särskilt de principer och den praxis som är vägledande för och utvecklas inom ramen för Internationel- la brottmålsdomstolen. Vi föreslår därför att det tas in en särskild regel om detta i lagen. Enligt bestämmelsen bör vid tillämpningen av lagen de principer och den praxis som är vägledande för och ut- vecklats inom Internationella brottmålsdomstolen särskilt beaktas. Vad som avses härmed är främst de av stadgepartsförsamlingen an- tagna Brottskriterierna och framtida avgöranden av domstolen. Det bör dock markeras att beaktandet skall ske inom ramen för vad som följer av svenska bestämmelser. Härmed avses inte endast ut- 
 317 
  
 Överväganden 
  
 SOU 2002:98 
  
 tryckliga lagregler utan också sådana allmänna rättsprinciper som domstolarna tillämpar utan att det finns något uttryckligt lagstöd. 
  
 14.5 
  
 Konkurrens 
  
 Vårt förslag:  
 Frågor om konkurrens mellan olika brott regleras inte särskilt utan bedöms enligt de allmänna principer som gäller enligt svensk rätt. 
 Inom straffrätten brukar man säga att det föreligger konkurrens - eller sammanträffande - mellan brott när en domstol ställs inför frågan om en person, som teoretiskt kan dömas för mer än ett brott, faktiskt skall eller bör dömas för mer än ett brott. 
 Några generella bestämmelser om konkurrensfrågor finns inte i svensk rätt. Av vad som utvecklas i avsnitt 14.6.1 följer dock att dessa frågor som utgångspunkt bör lösas enligt samma principer som annars tillämpas i svensk rätt även när det gäller tillämpning av lagen om internationella brott. 
 De i den förslagna lagen om internationella brott upptagna brot- ten avser i allt väsentligt gärningar som även oberoende av den la- gen utgör brott enligt svensk lag. Gärningarna är att bedöma som mord, misshandel, människorov, våldtäkt, etc. Vad som krävs för att någon skall dömas enligt lagen om internationella brott är att de särskilda för varje brottstyp gemensamma förutsättningarna för ansvar är uppfyllda. Lagen utgör på så sätt i förhållande till normalt tillämpliga straffbestämmelser en specialreglering för vissa kvalifi- cerade fall. Detta innebär att, i de fall då det föreligger förutsätt- ningar för ansvar enligt en straffbestämmelse i lagen om internatio- nella brott, det inte samtidigt skall dömas för något annat brott vars brottsbeskrivning omfattar den åtalade gärningen. Den som utfört ett mord under sådana omständigheter att det föreligger för- utsättningar för ansvar för exempelvis brott mot mänskligheten skall alltså inte dessutom dömas för mord. Att straffminimum för mord är högre än för brott mot mänskligheten saknar härvid bety- delse. Vid straffmätningen bör man dock naturligtvis beakta straffminimum för det konsumerade brottet. 
 Konkurrensfrågor kan uppkomma också inom lagen för internationella brott. En viss gärning kan exempelvis uppfylla kriterierna för såväl krigsförbrytelse och brott mot mänskligheten som folkmord. 
 318 
  
 SOU 2002:98 
  
 Överväganden 
  
 Enligt vår uppfattning måste folkmord anses inta en särställning bland brotten i lagen om internationella brott. På grund av det sär- skilda subjektiva rekvisit - avsikt att helt eller delvis förinta en folkgrupp - som brottsbeskrivningen innehåller, får folkmord anses konsumera eventuella brott mot mänskligheten och krigsförbrytel- se. 
 7  
 Motsvarande får anses gälla även för brott mot mänskligheten i förhållande till krigsförbrytelser. 
 8 
  
 Helt generellt kan det dock inte sägas att folkmord konsumerar brott mot mänskligheten och krigsförbrytelse och att brott mot mänskligheten konsumerar krigsförbrytelse. Av betydelse är också vilka gärningsformer som är aktuella. Det är exempelvis möjligt att dödande av någon på ett sätt som uppfyller kriterierna för brott mot mänskligheten skett med hjälp av sådant missbruk av ett sär- skilt skyddat kännetecken som utgör krigsförbrytelse. Eftersom det i ett sådant fall är fråga om kränkning av två olika skyddsintres- sen bör det dömas för bägge brotten. 
 9 
  
 Konkurrensproblem kan föreligga även om det står klart att gär- ningsmannen inte skall dömas för mer än en brottstyp. Den fråga som då uppkommer är om ett visst förfarande skall bedömas som ett eller flera brott. I allmänhet saknar frågan praktisk betydelse och det är inte heller vanligt att domstolarna uttryckligen tar ställ- ning till hur många brott som ett visst förfarande innefattar. I vissa sammanhang kan emellertid frågan vara betydelsefull. Ett exempel är bestämmelserna i 26 kap. 2 § BrB om förhöjt straffmaximum vid flerfaldig brottslighet. Som vi återkommer till föreslår vi också att det införs särskilda regler i detta hänseende när det gäller lagen om internationella brott. 
 Det finns i svensk rätt inte några generella regler för fastställande av brottsenhet. Utgångspunkten är de olika straffbestämmelsernas formulering. Olika, i praxis utvecklade, lösningar tillämpas för oli- 
  
 7 
  
 Stöd för en sådan bedömning kan också hittas i exempelvis Rwandatribunalens dom i målet  
  
 Kayishema  
 och i Jugoslavientribunalens dom i målet  
 Jelisic 
 . Rwandatribunalen skriver i sitt avgörande att the counts of [crimes against humanity in the form of] extermination and murder are subsumed fully by the counts of genocide (rättegångskammaren p. 648). 
  
 8 
  
 Ett visst stöd för ett sådant synsätt utgör också vad Jugoslavientribunalens överk- lagandekammare uttalade i målet  
  
 Erdemovic  
 (p  
 20-26) 
  att all things being equal, a punish- able offence, if charged and proven as a crime against humanity, is more serious and should ordinarily entail a heavier penalty than if it Weiss proceeded upon on the basis that it were a war crime. 
  
 9 
  
 I sammanhanget kan nämnas att Jugoslavientribunalens överklagandekammare i en dom i februari 2001 ( 
  
 Celebici)  
 på ett mera principiellt plan tog upp frågan om möjligheten att för samma gärning utdöma ansvar enligt mer än en straffbestämmelse samtidigt. Man fann där- vid att frågan skulle lösas så att ansvar för samma gärning får utdömas enligt två olika straff- bestämmelser samtidigt endast om var och en av straffbestämmelserna innehåller ett distinkt rekvisit (materially distinct element) som inte finns i den andra. Ett rekvisit skall enligt överklagandekammaren anses distinkt om det kräver bevisning om fakta. 
 319 
  
 Överväganden 
  
 SOU 2002:98 
  
 ka brottstyper. Vid brott mot person är i allmänhet det avgörande antalet målsägande (antalet angripna personer). Det är således två brott att döda två personer med ett skott och det är ett brott att vid samma tillfälle misshandla en person med flera slag. Vid andra brottstyper finns det emellertid ibland skäl att bortse från antalet målsägande och i stället låta exempelvis tillfällets enhet vara avgö- rande. Den som vid ett och samma inbrott stjäl flera saker som ägs av flera personer anses sålunda begå endast ett brott. 
 När det gäller de internationella brotten skulle skäl kunna anfö- ras för en i viss mån annan typ av antalsräkning. Åtal för interna- tionella brott torde i allmänhet inte komma att avse enstaka hand- lingar eller underlåtenheter utan förfaranden som kan ha en bety- dande utsträckning såväl till tiden som i rummet. Fråga kan exem- pelvis vara om systematisk användning av tortyr i ett fångläger. Det kan då framstå som naturligt att förfarandet i sin helhet betraktas som ett brott. Ett sådant synsätt torde också ligga bakom utform- ningen av andra stycket i den nuvarande paragrafen om folkrätts- brott i 22 kap. 6 § BrB. Enligt denna skall det vid bedömningen av om ett brott är grovt bl.a. särkilt beaktas om det har förövats ge- nom ett stort antal skilda handlingar. 
 10 
  
