Till statsrådet Hancock 
 Regeringen beslutade den 21 mars 2002 att bemyndiga statsrådet Paul att tillkalla en särskild utredare för att undersöka och analysera frågor som rör allmänna samlingslokaler. Utredaren hade enligt direktiven (Dir. 2002:40)tre huvuduppgifter: 
  
 utreda i vilken utsträckning de allmänna samlingslokalerna är tillgängliga för det lokala föreningslivet samt olika gruppers användning av lokalerna, 
  
 undersöka och analysera vilken betydelse de allmänna samlings- lokalerna och det stöd som utgår för dessa lokaler har för närsamhället, särskilt när det gäller invånarnas deltagande i samhällslivet och i de politiska processerna, 
  
 utreda effekterna av det statliga stöd som lämnas för allmänna samlingslokaler. 
  
 Med stöd av bemyndigandet förordnades fr.o.m. den 21 mars 2002 riksdagsledamoten Williams som särskild utredare. Den 8 maj 2002 förordnades ämnesråd Wilson och departementssekretare Morse som sakkunniga i utred- ningen. Regionsekreterare Jones, handläggare Farmer, utredare Williams, egenföretagare Bell, utvecklingschef Rose, utredare Nichols, departementssekreterare Delacruz, departementssekreterare Martinez, sektionschef Ants Tate och departements- sekreterare Thomas förordnades som experter i utred- ningen. Den 4 oktober 2002 förordnades vice VD Alvarado som expert i utredningen. Den 1 september 2003 entledigades Farmer från uppdraget och Harris förordnades som expert i utredningen. 
 Till sekreterare förordnades den 12 april 2002 kansliråd Chavez. 
 Utredningen om allmänna samlingslokaler överlämnar härmed betänkandet (SOU 2003:118) Allmänna samlingslokaler – demokrati, kultur, utveckling. 
 Stockholm i december 2003 
 Williams 
 /Berndt Lindholm 
 Innehåll 
  
 Sammanfattning ................................................................ 
  
 13 
  
 Författningsförslag ............................................................. 
  
 25 
  
 1 Uppdraget ................................................................. 
  
 33 
  
 1.1 
  
 En långsiktig strategi för att värna och fördjupa 
  
 demokratin ............................................................................... 
  
 33 
  
 1.1.1 
  
 Medborgarsammanslutningarnas roll i 
  
 demokratin .................................................................... 
  
 33 
  
 1.1.2 En infrastruktur för ett demokratiskt samhälle.......... 
  
 34 
  
 1.2 
  
 Utredarens arbete..................................................................... 
  
 35 
  
 I Allmänna samlingslokaler för folkrörelsernas behov 
  
 2 
  
 Föreningslivets utveckling under  
 1900-talet.................. 
  
 39 
  
 2.1 
  
 Folkrörelsernas framväxt......................................................... 
  
 39 
  
 2.1.1 
  
 Folkrörelserna som proteströrelser............................. 
  
 39 
  
 2.1.2 Från röst till service...................................................... 
  
 40 
  
 2.1.3 Kritik mot samarbetet med staten............................... 
  
 41 
  
 2.2 
  
 Föreningslivets utveckling på  
 90-talet.................................... 
  
 42 
  
 2.2.1 Sjunkande medlemsaktivitet i föreningarna................ 
  
 42 
  
 2.2.2 Ökad jämställdhet men könsuppdelningen 
  
 kvarstår .......................................................................... 
  
 43 
  
 2.2.3 
  
 Föreningslivets klasskaraktär består............................ 
  
 44 
  
 2.2.4 Orsaker till svårigheterna att rekrytera ungdomar..... 
  
 44 
  
 2.3 
  
 De kallar oss unga .................................................................... 
  
 46 
  
 2.3.1 Ungdomars fritid i och utanför föreningslivet ........... 
  
 46 
  
 2.3.2 Vad gör ungdomarna på sin fritid? .............................. 
  
 48 
  
 2.3.3 
  
 Frågor och reflektioner ................................................ 
  
 50 
  
 5 
  
 Innehåll SOU 2003:118 
  
 2.4 
  
 Det svenska folkets kulturvanor ............................................. 
  
 52 
  
 2.4.1 Förändringar av gamla kulturmönster ......................... 
  
 52 
  
 2.4.2 En titt i backspegel........................................................ 
  
 53 
  
 2.4.3 
  
 Fyra möjliga förklaringar.............................................. 
  
 55 
  
 2.4.4 Användningen av den fria tiden ................................... 
  
 56 
  
 2.5 
  
 Folkrörelserna och den nya nätverkskulturen........................ 
  
 58 
  
 2.5.1 Ökad styrning av folkrörelserna .................................. 
  
 58 
  
 2.5.2 
  
 Nätverken utmanar folkrörelsedemokratin................. 
  
 59 
  
 3 
  
 Utvecklingen av allmänna samlingslokaler..................... 
  
 63 
  
 3.1 
  
 Nykterhetsrörelsen .................................................................. 
  
 63 
  
 3.1.1 
  
 Nykterhetsrörelsens samlingslokaler........................... 
  
 63 
  
 3.1.2 
  
 Riksorganisationen Våra gårdar ................................... 
  
 65 
  
 3.2 
  
 Folkets Hus och Parkrörelsens lokaler................................... 
  
 66 
  
 3.2.1 Pionjärtiden i slutet på  
 1800-talet ................................ 
  
 66 
  
 3.2.2 
  
 Folkets  
 Park-rörelsen ................................................... 
  
 67 
  
 3.2.3 
  
 Folkets  
 Hus-rörelsen.................................................... 
  
 68 
  
 3.2.4 Riksorganisationen Folkets Hus och Parker .............. 
  
 69 
  
 3.3 
  
 Bygdegårdsrörelsens lokaler .................................................... 
  
 71 
  
 3.3.1 
  
 Ljus över landet............................................................. 
  
 71 
  
 3.3.2 
  
 Bygdegårdarnas Riksförbund ....................................... 
  
 72 
  
 3.4 
  
 Kommunala fritidsgårdar ......................................................... 
  
 75 
  
 3.4.1 
  
 Hemgårdar och ungdomsgårdar................................... 
  
 75 
  
 3.4.2 Från ungdomsgård till fritidsgård ................................ 
  
 76 
  
 4 
  
 Utvecklingen av det statliga stödet till allmänna 
  
 samlingslokaler .......................................................... 
  
 79 
  
 4.1 
  
 Införandet av det statliga stödet.............................................. 
  
 79 
  
 4.1.1 Samlingslokaler för föreningslivets behov................... 
  
 79 
  
 4.1.2 Samlingslokaler, opartiskt öppna för alla .................... 
  
 80 
  
 4.2 
  
 Utvidgning av begreppet allmänna samlingslokaler............... 
  