 Vi har övervägt om lagen borde ges en utformning som ger ut- tryck för ett sådant synsätt. En möjlighet skulle exempelvis vara att som grundförutsättning för ansvar vid brott mot person kräva att angrepp riktats mot flera personer. Vi har emellertid funnit att en sådan ordning inte bara skulle vara mindre lämplig utan också stå i strid med den ordning som anses gälla enligt internationell humani- tär rätt. Även angrepp mot en enstaka person bör, om förutsätt- ningarna i övrigt föreligger, kunna bedömas som folkmord, brott mot mänskligheten eller krigsförbrytelse. I överensstämmelse här- med bör också angrepp mot flera personer bedömas som flera brott. 
 Vi har också utformat vårt förslag i enlighet med detta. Av lag- texten framgår alltså uttryckligen att det i allmänhet är tillräckligt för ansvar att angrepp har riktats mot en enskild person. Vissa ty- per av angrepp är emellertid sådana att vi bedömt att de måste rik- tas mot flera för att brott skall föreligga (se exempelvis 2 kap. 2 § andra stycket 1 och 3 kap. 2 § andra stycket 1, 3 och 6). 
 Vad som nu sagts utesluter inte att ett angrepp som enligt de an- givna principerna är att bedöma som en gärning kan uppfylla flera olika av de rekvisit som är tillräckliga för att döma för brott i enlig- 
  
 10  
 Se också Hernandez m.fl. s 22:26. 
 320 
  
 SOU 2002:98 
  
 Överväganden 
  
 het med lagen. Ett angrepp mot en skyddad person som faller un- der 4 kap 3 § första stycket i vårt förslag kan exempelvis inte endast ha skett på något av de sätt som sägs i andra stycket utan också ge- nomförts med missbruk av ett skyddat kännetecken (5 § 3) och användning av giftigt vapen (7 § 1). Samtliga dessa omständigheter bör då självfallet anföras i gärningsbeskrivningen och tas upp i do- men. Att flera olika gärningsformer är uppfyllda påverkar emeller- tid inte i sig antalsräkningen. 
  
 14.6 
  
 Allmänna straffrättsliga principer (Romstadgan art.  
  
 22-33) 
  
 14.6.1 
  
 Inledning och utgångspunkter 
  
 Förslag 
 : Som utgångspunkt bör samma bestämmelser och princi- per som annars gäller för straffrättens allmänna del tillämpas också vid lagföring enligt lagen om internationella brott. Vid påtaliga skillnader mellan Romstadgan och svensk rätt bör dock svensk rätt anpassas till Romstadgans reglering. 
 Romstadgan innebär en utveckling av den internationella straffrät- ten på så sätt att den inte endast innehåller bestämmelser om kri- minaliserade förfaranden utan också en allmän del som gäller för Internationella brottmålsdomstolens verksamhet. Tillträdet till Romstadgan innebär inte något åtagande för staterna att också i sin interna rättskipning tillämpa de straffrättsliga principer som finns i stadgan. De internationella överenskommelser som ligger till grund för bestämmelserna i stadgan ställer visserligen vissa krav på infö- rande av regler som kan hänföras till straffrättens allmänna del men i princip står det varje stat fritt att vid lagföring av de internationel- la brotten tillämpa de allmänna straffrättsliga principer som man önskar. Någon på allmän folkrätt grundad straffrättens allmänna del ger Romstadgans regler inte uttryck för. 
 Trots detta är det givetvis angeläget att de regler som hör till straffrättens allmänna del och som skall tillämpas av svensk dom- stol inte på något mer påtagligt sätt avviker från dem som gäller för Internationella brottmålsdomstolen. Förutom ett allmänt önskemål om att svensk rätt skall straffbelägga de internationella brotten i samma utsträckning som skall gälla enligt den internationella ord- ning som Sverige har verkat för, är det givetvis angeläget att undvi- ka den situationen att Internationella brottmålsdomstolen i ett en- 
 321 
  
 Överväganden 
  
 SOU 2002:98 
  
 skilt fall i enlighet med art. 17 i Romstadgan gör bedömningen att Sverige saknar vilja eller förmåga att lagföra en misstänkt person och därför själv tar upp saken till behandling. 
 Vid en jämförelse mellan de båda regelverken (se kapitel 12 i det- ta betänkande) kan konstateras att de bestämmelser om allmänna straffrättsliga principer som finns i del 3 i Romstadgan (art.  
 22-33) 
  i sina huvuddrag måste antas i sak överensstämma med motsvaran- de svenska bestämmelser. Som utgångspunkt bör därför samma bestämmelser och principer som annars gäller för straffrättens all- männa del tillämpas också vid lagföring enligt lagen om internatio- nella brott. 
 I vissa hänseenden föreligger dock sådana påtaliga skillnader mellan Romstadgan och svensk rätt att vi ansett att det finns skäl för att införa en särreglering i lagen om internationella brott. Vi kommer i det följande att i anslutning till Romstadgans regler re- dovisa vår bedömning av i vilka hänseenden det finns behov för en särskild reglering. 
  
 14.6.2 
  
 Legalitetsprincipen (art.  
  
 22–24) 
  
 Vår bedömning:  
 Något behov av särskild lagstiftning föreligger inte. 
 Bestämmelserna i Romstadgan ger uttryck för olika aspekter av den straffrättsliga legalitetsprincipen. De innebär att ingen får straffas för gärningar som inte i förväg har kriminaliserats, förbud mot ana- logivis tolkning av straffbud och förbud mot retroaktiv tillämpning av straffbud. Motsvarande regler finns i svensk rätt och kommer till uttryck i bl.a. 2 kap. 10 § RF, 1 kap. 1 § BrB och 5 § BrP. Dessa be- stämmelser gäller generellt på straffrättens område, dvs. även utan- för BrB:s tillämpningsområde. Det är därför inte nödvändigt att i lagen om internationella brott införa några särskilda regler i dessa hänseenden. Beträffande ikraftträdande– och övergångsbestämmel- ser till den nya lagen kan hänvisas till kapitel 15 i detta betänkande. 
 322 
  
 SOU 2002:98 
  
 Överväganden 
  
 14.6.3 
  
 Personligt straffrättsligt ansvar (art. 25) 
  
 Förslag: 
  
 N  
 Svenska bestämmelser om medverkan skall tillämpas. 
  
 N  
 Försök, förberedelse och stämpling till folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelse skall vara straffbart. Det- samma gäller underlåtenhet att avslöja sådana brott. Några sär- skilda regler angående gärningsformernas innebörd införs inte. 
  
 N  
 Någon särskild straffbestämmelse för uppmaning till folkmord införs inte. I den mån en sådan uppmaning inte är att bedöma som medverkan eller stämpling till folkmord bestraffas den som uppvigling enligt brottsbalken. Svensk domstol skall ha domsrätt över sådan uppvigling med stöd av universalitetsprin- cipen. 
 Bestämmelserna i Romstadgan avser frågor om gärningsmannaskap och medverkan samt ansvar för s.k. osjälvständiga gärningsformer som försök och andra ej fullbordade brott. 
 Gärningsmannaskap och medverkan till brott 
 Någon sakligt betydelsefull skillnad mellan reglerna om gärnings- mannaskap och medverkan till brott i Romstadgan och i svensk rätt torde inte föreligga. 
 Möjligen kan stadgan anses ge uttryck för en tendens att på ett annat sätt än enligt svensk rätt betrakta personer som ger order om eller på annat sätt anstiftar brott som gärningsmän och inte som medverkande till brott. Om ett straffbart handlande betecknas som gärningsmannaskap eller medverkan kan dock inte anses vara av någon sådan saklig betydelse att det kan ge anledning till en sär- reglering. I svensk praxis finns dessutom exempel på att en anstif- tare har betraktats som gärningsman, antingen på det sättet att han ses som medgärningsman eller genom s.k. konverterat gärnings- mannaskap. Konverterat gärningsmannaskap innebär att anstiftaren ses som den egentlige gärningsmannen medan den som mera direkt har utfört den brottsliga gärningen anses som medhjälpare. 
 Enligt vår bedömning ger inte bestämmelserna i art. 25 i Rom- stadgan anledning att i den nya lagstiftningen införa några från an- nan svensk rätt avvikande bestämmelser om gärningsmannaskap 
 323 
  
 Överväganden 
  
 SOU 2002:98 
  
 eller medverkan till brott. Till den i art. 28 behandlade frågan om ansvar för militära befälhavare och andra förmän återkommer vi i avsnitt 14.6.6. 
 Försök till brott 
 När det gäller ansvar för försök till brott torde bestämmelserna i Romstadgan sträcka sig längre än vad motsvarande svenska regler gör. Enligt art. 25.3 f i Romstadgan föreligger ett försök till brott så snart som den misstänkte har tagit ett väsentligt steg i riktning mot att utföra brottet om detta därefter inte fullbordats av orsaker som ligger utanför personens avsikter. Enligt motsvarande be- stämmelse i 23 kap. 1 § BrB förutsätter ansvar för försök till brott att utförandet av brottet har påbörjats och det har förelegat fara att handlingen skulle leda till brottets fullbordan eller sådan fara endast på grund av tillfälliga omständigheter varit utesluten. Bestämmel- serna har således en formulering som talar för att stadgans försöks- bestämmelse även omfattar fall som enligt svensk rätt är att bedö- ma som förberedelse eller stämpling till brott. Även om så är fallet ger det enligt vår uppfattning inte anledning till att införa någon särskild försöksdefinition för de internationella brotten. Vad som kan övervägas är i stället om ansvaret enligt svensk rätt bör omfatta även förberedelse och stämpling. 
 I stadgan finns också bestämmelser om tillbakaträdande från för- sök som i sak motsvarar bestämmelsen om tillbakaträdande i 23 kap. 3 § BrB som är tillämplig även i förhållande till förberedelse och stämpling. 
 Vi föreslår således att det i lagen om internationella brott inte in- förs någon särskild reglering avseende försök till brott. Eftersom det enligt 23 kap. 1 § BrB är en förutsättning för att någon skall kunna straffas för försök till brott att det särskilt anges att den ak- tuella brottstypen är straffbar på försöksstadiet, måste det däremot i den nya lagen särskilt anges att försök till folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelse är straffbart. 
 Förberedelse och stämpling till brott samt underlåtenhet att avslöja brott 
 Som vi har konstaterat redan i avsnitt 12.3.1 finns i Romstadgan inte några särskilda bestämmelser som motsvarar våra regler om 
 324 
  
 SOU 2002:98 
  
 Överväganden 
  
 förberedelse eller stämpling till brott, utom möjligen den något svårtolkade art. 25.3 d om ansvar för medverkan till brott av en grupp personer som handlar i gemensamt syfte. I folkmordskon- ventionen finns dock en uttrycklig bestämmelse som anger att stämpling (eng. conspiracy) till folkmord skall vara straffbart. Som nyss berörts torde emellertid stadgans försöksbestämmelse täcka även fall som enligt svensk rätt är att bedöma som förberedelse el- ler stämpling. 
 Mot denna bakgrund föreslår vi att även förberedelse och stämp- ling till folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelse skall omfattas av straffansvar enligt den svenska lagen. Sett från rent svenska utgångspunkter framstår också en sådan ordning som naturlig. Som skäl för att en brottstyp bör vara straffbar redan på förberedelse- eller stämplingsstadiet brukar anföras att det aktuella förfarandet typiskt sett innebär en beaktansvärd risk för att brottet också skall fullbordas. Av betydelse är naturligtvis även brottets (brottstypens) svårhetsgrad. Intresset av att kunna ingripa redan mot förberedelse- eller stämplingsåtgärder är större ju allvarligare brott det är fråga om. 
 Då folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser är brott av minst lika allvarligt slag som de brott som det i dag enligt 23 kap. 6 § BrB är straffbart att inte avslöja, föreslår vi även att un- derlåtenhet att avslöja dessa brott skall kriminaliseras. En sådan reglering får också anses ligga i linje med det i Romstadgan art. 28 reglerad särskilda ansvaret för förmän. 
 Enligt vår bedömning kan en reglering av det slag som vi nu be- rört inte anses gå utanför det tillämpningsutrymme som en stat får anses ha när det gäller ansvar för internationella brott. Vi vill emel- lertid erinra om den spärr mot en alltför långtgående tillämpning som följer av det förslag till krav på dubbel straffbarhet som vi fört fram ovan i avsnitt 14.3. 
 Särskilt om uppmaning att begå folkmord 
 I art. 25.3 e finns en särskild bestämmelse om uppmaning till folk- mord. Bestämmelsen - som har hämtats från folkmordskonventio- nen – innebär att den skall kunna straffas som omedelbart och of- fentligen uppmanar andra att utföra folkmord. En offentlig upp- maning till folkmord kan enligt svensk rätt vara att bestraffa som medverkan eller stämpling till folkmord. 
 325 
  
 Överväganden 
  
 SOU 2002:98 
  
 Även om mer allvarliga fall av uppmaningar torde vara straffbara på detta sätt kan det dock inte uteslutas att så inte är fallet beträf- fande vissa andra fall av uppmaning till folkmord. Uppmaning till folkmord faller dock också under straffbestämmelsen om uppvig- ling i brottsbalken och tryck- och yttrandefrihetslagstiftningen (16 kap. 5 § BrB, 7 kap. 4 § punkten 10 TF och 5 kap. 1 § YGL). 
 11  
 Ansvar för uppvigling kan enligt dessa bestämmelser ådömas den som muntligen inför menighet eller folksamling, i skrift som spri- des eller utlämnas för spridning eller i annat meddelande till all- mänheten uppmanar eller eljest söker förleda till brottslig gärning, svikande av medborgerlig skyldighet eller ohörsamhet mot myn- dighet. Straffet för uppvigling är böter eller fängelse i högst sex månader eller, om brottet är grovt, fängelse i högst fyra år. I lagtex- ten anges särskilt att ett skäl att bedöma ett brott som grovt är att gärningsmannen sökt förleda till allvarligt brott. 
 Vi har övervägt om vi borde föreslå att det skall införas en sär- skild straffbestämmelse för uppvigling till folkmord i lagen om in- ternationella brott. Vad som främst skulle kunna anses tala för det- ta är att sådan uppvigling därigenom skulle omfattas av de särskilda reglerna i lagen om exempelvis straffskalor och preskription. Vi har emellertid stannat för att inte göra detta. Ett skäl är att de särskilt straffvärda fallen även utan en sådan bestämmelse är att bedöma enligt lagen som straffbar medverkan eller stämpling till folkmord. Behovet kan således inte bedömas vara särskilt stort. Med en spe- cialreglering av uppvigling till folkmord torde det också vara ofrån- komligt med ändringar även i tryck- och yttrandefrihetslagstift- ningen, något som vi velat undvika om det inte finns synnerligen starka skäl för ändring. Däremot föreslår vi, som redovisats i av- snitt 7.6, den anpassningen till Romstadgan att det i 2 kap. BrB förs in en uttrycklig regel om att svensk domstol är behörig att döma för uppmaning till folkmord med stöd av universalitetsprincipen. 
  
 11  
 Angående konkurrens mellan uppvigling å ena sidan och medverkan och stämpling å den andra se Holmquist m.fl., Brottsbalken, en kommentar s. 16:26 f. 
 326 
  
 SOU 2002:98 
  
 Överväganden 
  
 14.6.4 
  
 Gärningsmannens ålder (art. 26) 
  
 Förslag:  
 I lagen om internationella brott införs inte någon särskild bestämmelse om att gärningsmannen skall ha uppnått viss ålder för att kunna dömas till ansvar. 
 Enligt Romstadgan har Internationella brottmålsdomstolen inte jurisdiktion över den som inte har fyllt 18 år vid tidpunkten för det påstådda brottet. Som har framgått tidigare är bestämmelsen av processuell natur och inte ett uttryck för någon viss syn på frågan om barns tillräknelighet. 
 Enligt 1 kap. 6 § BrB får den som inte har fyllt 15 år när brott begås inte dömas till påföljd. Psykansvarskommittén har i sitt be- tänkande Psykisk störning, brott och ansvar (SOU 2002:3) föresla- git att bestämmelsen ändras på det sättet att en gärning som begås av någon som inte har fyllt femton år inte skall föranleda straff- rättsligt ansvar för honom. Bestämmelsen blir således en straffrätts- lig ansvarsfrihetsregel i stället för en påföljdsförbudsregel. Oavsett om förslaget genomförs eller inte, saknas enligt vår bedömning an- ledning att i lagen om internationella brott införa någon särskild reglering som har att göra med gärningsmannens ålder. 
  