 82 
  
 4.2.1 Från samlingslokaler till fritidslokaler......................... 
  
 82 
  
 4.2.2 Ytterligare utvidgning på  
 1970-talet ............................ 
  
 83 
  
 4.3 
  
 Samhället och samlingslokalerna ............................................. 
  
 85 
  
 4.3.1 Arbetsfördelning mellan, staten, kommunerna 
  
 och föreningslivet.......................................................... 
  
 85 
  
 6 
  
 SOU 2003:118 Innehåll 
  
 4.3.2 Översyn av stödet till folkrörelserna........................... 
  
 87 
  
 4.4 
  
 Det statliga stödets avveckling och återkomst....................... 
  
 88 
  
 4.4.1 Avveckling eller reformering av det statliga 
  
 stödet ? .......................................................................... 
  
 88 
  
 4.4.2 Alternativa vägar för att främja behovet av 
  
 allmänna samlingslokaler.............................................. 
  
 90 
  
 4.4.3 Förändring och minskning av det statliga stödet ....... 
  
 92 
  
 II 
  
 Tillgänglighet och nyttjande av allmänna samlingslokaler 
  
 5 
  
 Kommunerna och föreningslivet................................... 
  
 97 
  
 5.1 
  
 Kommunalt stöd till föreningslivet......................................... 
  
 97 
  
 5.1.1 Förändringar i det kommunala stödet till 
  
 föreningslivet ................................................................ 
  
 97 
  
 5.1.2 
  
 Utvecklingen på  
 1990-talet .......................................... 
  
 98 
  
 5.1.3 Allt färre tillämpar  
 0-taxa........................................... 
  
 100 
  
 5.2 
  
 Kommunalt stöd till föreningslivet i tio kommuner ........... 
  
 101 
  
 5.2.1 Föreningslivets ägande och förvaltning av 
  
 verksamhetslokaler ..................................................... 
  
 101 
  
 5.2.2 
  
 Konkurrens eller samverkan ...................................... 
  
 103 
  
 5.2.3 Policyprogram för kultur- och 
  
 fritidsverksamheten .................................................... 
  
 104 
  
 5.2.4 
  
 Kontantstöd till föreningslivet .................................. 
  
 105 
  
 5.2.5 Förekomsten av  
 0-taxa 
  i kommunens lokaler........... 
  
 106 
  
 5.2.6 Samverkan och dialog med föreningslivet................. 
  
 108 
  
 5.2.7 Kommunens samverkan med utvecklingsgrupper.... 
  
 109 
  
 5.3 
  
 Föreningslivets användning av allmänna samlingslokaler ... 
  
 109 
  
 5.3.1 I vilken utsträckning används lokalerna? .................. 
  
 109 
  
 5.3.2 Fyra typfall av samlingslokalernas användning......... 
  
 111 
  
 5.3.3 De vanligast förekommande verksamheterna........... 
  
 112 
  
 5.3.4 Föreningslivets tillgång till allmänna 
  
 samlingslokaler............................................................ 
  
 113 
  
 5.3.5 Typ av samlingslokaler som används av 
  
 föreningarna ................................................................ 
  
 116 
  
 5.3.6 Föreningarnas hyra/avgift för lokalen....................... 
  
 119 
  
 5.4 
  
 Mötesplatser för ungdom ...................................................... 
  
 121 
  
 5.4.1 
  
 Rum för utveckling..................................................... 
  
 121 
  
 7 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2003:118 
  
 5.4.2 Ungdomsverksamhet i de allmänna 
  
 samlingslokalerna ........................................................ 
  
 122 
  
 5.4.3 Ungdomsverksamhet vid kommunala 
  
 fritidsgårdar ................................................................. 
  
 123 
  
 5.4.4 Demokrati och inflytande vid fritidsgårdarna........... 
  
 125 
  
 5.4.5 Ungdomarnas egna kultur- och 
  
 fritidsverksamheter ..................................................... 
  
 125 
  
 5.4.6 Fritidsforums krav på öppna gårdar........................... 
  
 128 
  
 III 
  
 Det samlade beståndet av allmänna samlingslokaler 
  
 6 
  
 Kartläggning av allmänna samlingslokaler ................... 
  
 133 
  
 6.1 
  
 Inventering av det samlade beståndet av allmänna 
  
 samlingslokaler ....................................................................... 
  
 133 
  
 6.1.1 Medlemsutvecklingen i de klassiska samlings- 
  
 lokalerna ...................................................................... 
  
 133 
  
 6.1.2 
  
 Lokaliseringen av samlingslokalerna.......................... 
  
 134 
  
 6.1.3 Balans mellan utbud och efterfrågan på allmänna 
  
 samlingslokaler............................................................ 
  
 136 
  
 6.2 Samlingslokalernas upptagningsområde ............................... 
  
 138 
  
 6.2.1 Fördelning på län och kommuntyper ........................ 
  
 140 
  
 6.2.2 Kommuner med det minsta och flesta antalet 
  
 allmänna samlingslokaler ............................................ 
  
 142 
  
 6.2.3 De allmänna samlingslokalernas standard ................. 
  
 144 
  
 6.3 Tillgänglighet för personer med funktionshinder................ 
  
 146 
  
 6.3.1 Nationell handlingsplan för handikappolitiken ........ 
  
 146 
  
 6.3.2 Jämförelse mellan samlingslokalsenkäterna 1992 
  
 och 2002....................................................................... 
  
 148 
  
 6.3.3 Bygdegårdarnas tillgänglighet och användbarhet...... 
  
 149 
  
 6.3.4 Ansökningar och beslut om handikappstöd.............. 
  
 149 
  
 6.3.5 Beräknade kostnader för handikappanpassningen .... 
  
 151 
  
 6.4 Samnyttjande av allmänna samlingslokaler........................... 
  
 153 
  
 6.4.1 
  
 Service i glesbygd ........................................................ 
  
 153 
  
 6.4.2 
  
 Kartläggningar av samnyttjande................................. 
  
 154 
  
 6.4.3 
  
 Samnyttjande i bygdegårdar ....................................... 
  
 156 
  
 6.4.4 Exempel på samnyttjande i tio kommuner................ 
  
 156 
  
 6.4.5 Exempel på sambruk av lokaler mellan skolan och 
  
 föreningslivet............................................................... 
  
 158 
  
 8 
 SOU 2003:118 Innehåll 
  
 6.4.6 Exempel på modeller för hyressättningen av 
  
 skollokaler ................................................................... 
  
 160 
  
 6.4.7 Framtida utveckling av sambruket ............................ 
  
 161 
  
 IV 
  
 De allmänna samlingslokalernas betydelse för 
  
 närsamhället 
  
 7 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden ........ 
  
 165 
  
 7.1 
  
 Samlingslokaler för gemenskap............................................. 
  
 165 
  
 7.1.1 Från medborgerliga samlingslokaler till lokaler 
  
 för fritid....................................................................... 
  
 165 
  
 7.1.2 Kritik mot storskaliga bostadsområden .................... 
  
 167 
  
 7.1.3 
  
 Boendeservice i samverkan......................................... 
  
 169 
  
 7.1.4 Utvärdering av stödet till boendeservice................... 
  
 170 
  
 7.1.5 Utvärdering av mötesplatser i förorten..................... 
  
 172 
  
 7.2 
  
 En politik för storstaden på  
 2000-talet................................. 
  
 174 
  
 7.2.1 
  
 Storstadsutredningen.................................................. 
  
 174 
  
 7.2.2 En ny nationell storstadspolitik................................. 
  
 175 
  
 7.3 
  
 Allmänna samlingslokaler i Stockholm ................................ 
  
 177 
  
 7.3.1 Samlingslokaler och föreningsliv i samverkan .......... 
  
 177 
  
 7.3.2 Förslag om förändringar i bidragssystemet .............. 
  
 179 
  
 7.4 
  
 Allmänna samlingslokaler på landsbygden........................... 
  
 182 
  
 7.4.1 
  
 En aktiv regionalpolitik.............................................. 
  
 182 
  
 7.4.2 
  
 Lokala utvecklingsgrupper ......................................... 
  
 184 
  
 7.4.3 
  
 Begreppet social ekonomi .......................................... 
  
 185 
  
 7.4.4 Social ekonomi och välfärd ........................................ 
  
 186 
  
 7.4.5 Mot en ny landsbygdspolitik ..................................... 
  
 188 
  
 7.5 
  
 Forskarstudie om den allmänna samlingslokalens 
  
 betydelse i närsamhället......................................................... 
  
 190 
  
 7.5.1 
  
 Inledande markeringar................................................ 
  
 190 
  
 7.5.2 Forskarnas samlade intryck och bedömningar ......... 
  
 191 
  
 7.5.3 
  
 Forskarnas rekommendationer.................................. 
  
 194 
  
 V Effekterna av det statliga stöder 
  
 8 
  
 Det statliga och kommunala stödet till allmänna 
  
 samlings-lokaler ....................................................... 
  
 203 
  
 8.1 
  
 Hanteringen av det statliga stödet ........................................ 
  
 203 
  
 9 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2003:118 
  
 8.1.1 Fördelningen av det statliga stödet till allmänna 
  
 samlingslokaler............................................................ 
  
 203 
  
 8.1.2 Bidragsunderlag och bidragets storlek....................... 
  
 205 
  
 8.1.3 
  
 Förfarandet i bidragsärenden ..................................... 
  
 205 
  
 8.1.4 Besiktning och utbetalning av bidraget ..................... 
  
 207 
  
 8.2 Bidrag till riksorganisationerna. ............................................ 
  
 208 
  
 8.2.1 Riksorganisationernas tillkomst och finansiering..... 
  
 208 
  
 8.2.2 Det statliga stödet till riksorganisationerna .............. 
  
 209 
  
 8.2.3 Fördelningen av bidraget till samlingslokal- 
  
 organisationerna.......................................................... 
  
 210 
  
 8.2.4 
  
 Kulturbidrag till riksorganisationerna ....................... 
  
 212 
  
 8.3 Uppgifter om ansökningar och bidrag.................................. 
  
 213 
  
 8.3.1 Ansökningar om stöd från 
  
 Samlingslokaldelegationen.......................................... 
  
 213 
  
 8.3.2 Fördelning av bidrag på de olika åtgärderna.............. 
  
 215 
  
 8.4 Kommunalt driftbidrag till allmänna samlingslokaler.......... 
  
 217 
  
 8.4.1 
  
 Boverkets undersökning 1992.................................... 
  
 217 
  
 8.4.2 
  
 Kommunalt driftstöd 2002......................................... 
  
 218 
  
 8.4.3 Jämförelse av det kommunala driftstödet mellan 
  
 1991 och 2001.............................................................. 
  
 222 
  
 8.5 
  
 De allmänna samlingslokalernas ekonomiska 
  
 förhållanden ............................................................................ 
  
 223 
  
 8.5.1 
  
 Principer för hyressättning......................................... 
  
 223 
  
 8.5.2 Övrig finansiering av verksamheten .......................... 
  
 225 
  
 8.6 
  
 De allmänna samlingslokalernas  
 ombyggnads-behov.......... 
  
 226 
  
 8.6.1 
  
 Ombyggnader  
 1992–2002........................................... 
  
 226 
  
 8.6.2 
  
 Byggnadsåtgärdernas finansiering.............................. 
  
 227 
  
 8.6.3 
  
 Framtida byggtekniska åtgärder................................. 
  
 228 
  
 9 
  
 Utredarens bedömningar ........................................... 
  
 231 
  
 9.1 
  
 Mina allmänna bedömningar ................................................. 
  
 232 
  
 9.1.1 Utvecklingen av nya rörelser...................................... 
  
 232 
  
 9.1.2 
  
 Föreningslivet i Sverige............................................... 
  
 233 
  
 9.1.3 Förändrade fritids- och kulturmönster i den 
  
 vuxna befolkningen..................................................... 
  
 235 
  
 9.1.4 De allmänna samlingslokalernas betydelse i 
  
 närsamhället................................................................. 
  
 237 
  
 10 
  
 SOU 2003:118 
  
 Innehåll 
  
 9.2 
  
 Målen för det statliga stödet till allmänna 
  
 samlingslokaler....................................................................... 
  
 240 
  
 9.2.1 Samlingslokaler både för föreningslivets och 
  
 allmänhetens behov .................................................... 
  
 240 
  
 9.2.2 Lokaler för föreningslivets behov.............................. 
  
 242 
  
 9.2.3 
  
 Lokaler för kultur ....................................................... 
  
 244 
  
 9.2.4 
  
 Mötesplatser i närmiljön ............................................ 
  
 247 
  
 9.2.5 Skolan som lokalt kulturcentrum .............................. 
  
 249 
  
 9.3 
  
 Föreningslivets behov och nyttjande av allmänna 
  
 samlingslokaler....................................................................... 
  
 253 
  
 9.3.1 
  
 Nästan samtliga föreningar har tillgång till en 
  
 lokal för sin verksamhet ............................................. 
  