 14.6.5 
  
 Immunitet (art. 27) 
  
 Förslag 
 : I lagen om internationella brott införs inte några särskilda regler om immunitet. 
 Frågan i vad mån den som anklagas för ett internationellt brott kan freda sig med hänvisning till immunitet är och har varit föremål för åtskillig diskussion. Frågan har bl.a. nyligen (14 februari 2002) be- handlats i en dom av den internationella domstolen i Haag (det s.k.  
 Yerodia-målet). 
  Bakgrunden var att Belgien genom Interpol låtit cirkulera en mot den kongolesiske utrikesministern riktad av bel- gisk domstol utfärdad häktningsorder för svåra överträdelser av Genèvekonventionerna och dess tilläggsprotokoll och för brott mot mänskligheten. Domstolen fann att Belgien genom att cirkule- ra häktningsorden inte iakttagit den straffrättsliga immunitet och okränkbarhet som innehavaren av posten som utrikesminister i 
 327 
  
 Överväganden 
  
 SOU 2002:98 
  
 Kongo åtnjöt enligt folkrätt. I domen (som innehöll ett flertal skiljaktiga meningar) framhölls dock att immunitet inte var det- samma som straffrihet. Enligt domstolen kunde lagföring förutom i det egna landet ske om hemstaten häver immuniteten, om perso- nen upphör att inneha posten (med vissa inskränkningar) och inför en internationell domstol när denna har jurisdiktion. 
 12 
  
 Enligt Romstadgans art. 27 skall officiell ställning inte i något fall ge någon person immunitet mot straffrättsligt ansvar i enlighet med stadgan och immunitet eller särskilda förfaranderegler som kan vara förenade med en persons officiella ställning skall inte hel- ler hindra domstolen från att utöva jurisdiktion över personen. 
 Bestämmelserna i art. 27 torde få anses innebära att stater som är stadgeparter hävt eller förbundit sig att gentemot domstolen inte åberopa någon immunitet beträffande personer med officiell ställ- ning i staten. Frågan om immunitet för personer som tillhör en tredje stat behandlas däremot i art. 98. 
 Art. 27 ger uttryck för en princip som har starkt folkrättsligt stöd. I vilken omfattning personer från en annan stat ändå kan åbe- ropa sig på immunitetsregler som skydd mot lagföring i Sverige får anses vara oklart. Frågan är för närvarande reglerad genom be- stämmelsen i 2 kap. 7 § BrB enligt vilken svensk domstol skall iakt- ta de begränsningar i dess behörighet som följer av allmän folkrätt. Vi föreslår inte någon ändring i sak i den delen. 
 I lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall finns en bestämmelse (2 §) som säger att främmande stats beskickning och beskickningsmedlemmar jämte deras familjer och betjäning samt diplomatiska kurirer åtnjuter immunitet och privilegier enligt 1961 års Wienkonvention om diplomatiska förbindelser. Enligt Wienkonventionen är sådana personer undantagna från den motta- gande statens straffrättsliga jurisdiktion. 
 13  
 En fråga blir då hur be- stämmelsen i den svenska lagen förhåller sig till den pågående ut- vecklingen av folkrätten och som möjligen innebär att diplomaters och andra statsföreträdares straffrättsliga immuniteten inte längre är absolut. 
 14  
 I den mån diplomater m.fl. inte åtnjuter skydd av Wienkonventionen på grund av utvecklingen i allmän folkrätt in- nebär dock detta rimligtvis att de inte heller åtnjuter skydd enligt 
  
 12 
  
 Se även avsnitt 12.5.2. 
  
 13 
  
 Här bortses från att vissa undantag gäller för familjemedlemmar och betjäning som är medborgare i den mottagande staten. 
  
 14 
  
 Se om denna fråga Gibson:  
 Swedish International Criminal Law Rules and Gross Hu- man Rights Offences  
 i Festskrift till Santiago (2002) s. 147. 
  
 328 
  
 SOU 2002:98 
  
 Överväganden 
  
 den svenska lagen. Vi anser därför att det inte är nödvändigt att göra någon ändring i den svenska lagtexten. 
  
 14.6.6 
  
 Militära befälhavares och andra förmäns ansvar (art. 28) 
  
 Förslag 
 : I lagen om internationella brott införs särskilda regler om militära och civila förmäns ansvar för brott som begås av underly- dande. Den som uppsåtligen underlåter att vidta de möjliga åtgär- der som är nödvändiga och skäliga för att förhindra folkmord, brott mot mänskligheten eller krigsförbrytelse som begås av en un- derlydande skall bestraffas som gärningsman. En särskild straffbe- stämmelse införs för den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet underlåtit att utöva särskild tillsyn av en underlydande som begått folkmord, brott mot mänskligheten eller krigsförbrytelse som för- mannen bort förutse och kunnat förhindra. Härutöver straffbe- läggs också underlåtenhet att anmäla brott som en underlydande har begått. 
 I art. 28 i Romstadgan finns relativt utförliga och långtgående reg- ler om förmans ansvar för underlydandes brottslighet. Liknande bestämmelser angående militära befälhavares ansvar finns i det för- sta tilläggsprotokollet till Genèvekonventionerna (art. 86.2, jfr även art. 87). De grundar sig på den i folkrätten utvecklade Williams principen (se avsnitt 12.6.2). Bestämmelserna sträcker sig klart längre än vad som följer av allmänna svenska bestämmelser och sär- skild lagstiftning krävs därför för att svenska domstolar skall kunna fälla till ansvar i sådana fall som omfattas av art. 28. Det var också den bedömning som gjordes i anslutning till Sveriges tillträde till det nyss nämnda tilläggsprotokollet. Enligt 22 kap. 6 § tredje stycket BrB gäller att om en krigsman begått ett folkrättsbrott skall också hans förman dömas i den mån han haft möjlighet att förutse brottet men inte gjort vad som ankommit på honom för att för- hindra brottet. 
 Det centrala innehållet i art. 28 är att förmän under vissa om- ständigheter skall dömas till ansvar som gärningsmän för underlå- tenhet att förhindra underlydandes brott. Att stadgan innehåller särskilda regler om detta beror bl.a. på att de grundläggande brotts- rekvisiten i allmänhet är utformade med tanke på aktivt handlande och inte underlåtenhet. Även om rekvisiten har en sådan utform- 
 329 
  
 Överväganden 
  
 SOU 2002:98 
  
 ning utesluter detta inte enligt svensk rätt att även underlåtenhet kan vara straffbar. Straffansvar kan följa i enlighet med den s.k. ga- rantläran. Enligt denna har personer som befinner sig i en garant- ställning plikt att förhindra brott eller vissa skadliga effekter. Man brukar skilja mellan övervakningsgaranter med skyldighet att avvär- ja risker från vissa farokällor och skyddsgaranter med skyldighet att avvärja alla faror som hotar någon eller något. Bestämmelserna i art. 28 kan sägas utgöra en särskilt reglering av förmäns ställning som övervakningsgarant. 
 I svensk rätt finns endast ett fåtal regler som tar sikte på ställ- ning som övervakningsgarant. Enligt 13 kap 10 § BrB kan den som framkallat viss typ av fara dömas för underlåtenhet att avvärja den- na. Bestämmelser av liknande slag finns också i 6 kap. 8 § och 16 kap. 18 § BrB. Den mest tydliga bestämmelsen är emellertid den mycket sällan tillämpade bestämmelsen i 23 kap. 6 § andra stycket BrB enligt vilken föräldrar och andra uppfostrare eller förmyndare kan dömas för underlåtenhet att hindra brott av den som står under deras vård eller lydnad. Att det även vid sidan av den särskilda lag- regleringen finns utrymme för att döma till ansvar på grund av ställning som övervakningsgarant är klart. Hur långt det utrymmet sträcker sig är däremot oklart. Även om det torde vara möjligt att också utan särskild lagstiftning i viss utsträckning betrakta förmän som övervakningsgaranter när det gäller de internationella brotten anser vi att det i lagen bör tas in en särskild paragraf om förmäns ansvar för underlåtenhet att förhindra sådana brott. Med tanke på brottens karaktär och förmännens speciella ställning bör det ut- tryckligen framgå att förmännen i dessa fall skall anses som gär- ningsmän. 
 Förmännens ansvar utvidgas emellertid enligt art. 28 inte endast till att omfatta vissa fall av underlåtenhet. I likhet med enligt svensk rätt gäller enligt Romstadgan att ansvar förutsätter uppsåt om inte annat är särskilt föreskrivet. När det gäller förmän görs ett sådant undantag i art. 28. För ansvar enligt artikeln krävs inte att förmannen var medveten om de underlydandes brott. Det är till- räckligt att han varit på visst sätt oaktsam 
 15  
 i förhållande till den brottsligheten. I denna del kan artikeln sägas innebära en särskild reglering av oaktsam delaktighet i uppsåtligt brott. Något allmänt ansvar av detta slag finns inte enligt svensk rätt 
 16  
 och en särskild 
  
 15 
  
 Oaktsamhetsrekvisitet är olika utformat för militära förmän (se art 28.a.i) och andra för- män (se art. 28.b.i). 
  
 16 
  
 Bestämmelser om oaktsam medverkan till uppsåtligt brott finns i 19 kap. 15 § BrB och i 
  
 2 
  
 § lagen (1985:354) om förbud mot ekonomiskt eller juridiskt biträde i vissa fall. 
  