 253 
  
 9.3.2 
  
 Hälften av föreningarna har lätt att få tillgång till 
  
 en lokal ........................................................................ 
  
 254 
  
 9.3.3 
  
 Många föreningar använder i realiteten inte en 
  
 allmän samlingslokal................................................... 
  
 255 
  
 9.3.4 
  
 Kostnaderna är inget större problem......................... 
  
 256 
  
 9.3.5 
  
 De allmänna samlingslokalerna är inte lika 
  
 tillgängliga för alla....................................................... 
  
 256 
  
 9.4 
  
 Det samlade beståndet av allmänna samlingslokaler............ 
  
 260 
  
 9.4.1 
  
 God förekomst av samlingslokaler ............................ 
  
 260 
  
 9.4.2 
  
 En god standard i samlingslokalerna ......................... 
  
 260 
  
 9.4.3 
  
 Varierad användning av lokalerna .............................. 
  
 262 
  
 9.4.4 
  
 God tillgång till lokalerna........................................... 
  
 263 
  
 9.4.5 
  
 Förbättrad fysisk tillgänglighet.................................. 
  
 264 
  
 9.4.6 
  
 Flexibel användning av lokalerna............................... 
  
 265 
  
 9.5 
  
 Effekterna av det statliga stödet............................................ 
  
 267 
  
 9.5.1 
  
 Syftet med stödet till allmänna samlingslokaler ....... 
  
 267 
  
 9.5.2 
  
 Det statliga och kommunala stödet........................... 
  
 268 
  
 9.5.3 
  
 Effekterna av det minskade stödet ............................ 
  
 269 
  
 10 
  
 Utredarens förslag .................................................... 
  
 271 
  
 10.1 
  
 Målen för det statliga stödet till allmänna 
  
 samlingslokaler....................................................................... 
  
 271 
  
 10.2 
  
 Inventering av befintliga och tänkbara mötesplatser........... 
  
 273 
  
 10.3 
  
 Statligt stöd till allmänna samlingslokaler ............................ 
  
 275 
  
 10.3.1 Stöd till byggnadstekniska åtgärder........................... 
  
 276 
  
 11 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2003:118 
  
 10.3.2 Stöd till handikappanpassning.................................... 
  
 277 
  
 10.3.3 Stöd till verksamhetsutveckling ................................. 
  
 278 
  
 10.3.4 Stöd till riksorganisationerna ..................................... 
  
 281 
  
 10.4 Hanteringen av det statliga stödet......................................... 
  
 284 
  
 10.4.1 Boverkets samlingslokaldelegation ............................ 
  
 284 
  
 10.4.2 Krav på kommunal medfinansiering .......................... 
  
 285 
  
 10.4.3 Vem skall kunna få bidrag .......................................... 
  
 286 
  
 10.4.4 Beräkning av bidragsunderlaget ................................. 
  
 288 
  
 10.4.5 Förfaranden i bidragsärenden..................................... 
  
 289 
  
 10.5 
  
 Konsekvenser av förslagen..................................................... 
  
 292 
  
 10.5.1 Finansiering av höjningen av anslaget........................ 
  
 292 
  
 10.5.2 Prövning av det offentliga åtagandet ......................... 
  
 296 
  
 10.5.3 Konsekvenser för den kommunala självstyrelsen ..... 
  
 297 
  
 10.5.4 Konskvenser för sysselsättning och offentlig 
  
 service .......................................................................... 
  
 298 
  
 10.5.5 Konsekvenser för jämställdhet................................... 
  
 299 
  
 10.5.6 Konsekvenser för att nå de integrationspolitiska 
  
 målen............................................................................ 
  
 302 
  
 Bilaga 1 .......................................................................... 
  
 305 
  
 Kommittédirektiv 
  
 Bilaga 2a ........................................................................ 
  
 315 
  
 Förordning (1996:1593) om bidrag till allmänna samlingslokaler 
  
 Bilaga 2b ........................................................................ 
  
 319 
  
 Boverkets föreskrifter om bidrag till allmänna samlingslokaler 
  
 Bilaga 3 .......................................................................... 
  
 323 
  
 Utredningens enkätundersökningar m.m. 
  
 Bilaga 3a ........................................................................ 
  
 329 
  
 Uppföljning av 1992 års enkät om allmänna samlingslokaler 
  
 Bilaga 3b ........................................................................ 
  
 335 
  
 Enkät till föreningar i 12 kommuner 
  
 Bilaga 3c ........................................................................ 
  
 339 
  
 Enkät till kommunerna om allmänna samlingslokaler 
  
 Bilaga 3d ........................................................................ 
  
 341 
  
 Frågeunderlag vid kommunbesök 
  
 Bilaga 4 .......................................................................... 
  
 343 
  
 Äga/Rum – om den allmänna samlingslokalens betydelse 
  
 12 
 Sammanfattning 
 Målen för det statliga stödet till allmänna samlingslokaler 
 Mitt förslag: De ursprungliga och utvidgade syftena med det statliga stödet till de allmänna samlingslokalerna bör fortfarande vara giltiga. De allmänna samlingslokalerna skall kunna till- godose föreningslivets behov av lokaler för sin verksamhet och för att förverkliga centrala demokratiska mål i samhället. De skall också tillgodose kulturlivets behov av lokaler både för distribution av kultur och för skapande aktiviteter. De skall även tillgodose spontana behov av lokaler för debatt och fritidssyssel- sättningar utanför det organiserade föreningslivet. 
 Ett viktigt skäl till att det i början av  
 1940-talet 
  inrättades ett särskilt stöd till allmänna samlingslokaler var att föreningslivet sågs som en naturlig och oumbärlig del av det medborgerliga livet. De var viktiga för en vital demokrati och för medborgarnas möjligheter att kunna utöva sina fri- och rättigheter. 
 På  
 1950-talet 
  kom allmänna samlingslokaler att mer ses som allmänna kultur- och fritidslokaler vilket ytterligare förstärktes under  
 1970-talet. 
  De allmänna samlingslokalerna skulle också till- godose de gemenskapsbehov som fanns i de nya förorternas bostadsområden. 
 Jag anser att dessa ursprungliga och utvidgade syften med de allmänna samlingslokalerna fortfarande är giltiga. De allmänna samlingslokalerna skall tillgodose: 
  
 Föreningslivets behov av lokaler för sin verksamhet och för att förverkliga centrala demokratiska mål i samhället 
  
 Kulturlivets behov av lokaler både för distribution av kultur och för skapande aktiviteter, 
  
 Spontana behov av lokaler för debatt och fritidssysselsättningar utanför det organiserade föreningslivet. 
  
 13 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2003:118 
  
 Samlingslokalerna är viktiga grundpelare i vårt demokratiska sam- hälle. De används för bildningsverksamhet, förenings- och kultur- liv. Jag anser därför att det i varje lokal miljö bör finnas en samlingslokal som främjar den sociala samvaron. Den lokala miljön kan vara en kommundel eller en stadsdel i de större städerna. 
 En allmän samlingslokal i en kommundel eller en stadsdel inne- bär ökade möjligheter att etablera ett föreningsliv som på ett effektivare sätt kan engagera de människor som bor i dessa områden. Jag anser framför allt att frågan hur man skall kunna få fram fler samlingslokaler i storstadsområdenas och de större tät- orternas ytterområden är särskilt angeläget. 
 Min uppfattning är att det måste finnas ett starkt enskilt engagemang kring samlingslokalerna om vi på lång sikt skall kunna bevara och utveckla en infrastruktur för en vital demokrati. Jag anser därför att en samlingslokal om möjligt bör drivas i före- ningsform. Därmed kan ideellt arbete och människor som satsar tid och engagemang mobiliseras. 
 Inventering av befintliga och tänkbara mötesplatser 
 Mitt förslag: Varje kommun bör, i samverkan med förenings- livet, göra en inventering av befintliga och tänkbara mötes- platser inom kommunen. En sådan inventering bör vara av frivillig karaktär. 
 En förutsättning för att den lokala demokratin skall kunna utveck- las och stärkas är att det finns en stark demokratisk infrastruktur. En betydelsefull beståndsdel i en sådan infrastruktur är en god till- gång till ändamålsenliga samlingslokaler. I varje lokal miljö bör det därför finnas en samlingslokal som främjar den sociala samvaron. 
 Jag föreslår att varje kommun, i samverkan med föreningslivet, bör göra en inventering av befintliga och tänkbara mötesplatser inom kommunen. En sådan inventering bör vara av frivillig karaktär. 
 En sådan inventering skulle inte bara ge föreningar och med- borgarna information om vilka lokaler som finns tillgängliga. Den skulle också kunna vara en grund för att se om, var och hur åtgär- der bör vidtas för att medborgarna skall kunna erbjudas mötes- platser i tillfredsställande omfattning. Det kan bli början på en lokalrörelse för den mångkulturella förorten. 
 14 
  
 SOU 2003:118 
  
 Sammanfattning 
  
 Jag hänvisar i det sammanhanget till ett initiativ som utredningen tog tillsammans med Svenska Kommunförbundet och Samlings- lokalorganisationernas samarbetskommitté (SamSam) om hur en dialog och samarbete skulle kunna utvecklas mellan kommuner och samlingslokalhållande föreningar. Därefter har SamSam fått ett projektbidrag från regeringen för att fortsätta utveckla sam- verkansprojektet i syfte att få fram goda exempel som kan spridas vidare till andra kommuner och föreningar. 
 Statligt stöd till allmänna samlingslokaler 
 Det statliga stödets olika delar 
 Mitt förslag: Det statliga stödet till allmänna samlingslokaler skall bestå av följande delar: 
  
 stöd till byggnadstekniska åtgärder 
  
 stöd till handikappanpassning 
  
 stöd till verksamhetsutveckling 
  
 stöd till riksorganisationerna 
  
 Jag föreslår att det statliga stödet till allmänna samlingslokaler bör ökas från den nuvarande nivån på 29 miljoner kronor till 40,5 miljoner kronor. 
 Nivån på bidraget till byggnadstekniska åtgärder och till handi- kappanpassning bör vara 25 miljoner kronor, men bör kunna ökas upp till 50 miljoner kronor när de ekonomiska förutsättningarna tillåter. Regeringen bör pröva detta inför det 
 årliga budgetarbetet. 
 Det nya bidraget till verksamhetsutveckling bör vara 10 miljoner kronor. 
 Bidraget till riksorganisationerna bör ökas från 4 miljoner kronor till 5,5 miljoner kronor. 
 15 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2003:118 
  
 Stöd till byggnadstekniska åtgärder 
 Mitt förslag: Det statliga stödet till byggnadstekniska åtgärder skall även fortsättningsvis vara ett investeringsstöd och användas till köp,  
 ny-, 
  om- eller tillbyggnad samt till större standardhöjande reparationer och till handikappanpassning. Jag föreslår att nivån på anslaget bör vara 25 miljoner kronor men bör kunna ökas till 50 miljoner kronor när de ekonomiska för- utsättningarna tillåter. Regeringen bör pröva detta inför det årliga budgetarbetet. 
 Jag föreslår att det statliga stödet även fortsättningsvis skall vara ett investeringsstöd och användas till  
 ny-, 
  om- eller tillbyggnad samt till större standardhöjande reparationer och till handikapp- anpassning. Jag föreslår att nivån på anslaget bör vara 25 miljoner kronor. 
 Det innebär att den anslagspost på 1,5 miljoner kronor som står till regeringens förfogande upphör. Denna anslagspost har använts för aktiviteter i eller i anslutning till allmänna samlingslokaler och som syftar till att stärka den demokratiska infrastrukturen. Jag ser förslaget om bidrag till verksamhetsutveckling vid allmänna sam- lingslokaler som en vidareutveckling av denna anslagspost. 
 Under de senaste åren har summan av de ansökta beloppen upp- gått till 60 miljoner kronor per år. Med tanke på de förslag som jag lämnar i övrigt och som kan öka efterfrågan på bidrag föreslår jag att anslaget till allmänna samlingslokaler ökas till 50 miljoner kronor när de ekonomiska förutsättningarna tillåter. Regeringen bör pröva detta inför det årliga budgetarbetet. 
 Stöd till handikappanpassning 
 Mitt förslag: Bidrag skall även fortsättningsvis kunna lämnas till hela kostnaden för handikappanpassningen. Bidrag till handi- kappanpassningen skall kunna utgå med högst 200 000 kronor. I de fall när handikappåtgärderna ingår i en större eller mindre om- eller tillbyggnad skall föreningen kunna bryta ut handi- kappdelen och ansöka om bidrag bara för den. 
 16 
  