 330 
  
 SOU 2002:98 
  
 Överväganden 
  
 paragraf om straffansvar för underlåtenhet att utöva kontroll bör därför införas. 
 Vad som enligt art. 28 i första hand åligger en förman är att vidta alla nödvändiga och skäliga åtgärder som står i hans eller hennes makt för att förhindra att de underlydande begår brott. Har för- mannen gjort vad som skäligen kan begäras av honom för att för- hindra brotten kan han alltså inte dömas till ansvar på den grunden även om han misslyckats. Han kan dock i sådant fall vara skyldig att hänskjuta saken till berörda myndigheter för undersökning och lagföring. Inte heller i detta hänseende finns några direkt tillämpli- ga allmänna regler i svensk rätt varför särskild lagstiftning krävs. 
 I 23 kap. 6 § första stycket BrB finns bestämmelser om underlå- tenhet att avslöja brott. Enligt bestämmelserna kan, i de fall då det uttryckligen stadgas att underlåtenhet att avslöja brott är straffbe- lagt, den dömas som underlåter att i tid anmäla eller avslöja brott som är å färde. Detta förutsätter dock att anmälan eller avslöjan- de kan ske utan fara för den berörde själv eller för hans närmaste. Syftet med bestämmelsen är att särskilt allvarliga brott skall kunna avvärjas. Bestämmelsen är således inte tillämplig i förhållande till redan begångna brott. 
 Som framgår av avsnitt 14.6.3 föreslår vi att bestämmelsen om underlåtenhet att avslöja brott skall vara tillämplig i förhållande till brotten i lagen om internationella brott. Det i art. 28 föreskrivna ansvaret för förmän sträcker sig emellertid längre än vad som följer av 23 kap. 6 § första stycket BrB. Vi föreslår därför att det införs en särskild paragraf om straffansvar för militära befälhavare och andra förmän som underlåter att anmäla misstanke om brott att underly- dande har begått folkmord, brott mot mänskligheten eller krigs- förbrytelse. 
 Regleringen i art. 28 är uppdelad i två avsnitt varav det första handlar om militära befälhavare och det andra om andra förmän. I huvudsak är det dock samma regler som gäller i bägge fallen. Den största skillnaden avser hur oaktsamhet i förhållande till de under- lydandes brott beskrivs. Beträffande militära befälhavare används uttrycket med hänsyn till omständigheterna vid tillfället, borde ha vetat medan det beträffande andra förmän talas om medvetet bortsåg från uppgifter som tydligt angav. Skillnaderna i uttrycks- sätt återspeglar den skillnad i krav på kontroll som ansetts föreligga mellan militära och civila förhållanden. Vi har övervägt om det finns skäl att låta denna skillnad återspeglas även i svensk lagtext men funnit att den väl kan hanteras inom ramen för den normala prövningen av aktsamhetskraven under olika förhållanden. 
 331 
  
 Överväganden 
  
 SOU 2002:98 
  
 14.6.7 
  
 Preskription (art. 29) 
  
 Förslag 
 : Brotten enligt lagen om internationella brott skall undan- tas från regler om preskription. Undantaget skall dock inte gälla mindre allvarliga former av krigsförbrytelser. 
 Vid lagföring inför Internationella brottmålsdomstolen skall enligt art. 29 i Romstadgan inga regler om preskription gälla. 
 I svensk rätt finns bestämmelser om preskription i 35 kap BrB. Bestämmelserna avser dels s.k. åtalspreskription och dels s.k. på- följdspreskription. Åtalspreskription innebär att det, om den miss- tänkte inte dessförinnan häktats eller erhållit del av åtal, efter viss tid från det att brottet begicks föreligger förbud mot att döma till påföljd. I de fall som livstids fängelse ingår i straffskalan är pre- skriptionstiden tjugofem år. Påföljdspreskription innebär att ett ådömt straff bortfaller om straffet inte börjat att verkställas inom viss tid från att domen vann laga kraft. Om några särskilda be- stämmelser om preskription för brott enligt lagen om internatio- nella brott inte införs kommer bestämmelserna i 35 kap. att vara tillämpliga. 
 Inte heller när det gäller preskription innefattar stadgans be- stämmelser någon förpliktelse för de enskilda staterna att i sina rättsordningar införa en motsvarande regel. Den preskriptionstid som enligt 35 kap. BrB gäller för brott med straffskalor som de vi föreslår måste också betecknas som förhållandevis lång. Trots detta kan det inte bortses från att ett bibehållande av sedvanliga preskrip- tionsregler i svensk rätt även för brotten i lagen om internationella brott innebär en betydande risk för att Sverige inte skulle kunna fullfölja det ansvar för lagföring av i Romstadgan reglerade brott som följer av komplementaritetsprincipen. Genom att tillträda stadgan får Sverige också anses ha godtagit att någon preskriptions- tid inte skall gälla för de brott som omfattas av stadgan. Mot denna bakgrund anser vi att övervägande skäl får anses tala för att avskaffa reglerna på detta område. 
 Vi vill emellertid stryka under att denna bedömning inte innebär att vi anser att det skulle finnas skäl att mer generellt omvärdera systemet med preskription. Detta har under lång tid betraktats som en grundläggande rättsprincip i Sverige och det finns enligt vår me- ning ingen anledning att göra någon ändring härvidlag. Förutom de skäl som normalt brukar åberopas för systemet vill vi peka på att det enligt svensk rätt i princip råder en absolut åtalsplikt. Det inne- 
 332 
  
 SOU 2002:98 
  
 Överväganden 
  
 bär att det bara är när ett brott är preskriberat som en svensk åkla- gare kan låta bli att åtala för brottet med hänvisning till att det är länge sedan det begicks. I många andra länder råder den s.k. oppor- tunitetsprincipen, vilket bl.a. innebär att åtal kan underlåtas just av det skälet att det är länge sedan det aktuella brottet begicks. Bland de länder som inte tillämpar regler om preskription på allvarligare brott, finns många där opportunitetsprincipen gäller. 
 När det gäller brott mot lagen om internationella brott kommer det i många fall att föreligga en motsvarighet till detta genom krav på åtalsförordnande. Detta gäller dock inte brott där svensk doms- rätt föreligger med stöd av territorialitetsprincipen och vissa andra fall. Vi har övervägt om det skulle vara motiverat med en särskild åtalsprövningsregel för dessa fall men stannat för att bestämmelsen i 20 kap. 7 § andra stycket RB får anses vara tillräcklig för ändamå- let. Denna bestämmelse brukar anses korrespondera med domsto- larnas möjlighet att meddela påföljdseftergift enligt 29 kap. 6 § BrB. I den paragrafen hänvisas vad gäller grunderna till 5 § i samma kapi- tel. En av de omständigheter som nämns där är att en i förhållande till brottets art ovanligt lång tid förflutit sedan brottet begicks. 
 Vi föreslår således att brotten enligt lagen om internationella brott skall undantas från regler om preskription. Undantaget skall dock enligt vårt förslag inte gälla mindre allvarliga former av krigs- förbrytelser. Bland krigsförbrytelsebrotten finns nämligen gär- ningstyper av högst olika karaktär, och vissa av dessa är av sådant mindre allvarligt slag att en särskild, lindrigare straffskala bör gälla för dem (se avsnitt 14.7) och då bör också sedvanliga regler om preskription gälla. I sammanhanget kan anmärkas att den generella jurisdiktion över krigsförbrytelser som Internationella brottmåls- domstolen har enligt art. 5 i art. 8 anges särskilt avse sådana förbry- telser som begås som en del av en plan eller en politik eller utgör en del av förövandet av sådana brott i stor skala. Enligt art. 17.1.d gäll- er vidare att en sak skall avvisas på grund av bristande processförut- sättningar om saken inte är tillräckligt allvarlig för att motivera vi- dare åtgärder av domstolen. 
 En särskild fråga är hur reglerna om preskription skall tillämpas på brott som redan har begåtts när lagen om internationella brott träder i kraft, men som då ännu inte har preskriberats enligt dittills gällande regler. Den frågan återkommer vi till i kapitel 15 om ikraftträdande- och övergångsbestämmelser. 
 333 
  
 Överväganden 
  
 SOU 2002:98 
  
 14.6.8 
  
 Subjektiva rekvisit (art. 30) 
  
 Förslag 
 : I lagen om internationella brott införs inte några särskilda regler om subjektiva rekvisit. 
 Enligt art. 30 i Romstadgan kan, om inte annat är föreskrivet, en- dast sådana gärningar bestraffas som begås med uppsåt. I svensk rätt anses gärningar som inte begås uppsåtligen inte som brott, så- vida inte annat är särskilt föreskrivet (1 kap. 2 § BrB). Medan det i Romstadgan har definierats vad som avses med uppsåt, har det svenska uppsåtsbegreppet bestämts genom utveckling i doktrin och praxis. 
 Som har framgått av vår redogörelse i avsnitt 12.8 är definitionen av de båda uppsåtsbegreppen inte identiska. I vilken utsträckning de i sina praktiska tillämpningar kan föranleda olika bedömningar i fråga om en viss gärnings straffbarhet är svårt att ha någon bestämd uppfattning om. Av intresse är främst om det svenska uppsåtsbe- greppet skulle kunna leda till frikännande i större utsträckning än vad som skulle bli resultatet av en tillämpning av det uppsåtsbe- grepp som finns i Romstadgan. Vi har dock svårt att se att så skulle kunna bli fallet annat än rent undantagsvis. Vad vi då tänker på är att det enligt Romstadgan är tillräckligt att den misstänkte är med- veten om att en (för brottet relevant) omständighet föreligger eller att en effekt kommer att inträda i ett normalt händelseförlopp me- dan det enligt svensk rätt krävs att den misstänkte har i vart fall eventuellt uppsåt till omständighetens förhandenvaro eller effek- tens inträdande och att utfallet av det s.k. hypotetiska provet i olika fall kan leda till olika resultat. Denna eventuella skillnad är emeller- tid enligt vår bedömning så liten att den inte motiverar någon sär- reglering i svensk rätt när det gäller kravet på uppsåt till de brott som omfattas av den föreslagna lagen om internationella brott. 
 334 
  
 SOU 2002:98 
  
 Överväganden 
  
 14.6.9 
  
 Ansvarsfrihetsgrunder (art. 31) 
  
 Förslag 
 : I lagen om internationella brott införs inga särskilda regler om sådana ansvarsfrihetsgrunder som avses i art. 31 i Romstadgan (psykisk sjukdom eller skada, berusning, nödvärn eller nöd samt tvång). 
 De ansvarsfrihetsgrunder som regleras i art. 31 är otillräknelighet på grund av psykisk sjukdom eller skada, berusning, nödvärn och tvång. Av artikeln framgår att det ankommer på domstolen att av- göra om de i stadgan angivna grunderna skall tillämpas i ett visst fall och att domstolen också får pröva andra ansvarsfrihetsgrunder då en sådan grund följer av tillämplig lag i enlighet med art. 21. Som tillämplig lag enligt den artikeln anges bl.a. de nationella lagarna i de stater som normalt borde utöva jurisdiktion över brottet i fråga, under förutsättning att dessa rättsprinciper inte är oförenliga med denna stadga, med folkrätten och med internationellt erkända normer och principer. Stadgan lämnar således ett betydande ut- rymme för domstolen att tillämpa regler om ansvarsfrihet med be- aktande av omständigheterna i det enskilda fallet. 
 Psykisk sjukdom eller skada 
 Enligt art. 31.1 a i Romstadgan skall en person inte vara straffrätts- ligt ansvarig, om personen vid den tid då gärningen ägde rum led av psykisk sjukdom eller skada som berövade honom eller henne förmågan att inse det olagliga i eller beskaffenheten av sitt hand- lande eller förmågan att kontrollera detta att vara förenligt med lagens krav. F.n. finns inte någon motsvarighet till denna bestäm- melse i svensk lagstiftning. Ansvarsförmåga eller tillräknelighet är enligt svensk rätt inte en brottsförutsättning. I stället gäller för psykiskt störda lagöverträdare särskilda regler för påföljdsbestäm- ning. 
 Psykansvarskommittén har emellertid i december 2001 i sitt be- tänkande Psykisk störning, brott och ansvar (SOU 2002:3) lagt fram ett förslag om att tillräknelighet och ansvarsförmåga skall bli ett krav för straffrättsligt ansvar. Förslaget innebär att det i 1 kap. BrB skall införas en ny bestämmelse (2 § a), enligt vilken en gär- ning inte skall medföra ansvar för den som till följd av en allvarlig 
 335 
  
 Överväganden 
  
 SOU 2002:98 
  
 psykisk störning, en tillfällig sinnesförvirring, en svår utvecklings- störning eller ett allvarligt demenstillstånd har saknat förmåga att inse gärningens innebörd eller att anpassa sitt handlande efter en sådan insikt. 
 Psykansvarkommitténs förslag ligger uppenbarligen klart bättre i linje med regleringen i stadgan. Även om detta förslag inte skulle genomföras torde det emellertid inte vara nödvändigt med några särskilda regler om tillräknelighet som skulle gälla bara vid tillämp- ningen av lagen om internationella brott. Även om de svenska reg- lerna lämnar utrymme för fällande dom i fall som enligt stadgan skall vara fria från ansvar torde skillnaderna i praktiken inte vara så stora att de svenska reglerna kan anses gå utöver vad folkrätten medger. Vi vill här även erinra om vårt i avsnitt 14.3 presenterade förslag om dubbel straffbarhet som förutsättning för ansvar. 
 Berusning 
 Romstadgans regler om ansvar för en gärning som har begåtts Smith  
 berusning  
 (art. 31.1 b) innebär i korthet att berusning behandlas på ett liknande sätt som psykisk sjukdom, med undantag för frivil- lig berusning som skett under sådana omständigheter att personen i fråga visste att det fanns en risk, eller bortsåg från risken, för att han eller hon till följd av berusningen antagligen skulle inlåta sig på en gärning som utgör ett brott som omfattas av Domstolens juris- diktion. Regleringen sträcker sig längre än svensk rätt där det vid självförvållad berusning görs undantag från kravet på full subjektiv täckning. Som nämnts i avsnitt 12.9.3 har frågan berörts i Psykan- svarskommitténs betänkande utan att något konkret förslag lagts fram. En förändring i den riktning som kommittén angett skulle ligga bättre i linje med stadgans reglering. På motsvarande sätt som beträffande psykisk sjukdom torde det emellertid vara möjligt att bibehålla nuvarande reglering även i förhållande till de internatio- nella brotten. 
 Nödvärn eller nöd 
 Bestämmelsen om ansvarsfrihet p.g.a. nödvärn eller nöd i art. 31.1 c i Romstadgan har ett snävt tillämpningsområde. Det framstår också som en rimlig ordning att utrymmet att åberopa nödvärn eller nöd till försvar för en gärning som annars utgör folkmord, brott mot 
 336 
  
 SOU 2002:98 
  
 Överväganden 
  
 mänskligheten eller krigsförbrytelse skall vara mycket begränsat. För att den som har begått en gärning som annars utgör folkmord, brott mot mänskligheten eller krigsförbrytelse skall gå fri från an- svar krävs att den vidtagna åtgärden har företagits för att försvara sig själv eller någon annan och åtgärden skall dessutom ha varit skä- lig och ha stått i proportion till den grad av fara som personen själv eller den andra personen har varit utsatt för. Vid krigsförbrytelse kan dessutom i vissa fall nödvärn eller nöd åberopas till försvar av egendom av väsentlig betydelse. 
 Rätten till nödvärn är formellt sett betydligt mer omfattande en- ligt 24 kap. 1 § BrB än enligt Romstadgan. En gärning som någon begår i nödvärn utgör brott endast om gärningen är uppenbart oförsvarlig. Nödvärnsrätt föreligger också i fler situationer än dem som anges i Romstadgan. Även utrymmet för ansvarsfrihet p.g.a. nöd är större i svensk rätt än enligt Romstadgan. Detta skulle kun- na tala för att det i lagen om internationella brott bör införas en särskild, mera begränsad regel om ansvarsfrihet p.g.a. nödvärn eller nöd. 
 Det skall emellertid i detta sammanhang framhållas att nödvärns- rätten enligt 24 kap. 1 § BrB och nödrätten enligt 24 kap. 4 § BrB är  
 relativ 
 , dvs. ett brottsligt angrepp får inte mötas med motåtgärder som inte står i proportion till angreppen. Att möta ett brottsligt angrepp med en gärning som fyller rekvisiten för att utgöra folk- mord, brott mot mänskligheten eller krigsförbrytelse måste i de allra flesta fall anses vara uppenbart oförsvarligt. Det innebär att möjligheterna att gå fri från ansvar på grund av nödvärn eller nöd i sådana fall i praktiken torde vara lika begränsade enligt svensk rätt som enligt bestämmelsen i art. 31.1 c i Romstadgan. 
 Vad som trots allt skulle kunna tala för att man i lagen om internationella brott skall ta med en särskild regel om ansvarsfrihet p.g.a. nödvärn eller nöd vore ett önskemål att därigenom göra det tydligt att möjligheten att på sådan grund gå fri från ansvar för en gärning som annars utgör folkmord, brott mot mänskligheten eller krigsförbrytelse är mycket begränsad. Då även en sådan regel måste utformas som en regel om relativ nödvärns- eller nödrätt – om än snävare – får värdet av en sådan regel anses vara begränsat och det kan då också ifrågasättas om en större tydlighet egentligen uppnås. Vi föreslår därför att någon särskild regel om ansvarsfrihet för handlingar som begås i nödvärn eller nöd inte införs i lagen om in- ternationella brott. 
 337 
  