 SOU 2003:118 
  
 Sammanfattning 
  
 Enligt den nuvarande förordningen kan bidrag lämnas för handi- kappanpassning till hela kostnaden, dock högst med 165 000 kronor. Det har varit oförändrat sedan början på 1990- talet. En förutsättning har varit att en sådan anpassning inte ingår i någon annan åtgärd som man kan få bidrag till enligt förordningen. Om ansökan har gällt bidrag för enbart handikappanpassning har det inte funnits några krav på att även kommunen skall ge bidrag till projektet. 
 Jag föreslår att bidrag fortfarande skall kunna lämnas till hela kostnaden för handikappanpassningen men att bidraget skall kunna utgå med högst 200 000 kronor. Om handikappåtgärderna ingår i en större om- eller tillbyggnad skall föreningen kunna bryta ut handikappdelen och ansöka om bidrag bara för den delen. 
 Stöd till verksamhetsutveckling 
 Mitt förslag: Ett särskilt projektbidrag på 10 miljoner kronor till verksamhetsutveckling i allmänna samlingslokaler bör inrättas. Bidrag skall kunna lämnas till hela kostnaden, dock högst med 1 miljon kronor. Bidraget bör fördelas av Boverket. Under den första treårsperioden bör bidraget bland annat användas för att befintliga samlingslokaler eller andra lokaler skall kunna anpassas till ungdomars kulturformer. Bidraget skall också kunna användas för att stödja samlingslokalföreningarnas riksorganisationer i deras arbete med att stimulera utvecklingen av de ungas egen kultur- och mötesverksamhet i allmänna samlingslokaler. Därefter bör Boverket bedöma den fortsatta inriktningen av bidraget. 
 De allmänna samlingslokalerna startade en gång för att erbjuda mötesplatser till ett blomstrande föreningsliv. Men de samhälleliga förutsättningarna för de allmänna samlingslokalerna har förändrats. Folkrörelser och ideella föreningar har under lång tid förlorat medlemmar och värst drabbade är storstäderna. Samtidigt har formerna för det demokratiska och kulturella deltagandet föränd- rats. 
 Denna utveckling kan vara ett tecken på att föreningslivet inte längre känns attraktivt och att medborgarna väljer andra sätt att agera och att organisera sig. Skulle detta vara en långsiktig trend 
 17 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2003:118 
  
 mot ett minskat föreningsengagemang bedömer jag att det får allvarliga konsekvenser även för de allmänna samlingslokalerna. 
 Med hänvisning till den forskarstudie som jag har låtit göra pekar jag på att det inte räcker med att bara ställa en lokal till förfogande. Det handlar också om lokalens fysiska utformning och tekniska utrustning, tillgänglig pedagogisk och annan kompetens, verksam- hetscoaching och projektledarskap. Det räcker alltså inte med traditionella mötes- eller arrangemangslokaler. Lokalerna måste kunna anpassas till de aktivitetsformer som idag är de som i allt högre grad engagerar. 
 Det finns ett antal goda exempel runt om i landet där sociala och kulturella rörelser har skapat en mängd arrangemang och verksam- heter som engagerar människorna i området. Nya föreningsdrivna samlingslokaler i förorterna växer dock inte framlika lätt som på landsbygden där tillgången till tomma lokaler och social närhet och sammanhållning är starkare. 
 För att föreningsdrivna samlingslokaler skall kunna utvecklas anser jag att det krävs ett aktivt mobiliseringsarbete. Den ideella kraft som finns bland människor i bostadsområdena måste kunna kanaliseras in i ett samarbete med etablerade folkrörelser, studie- förbund och även kommunala förvaltningar. För att starta den processenanser jag att en särskild satsning bör göras med fokus på mobilisering bland de människor som berörs, i syfte att skapa nya föreningsdrivna samlingslokaler i förorterna. 
 Mot den här bakgrunden föreslår jag att ett särskilt projekt- bidrag på 10 miljoner kronor till verksamhetsutveckling i allmänna samlingslokaler inrättas. Bidrag skall kunna lämnas till hela kostna- den, dock högst med 1 miljon kronor. Bidraget bör fördelas av Boverket. Under den första treårsperioden bör bidraget bland annat användas för att befintliga samlingslokaler eller andra lokaler skall kunna anpassas till ungdomars kulturformer. 
 Jag föreslår att bidraget också skall kunna användas för att stödja samlingslokalföreningarnas riksorganisationer i deras arbete med att stimulera utvecklingen av de ungas egen kultur- och mötes- verksamhet i allmänna samlingslokaler. Därefter bör Boverket bedöma den fortsatta inriktningen av bidraget. 
 18 
  
 SOU 2003:118 
  
 Sammanfattning 
  
 Stöd till riksorganisationerna 
 Mitt förslag: Samlingslokalsföreningarnas centrala organisa- tioner bör ges ett rimligt stöd till sin informations- och utred- ningsverksamhet. Jag föreslår en ökning med 1,5 miljoner kronor till 5,5 miljoner kronor av det särskilda bidrag som anvisas till de tre riksorganisationerna Bygdegårdarnas Riksför- bund, Folkets Hus  Parker samt Våra Gårdar. Bidraget skall användas dels för respektive organisations allmänna informa- tions- rådgivnings- och utvecklingsarbete, dels för respektive organisations arbete i anslutning till ansökningar om statligt stöd. Bidraget bör fördelas av Boverket. 
 Sedan slutet av  
 1940-talet 
  har samlingslokalföreningarnas riksorga- nisationer fått ett statligt stöd för att täcka en del av det arbete man utför. 1973 utökades stödet och fick sin nuvarande form. Stödet har uppgått till 4 miljoner kronor sedan 1998. Sedan 1999 har bidraget fördelats av Ungdomsstyrelsen efter ansökan från Sam- Sam. 
 Jag anser att samlingslokalorganisationerna bör ges ett rimligt stöd till sin informations och utredningsverksamhet och föreslår därför en ökning med 1,5 miljoner kronor av det särskilda bidrag som anvisas till de tre riksorganisationerna. Syftet med stödet skall vara att ersätta organisationerna för deras arbete i anslutning till projektansökningar, men även för deras medverkan i arbetet med verkamhetsutveckling. 
 Jag föreslår att bidraget fördelas av Boverket och att stödet för- delas till riksorganisationerna enligt följande principer: 
 1,5 miljoner kronor bör fördelas lika mellan de tre organisa- tionerna 
 50 procent av det återstående anslaget, eller 2 miljoner kronor, bör fördelas utifrån respektive organisations andel av det totala antalet föreningar som är medlemmar i en riksorganisation 
 50 procent av det återstående anslaget, eller 2 miljoner kronor, bör fördelas utifrån respektive organisations andel av den totala intäkten från medlemsavgifter. 
 Förutsättningarna för fördelningen kan dock komma att förändras över tiden. Regeringen kan därför, efter framställan från SamSam, behöva förändra beslut om fördelningen. 
 19 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2003:118 
  
 Hanteringen av det statliga stödet 
 Boverkets samlingslokaldelegation 
 Mitt förslag: Boverkets samlingslokalsdelegation bör även fort- sättningsvis fatta beslut i fråga om bidrag till allmänna samlingslokaler. Jag föreslår också att en företrädare för Ungdomsstyrelsen bör ingå i delegationen. 
 Enligt den nuvarande förordningen skall ansökan om bidrag ges in till Boverket. Det har inte framkommit något som talar för att någon annan myndighet skulle vara lämpligare för ändamålet. 
 Med tanke på att handikappanpassning är en viktig del av det statliga stödet talar det ytterligare för att ansvaret för dessa frågor bör handhas av Boverket, som har ett samlat ansvar, sektorsansvar, för handikappfrågor med anknytning till verkets verksamhets- område. 
 Vid Boverket finns en samlingslokaldelegation Delegationen består av en ordförande och högst sju andra ledamöter som utses av regeringenför en bestämd tid. Jag föreslår att en företrädare för Ungdomsstyrelsen bör ingå i styrelsen. 
 Krav på kommunal medfinansiering 
 Mitt förslag: Kravet på kommunal medfinansiering bör finnas kvar. Kommunen skall lämna ekonomiskt bidrag, eller på annat sätt garantera, minst 30 procent av det bidragsunderlag som berättigar till det statliga bidraget. 
 För att få bidrag till köp, ny eller ombyggnad och standardhöjande reparationer krävs det enligt den nuvarande förordningen att kommunen lämnar bidrag med minst 30 procent av det bidrags- underlag som berättigar det statliga bidraget. 
 Jag har tidigare föreslagit att varje kommun, frivilligt och i samverkan med föreningslivet bör göra en inventering av befintliga och tänkbara mötesplatser inom kommunen. En sådan inventering bör kunna visa på behovet av allmänna samlingslokaler i kom- munen, om det saknas lokaler eller om det finns ett överskott av lokaler inom ett område. Inventeringen bör också visa om det finns möjligheter att söka lösningar byggda på flexibilitet och samverkan, 
 20 
  
 SOU 2003:118 
  
 Sammanfattning 
  
 att göra smärre och enklare ombyggnader och i enstaka fall att skapa nya lokaler genom om eller nybyggnad. 
 Jag bedömer att det är viktigt att kommunen är med och prövar behovet av samlingslokaler i kommunen. Det är på den kommunala nivån som man kan bygga upp en struktur som passar lokala för- hållanden och göra de nödvändiga prioriteringarna. Jag förutsätter att kommunen efter en sådan prövning också är beredd att ge bidrag till samlingslokalens framtida drift och att det därmed finns goda ekonomiska förutsättningar att driva och förvalta lokalen. 
 Jag föreslår att kravet på kommunal medfinansiering bör finnas kvar och att den nuvarande nivån på 30 procent är lämplig. Jag bedömer att i de fall när en kommun i dagens kärva kommunal- ekonomiska läge beslutar att bidra till en medfinansiering finns det ett varaktigt behov av lokalen på orten och att detta behov är ordentligt prövat. 
 Jag föreslår dock att formen för det kommunala bidraget kan göras mer flexibel. Huvudregeln är att det skall lämnas som ekonomiskt bidrag. Men kommunen kan också bidra på annat sätt. Det finns exempel på att det kommunala bidraget har räknats om i arbetstid och att kommunen har bidragit med arbetskraft .Jag anser att om kommunen, tillsammans med andra myndigheter eller liknande, garanterar minst 30 procent av bidragsunderlaget, bör det anses som likvärdigt med kommunal medfinansiering. 
 Vem skall kunna få bidrag 
 Mitt förslag: Det statliga stödet till byggnadstekniska åtgärder och handikappanpassning bör även fortsättningsvis lämnas till sådana aktiebolag, stiftelser eller föreningar som arbetar utan vinstsyfte och är fristående från en kommun eller kommunala företag. 
 Enligt den nuvarande förordningen får bidrag till byggnadstekniska åtgärder och handikappanpassning lämnas till sådana aktiebolag, stiftelser eller föreningar som arbetar utan vinstsyfte och är fristå- ende från en kommun eller kommunala företag. Jag föreslår inte några förändringar i det avseendet 
 Jag anser att det finns ett stort behov av samlingslokaler i stor- städerna. Detta är en utmaning inte bara för de allmänna samlings- lokalernas riksorganisationer. För att nya föreningsdrivna 
 21 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2003:118 
  
 samlingslokaler skall kunna utvecklas krävs det också ett mobili- seringsarbete. De ideella krafter som finns bland människor i dessa områden måste kunna kanaliseras in i ett samarbete mellan etable- rade folkrörelser, studieförbund och även med kommunala förvalt- ningar. 
 Beräkning av bidragsunderlaget 
 Mitt förslag: För köp, nybyggnation och tillbyggnad skall den tidigare regeln om begränsning till 1 000 m 
 2  
 fortfarande gälla. För ändring av byggnad (ombyggnad) samt standardhöjande åtgärder föreslår jag dock ingen begränsning av bidragsunder- laget för det statliga stödet. 
 Enligt den nuvarande föreordningen är det samlingslokalens yta, efter det att byggnadsprojektet har genomförts, som är utgångs- punkten för beräkningen av bidragsunderlaget. Samlingslokalytan är den sammanlagda lokalytan för alla utrymmen som används för samlingslokalverksamheten. 
 I slutet av  
 1980-talet 
  infördes en regel om en gräns på 1 000 m 
 2  
 för att det statliga stödet på 50 procent skulle utgå. Om ytan över- steg 1 000 m 
 2  
 reducerades bidraget. Skälet till denna regel var att man ville satsa på mindre lokaler, bland annat i förorterna. 
 Jag bedömer att regeln inte är ändamålsenlig och har snarast utgjort ett hinder för en önskvärd utveckling. Ombyggnad och renovering av redan byggda större föreningsdrivna lokaler har missgynnats, vilket inte har gynnat utveckling och en nödvändig anpassning i landets större tätorter. 
 Jag föreslår därför att för ändring av byggnad (ombyggnad) samt standardhöjande åtgärder skall ingen begränsning av bidragsunder- laget göras för det statliga stödet. För köp, nybyggnation och till- byggnad skall den tidigare regeln om begränsning till 1 000 m 
 2  
 fortfarande gälla. 
 22 
  