 Överväganden 
  
 SOU 2002:98 
  
 Tvång 
 Frågan om frihet från ansvar för den som har handlat under tvång är svår, särskilt när det gäller så allvarliga brott som dem som om- fattas av den föreslagna lagen om internationella brott. Det skall först sägas att vad som här avses är inte situationer då någon hand- lar på förmans befallning, vilket det finns särskilda regler om (se avsnitt 14.6.11). Handlande på förmans befallning är inte handlan- de under tvång i egentlig bemärkelse, även om tvång och befallning i praktiken kan förekomma samtidigt. 
 Det tidigare redovisade fallet  
 Flynn  
 från Jugoslavientribuna- len kan tjäna som en illustration av problematiken kring tvångsfal- len. Flynn hade beordrats att avrätta obeväpnade bosniska muslimer och hotades med att själv bli skjuten om han vägrade. Det är svårt att ha någon bestämd uppfattning om Flynn med tillämpning av bestämmelsen i art. 31.1 d i Romstadgan skulle kun- na gå helt fri från ansvar. Det beror på vilken avvägning man gör i proportionellt hänseende; för att ansvarsfrihet skall kunna komma i fråga krävs nämligen att inte större skada avsågs orsakas än den skada som söktes avvärjas. Så mycket kan dock sägas som att be- stämmelsen i sig inte utesluter ansvarsfrihet i en situation av det diskuterade slaget. 
 På motsvarande sätt är det svårt att uttala sig om hur fallet Er- demovic hade bedömts enligt svensk rätt, men i princip finns möj- lighet att anse att en sådan gärning som Flynn begick i den situation han befann sig inte är oförsvarlig och att gärningen därför enligt bestämmelsen om nöd i 24 kap. 4 § BrB inte skall anses utgö- ra brott. Som vi har varit inne på i avsnitt 12.9.3, torde tvång även utan uttryckligt stöd i 24 kap. BrB kunna åberopas som en omstän- dighet som gör att gärningsmannen går fri från ansvar. Vi kan såle- des inte se att det finns underlag för att anse att de svenska be- stämmelserna om ansvarsfrihet p.g.a. nöd eller tvång i sak avviker från vad som gäller enligt Romstadgan på ett sådant sätt att det finns skäl att införa några särskilda regler i detta hänseende i lagen om internationella brott. 
 338 
  
 SOU 2002:98 
  
 Överväganden 
  
 14.6.10 Villfarelse (art. 32) 
 Förslag: 
  
 N  
 I lagen om internationella brott införs inte några särskilda be- stämmelser om faktisk villfarelse eller rättsvillfarelse. 
  
 N  
 Bestämmelsen i 22 kap. 8 § BrB om ansvarsfrihet eller straff- lindring p.g.a. osäkerhet om vad som är tillåtet enligt krigsbruk upphävs. 
 I art. 32 i Romstadgan finns bestämmelser om faktisk villfarelse som grund för ansvarsfrihet. För att faktisk villfarelse skall kunna läggas till grund för ansvarsfrihet krävs att den innebär att de sub- jektiva rekvisiten för brottet inte är uppfyllda. Också rättsvillfarelse kan enligt stadgan läggas till grund för ansvarsfrihet om den inne- bär att de subjektiva rekvisiten för brottet inte är uppfyllda. Dess- utom kan rättsvillfarelse läggas till grund för ansvarsfrihet i fall som avses i art. 33 om befallning av förman. 
 Sådan villfarelse som innebär att de subjektiva rekvisiten för ett brott inte är uppfyllda, eller som med andra ord är relevant för uppsåtsbedömningen, leder också enligt svensk rätt till ansvarsfri- het. På motsvarande sätt som förutsätts i stadgan kan en sådan vill- farelse även angå en rättslig omständighet. Härutöver finns i svensk rätt en bestämmelse om straffrättsvillfarelse i 24 kap. 9 § BrB enligt vilken ansvarsfrihet kan komma i fråga om villfarelsen var uppen- bart ursäktlig. 
 Formellt kan det sägas att de svenska reglerna om straffrättsvill- farelse sträcker sig något längre än Romstadgans regler om rättsvillfarelse. Någon sådan skillnad mellan regleringarna att det påkallar särskild lagstiftning föreligger dock inte. 
 I sammanhanget skall dock även bestämmelsen i 22 kap. 8 § BrB nämnas. Enligt bestämmelsen skall den som under krig begår brott, och därvid inte saknat anledning anta att gärningen enligt krigsbruk var tillåten, inte dömas till ansvar om omständigheterna är synner- ligen mildrande. Bestämmelsen utgör enligt förarbetsuttalanden ett undantag från den stränga regeln i 24 kap. 9 §. 
 Enligt vår bedömning finns det inte tillräckliga skäl för att ha kvar bestämmelsen i 22 kap. 8 § BrB. Att en tilltalad kan ha haft skäl att tro att en viss gärning var tillåten enligt krigsbruk kan beak- tas inom ramen för ursäktlighetsprövningen enligt 24 kap. 9 § BrB 
 339 
  
 Överväganden 
  
 SOU 2002:98 
  
 och kan också enligt 29 kap. 3 § 5 BrB beaktas som en förmildrande omständighet vid bedömningen av den aktuella brottslighetens straffvärde. Vi föreslår att bestämmelsen i 22 kap. 8 § BrB upphävs. 
 14.6.11 Förmans befallning 
  
 Förslag 
 : I lagen om internationella brott införs inte någon särskild regel om ansvarsfrihet för gärningar som har begåtts på förmans befallning. 
 Regler om frihet från ansvar p.g.a. förmans befallning finns i art. 33 i Romstadgan och i 24 kap. 8 § BrB. Medan den svenska bestäm- melsen har en allmän utformning, har bestämmelsen i Romstadgan en utformning som mera specifikt reglerar utrymmet för ansvars- frihet vid just de brott som omfattas av Internationella brottmåls- domstolens jurisdiktion. 
 Utrymmet för att låta den omständigheten att en gärning som utgör folkmord, brott mot mänskligheten eller krigsförbrytelse har begåtts på förmans befallning föranleda att gärningen inte skall medföra straffrättsligt ansvar är, som har framgått av vår beskriv- ning av innehållet i art. 33 (se avsnitt 12.11.1), ytterst begränsat. I praktiken torde detsamma komma att gälla vid en tillämpning av 24 kap. 8 § BrB. I den bestämmelsen ges nämligen uttryck för att en intresseavvägning skall ske och det får anses att det allmänna intresset av att order skall åtlydas regelmässigt får vika för intresset av att order att begå brott – och i synnerhet så allvarliga brott som det här är fråga om – inte skall åtlydas. Det finns därför inte skäl att införa någon särskild regel om ansvarsfrihet p.g.a. förmans befall- ning i lagen om internationella brott. 
 340 
  
 SOU 2002:98 
  
 Överväganden 
  
 14.7 
  
 Straff och andra påföljder 
  
 Förslag: 
  
 N  
 Straffet för folkmord, brott mot mänskligheten och grova krigsförbrytelser skall vara fängelse i lägst fyra och högst tio år eller på livstid. För andra krigsförbrytelser skall straffet vara fängelse i högst sex år. 
  
 N  
 Vid flerfaldig brottslighet skall det svåraste tidsbestämda straff som kan följa på en enstaka gärning kunna överskridas med högst tio år. 
  
 N  
 I lagen om internationella brott införs en bestämmelse om att reglerna i 36 kap. BrB om förverkande skall tillämpas. 
 I del 7 av Romstadgan (art.  
 77-80) 
  finns bestämmelser om straff. Enligt art. 77 får domstolen döma till fängelse i ett bestämt antal år, dock högst 30 år, eller på livstid. För att döma till livstid krävs att detta är berättigat mot bakgrund av brottets synnerliga allvar och den dömdes personliga förhållanden. Domstolen kan också besluta om böter och förverkande vid sidan av fängelsestraffet. 
 I art. 78 finns vissa bestämmelser om straffmätning. Dessa kom- pletteras av regler i de s.k. bevis- och förfarandereglerna (se vidare i avsnitt 13.1.1 och bilaga 4). 
 I art. 80 anges särskilt att inget i den del i Romstadgan som handlar om straff skall inverka på staternas tillämpning av straff som föreskrivs i deras nationella lag eller på lagen i stater där de straff som föreskrivs i stadgan inte förekommer. 
 Enligt svensk rätt kan livstids fängelse följa på vissa särskilt all- varliga brott, bl.a. mord. Det högsta tidsbestämda straff som kan dömas ut för ett enstaka brott är däremot begränsat till fängelse i tio år. Vid flerfaldig brottslighet finns dock möjlighet att döma till högst fjorton års fängelse och är det dessutom fråga om återfall i brott kan fängelse i ytterligare fyra år dömas ut. Högsta möjliga tidsbestämda straff som en svensk domstol kan döma ut är således fängelse i arton år. 
 Att de allvarligaste internationella brotten även enligt svensk rätt bör kunna bestraffas med livstids fängelse torde vara uppenbart. Så är också idag fallet med folkmord och grova fall av folkrättsbrott. Även för brott som motsvarar allvarliga fall av brott mot mänsklig- heten ger gällande svensk rätt utrymme för livstidsstraff. Vi före- 
 341 
  
 Överväganden 
  
 SOU 2002:98 
  
 slår således att livstids fängelse skall utgöra maximistraff i straffska- lan för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelse. 
 När det gäller minimistraffet kan konstateras att detta enligt den nu gällande lagen om straff för folkmord är fyra år. Enligt vår be- dömning är detta ett med tanke på brottslighetens allvar väl avvägt minimistraff, som också bör kunna gälla för brott mot mänsklighe- ten och grova fall av krigsförbrytelse. Beskrivningen av grova fall av krigsförbrytelse föreslår vi utformas i anknytning till den inledande föreskriften i art. 8 i Romstadgan enligt vilken jurisdiktionen för Internationella brottmålsdomstolen särskilt omfattar vissa kvalifi- cerade fall av krigsförbrytelse. För fall av krigsförbrytelse som inte är att bedöma som grova på där angivna eller andra grunder föreslår vi att straffskalan skall vara fängelse i högst sex år. 
 Vi har övervägt möjligheterna att införa differentierade straffska- lor beroende på de gärningsformer som är aktuella i det enskilda fallet. Inte minst med hänsyn till att straffvärdet kan förväntas vara starkt beroende av de allmänna omständigheterna kring brottslig- heten och gärningsmannens roll i dessa har vi dock funnit det svårt att på ett meningsfullt sätt göra systematiska skillnader mellan oli- ka gärningsformer. Vi föreslår därför inte någon annan differentie- ring än den för krigsförbrytelse som vi nyss berört. Frågan får i stället prövas av domstolen i det enskilda fallet med ledning av straffskalorna i normal strafflag för sådana gärningsformer som motsvarar de i målet aktuella och de allmänna regler för straffmät- ning som finns i 29 kap. BrB. 
 Enligt vad som sägs i 26 kap. 1 § BrB är det längsta tidsbestämda fängelsestraffet enligt svensk rätt tio år eller med andra ord tjugo år kortare än vad som gäller för Internationella brottmålsdomstolen. Med tanke på den restriktivitet som bör iakttas med att döma till livstids fängelse, och som också kan antas komma att iakttas av In- ternationella brottmålsdomstolen, kan en sådan skillnad antas leda till betydande skillnader i de straffnivåer som svensk domstol och Internationella brottmålsdomstolen kommer att använda. I viss mån kan dock detta komma att motverkas av att straffet enligt svensk rätt kan höjas upp till fjorton år när det är fråga om flerfal- dig brottslighet och med ytterligare fyra år upp till arton år om det dessutom är fråga om återfall. Återfallsregleringen torde dock en- dast helt undantagsvis kunna komma till användning vid de interna- tionella brotten. Däremot torde allvarligare fall regelmässigt omfat- ta flera gärningar och detta ofta i en sådan omfattning att den i nu- varande lag medgivna straffskärpningen kommer att framstå som alltför begränsad. Vi föreslår mot den bakgrunden att det i lagen 
 342 
  
 SOU 2002:98 
  
 Överväganden 
  
 om internationella brott förs in en särreglering i förhållande till 26 kap. 2 § BrB enligt vilken fängelse på viss tid vid flerfaldig brottslighet mot lagen får överskrida det svåraste straffet med upp till tio år. En förutsättning för detta bör dock vara att gärningarna utgjort led i en brottslig verksamhet som varit särskilt noggrant planlagd eller bedrivits i stor omfattning och i vilken den tilltalade spelat en betydande roll (jfr 29 kap. 2 § 6 BrB samt ingresserna till art. 7 och 8 i Romstadgan). 
 Vad gäller straff och påföljdsbestämning finns det i övrigt inte skäl att införa några särskilda regler utan de i övrigt gällande regler- na bör tillämpas också i förhållande till brott mot lagen om interna- tionella brott. Detta innebär bl.a. att andra påföljder än fängelse kan användas enligt samma regler som normalt. Brott enligt lagen om internationella brott torde dock i allmänhet ha ett så högt straffvärde att presumtionen för fängelse är mycket stark. 
 Det saknas skäl att i lagen om internationella brott införa sär- skilda regler om skadestånd. Däremot bör i lagen en bestämmelse införas om att reglerna om förverkande i 36 kap. BrB skall tilläm- pas. Bestämmelserna i 36 kap.  
 1-2 
  §§ är nämligen tillämpliga endast på brott enligt brottsbalken. 
  
 14.8 
  
 Tidigare doms negativa rättskraft (ne bis in idem) 
  
 Förslag 
 : Bestämmelserna om en tidigare doms negativa rättskraft i 16 § lagen (2002:239) om samarbete med Internationella brott- målsdomstolen och i 13 § lagen (1994:569) om Sveriges samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt upphävs. Prövningen av behörigheten efter en tidi- gare dom sker enligt bestämmelserna i 2 kap. BrB. 
 Den bestämmelse i Romstadgan om tidigare doms negativa rätts- kraft (ne bis in idem) som främst är av intresse för oss är den som finns i art. 20.2. Enligt den får ingen lagföras av en annan domstol (i praktiken en nationell domstol) för ett brott som omfattas av Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion och för vilket han eller hon redan har fällts till ansvar eller frikänts av Internationella brottmålsdomstolen. Bestämmelsen har redan inkorporerats i svensk rätt genom ikraftträdandet av lagen (2002:329) om samarbe- te med Internationella brottmålsdomstolen. I 16 § i den lagen anges bl.a. att åtal och lagföring i Sverige för en gärning inte får ske om 
 343 
  
 Överväganden 
  
 SOU 2002:98 
  
 frågan om ansvar för gärningen har prövats vid Internationella brottmålsdomstolen. 
 Det förslag till ny lydelse av 2 kap. BrB som vi lägger fram i detta betänkande innehåller bl.a. bestämmelser om tidigare doms negati- va rättskraft. Huvudregeln enligt dessa bestämmelser – som kom- mer att gälla även internationella domstolars domar – är att lagfö- ring i Sverige av en gärning inte får ske om frågan om ansvar för brott redan har prövats av en annan domstol än svensk domstol och prövningen omfattade den aktuella gärningen. Det finns då inte behov av en särskild regel om detta i lagen om samarbete med Internationella brottmålsdomstolen. Vi föreslår att den upphävs. 
 Vi vill i sammanhanget påpeka att utformningen av bestämmel- sen i 16 § lagen om samarbete med Internationella brottmålsdom- stolen inte är helt lyckad. Då Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion är begränsad till vissa, mycket speciella brottstyper kan det mycket väl hända att en åtalad person frikänns på den grunden att domstolen finner sig obehörig att döma över den gärning han faktiskt har begått. Ett exempel kan vara att någon åtalas för att ha dödat en annan människa under sådana omständigheter att gär- ningen bör bedöms som en krigsförbrytelse. Om domstolen finner att den tilltalade visserligen har dödat den andra personen men att de särskilda kriterier som skall vara uppfyllda för att gärningen skall kunna bedömas som en krigsförbrytelse inte är uppfyllda, skall den tilltalade frikännas. Detta bör naturligtvis inte hindra att gärnings- mannen därefter åtalas för mord vid en nationell domstol, vilket också är förklaringen till att bestämmelsen i art. 20.2 i Romstadgan är utformad så att den hindrar ny prövning vid en nationell dom- stol för  
 brott  
 som omfattas av Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion. I vårt förslag till ny lydelse av 2 kap. BrB har denna problematik beaktats på det sättet att en tidigare utländsk dom inte hindrar ny prövning i Sverige om den tilltalade har frikänts på den grunden att gärningen inte utgjorde brott enligt den av domstolen tillämpade lagen. 
 Vad som nu sagts om 16 § lagen om samarbete med Internatio- nella brottmålsdomstolen gäller på motsvarande sätt 13 § lagen (1994:569) om Sveriges samarbete med de internationella tribuna- lerna för brott mot internationell humanitär rätt. Vi föreslår även i det fallet att den särskilda regeln om tidigare doms negativa rätts- kraft skall upphävas och att prövningen av behörigheten skall ske enligt reglerna i 2 kap. BrB. 
 344