 SOU 2003:118 
  
 Sammanfattning 
  
 Förfaranden i bidragsärenden 
 Mina förslag: 
 Kravet på att det till ansökan skall fogas en långtidsbudget bör utgå. 
 Boverkets samlingslokaldelegation skall kunna ställa villkor för besluten. 
 Delegationen skall också kunna besluta om ny fördelning av de bidragsmedel som återkallats, om sökanden inte har uppfyllt förutsättningarna i beslutet. 
 Kravet på att lokalen inte utan medgivande av Boverket får upphöra att vara allmän samlingslokal innan 25 år förflutit från den dag då ansökan om bidrag gavs in till verket, bör sänkas till 10 år. 
 Kravet på den upplåtelsetid, som anges i nyttjanderättsavtal och som ger sökanden fri dispositionsrätt under minst 25 år, bör sänkas till minst 5 år. 
 Enligt den nuvarande förordningen skall den sökande till ansökan foga en plan för lokalernas användning samt en långtidsbudget. Enligt uppgift ifrågasätter många sökande om en långtidsbudget verkligen är nödvändig, framför allt i mindre projekt där åtgärden i sig inte bedöms ha någon påverkan på budgeten framöver. 
 Jag föreslår därför att kravet på en långtidsbudget bör utgå. Jag bedömer att om kommunen har tillstyrkt ansökan och är beredd att ge bidrag till samlingslokalens framtida drift, bör det därmed finnas goda ekonomiska förutsättningar att på längre sikt driva och förvalta lokalen. 
 Jag föreslår att Boverkets samlingslokaldelegation skall kunna ställa villkor i besluten. Det kan bl.a. underlätta samfinansiering med  
 EU-bidrag 
  och möjlighet att återkalla bidragsmedel som inte utnyttjas. Det senare innebär att medel som inte har utbetalats och som har återkallats skall kunna fördelas på nytt vid ett senare beslutstillfälle. 
 Jag föreslår att kravet på att lokalen inte utan medgivande av Boverket får upphöra att vara allmän samlingslokal innan 25 år har förflutit från den dag då ansökan om bidrag gavs in till verket, bör sänkas till 10 år. Min uppfattning är att 25 år i dagens läge förefaller vara alltför lång tid. Förhållanden och förutsättningar i samhället förändras snabbt. 
 23 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2003:118 
  
 Jag föreslår slutligen att kravet på den upplåtelsetid, som anges i nyttjanderättsavtal och som ger sökanden fri dispositionsrätt under minst 25 år, bör sänkas till minst 5 år. Exempelvis hyr de flesta samlingslokalföreningar i Stockholm sina lokaler, företrädesvis av något av de kommunala bostadsbolagen. Avtalen löper som regel på 5 år. 
 24 
 Författningsförslag 
 Förslag till 
 ändringar i förordning (1996:1593) om bidrag till allmänna samlingslokaler 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 Allmän samlingslokal 
 1 § Med allmän samlingslokal avses i denna förordning en lo- kal som på en ort hålls öppen och tillgänglig för förenings- livets möten, studieverksamhet, kulturell verksamhet, förströel- se, fritidssysselsättning eller nå- gon annan liknande verksamhet. 
 1 § Med allmän samlingslokal avses i denna förordning en lo- kal som på en ort  
 behövs för det offentliga livet och de kulturella strävandena inom orten och s 
 om hålls öppen och tillgänglig för föreningslivets möten, studie- verksamhet, kulturell verksam- het, förströelse, fritidssyssel- sättning eller någon annan lik- nande verksamhet. 
 25 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2003:118 
  
 Förutsättningar för bidrag 
 2 § Statligt bidrag till en all- män samlingslokal får lämnas för 
  
 1. 
  
 köp eller nybyggnad, 
  
 2. 
  
 ombyggnad och standard- höjande reparationer som inte är av ringa omfattning, eller 
  
 3. 
  
 handikappanpassning som utförs utan samband med 1 eller 2. 
  
 2 § Statligt bidrag till en all- män samlingslokal får lämnas som 
  
 1. 
  
 Investeringsbidrag 
  
 2. 
  
 Verksamhetsutvecklingsbi- 
  
 drag 
 3 § Med investeringsbidrag avses i denna förordning bidrag för 
  
 1. 
  
 köp, ny-  
 och tillbyggnad, 
  
 2. 
  
 ombyggnad och standard- höjande reparationer som inte är av ringa omfattning, 
  
 3. 
  
 handikappanpassning 
  
 För bidrag för en åtgärd en- ligt första stycket 1 och 2 krävs att kommunen lämnar bidrag med minst 30 procent av det bidragsunderlag som berättigar till det statliga bidraget. 
 3 § För att få bidrag krävs det vidare att 
  
 1. 
  
 det finns ett varaktigt be- hov av lokalen på orten, 
  
 2. 
  
 lokalen kommer att fylla skäliga krav på god standard, 
  
 3. 
  
 lokalen kommer att hållas tillgänglig för varje organisation eller grupp med organiserad verksamhet som är verksam inom orten och att detta sker opartiskt, i skälig omfattning och på skäliga villkor, 
  
 4. 
  
 lokalen har eller förväntas 
  
 För bidrag för en åtgärd en- ligt första stycket 1 och 2 krävs att kommunen lämnar  
 ekono- miskt  
 bidrag,  
 eller på annat sätt garanterar,  
 minst 30 procent av det bidragsunderlag som berät- tigar till det statliga bidraget 
  
 4 § För att få  
 investeringsbi- drag  
 krävs att 
  
 1. 
  
 det finns ett varaktigt be- hov av lokalen på orten, 
  
 2. 
  
 lokalen kommer att fylla skäliga krav på god standard, 
  
 3. 
  
 lokalen kommer att hållas tillgänglig för varje organisation eller grupp med organiserad verksamhet som är verksam inom orten och att detta sker opartiskt, i skälig omfattning och på skäliga villkor, 
  
 4. 
  
 lokalen har eller förväntas 
  
 26 
  
 SOU 2003:118 
  
 Författningsförslag 
  
 få en allsidig användning, och att 
 5. det finns goda ekonomiska förutsättningar att driva och förvalta lokalen 
 4 § Bidrag för ett köp som är fullbordat när en ansökan om bidrag prövas lämnas endast om sökanden haft synnerliga skäl för att genomföra köpet före bidragsbeslutet. På samma sätt lämnas bidrag för en ny- eller ombyggnad som har påbörjats när en ansökan om bidrag prö- vas endast om sökanden haft synnerliga skäl för att påbörja arbetena före bidragsbeslutet. 
 få en allsidig användning, och att 
 5. det finns goda ekonomiska förutsättningar att driva och förvalta lokalen 
 5 § Bidrag för ett köp  
 enligt 
  
 3 § 1,  
 som är fullbordat när en ansökan om bidrag prövas, läm- nas endast om sökanden haft synnerliga skäl för att genom- föra köpet före bidragsbeslutet. På samma sätt lämnas bidrag för en  
 ny-, 
  till- eller ombyggnad som har påbörjats när en an- sökan om bidrag prövas endast om sökanden haft synnerliga skäl för att påbörja arbetena före bidragsbeslutet. 
 6 § För att få verksamhetsut- vecklingsbidrag krävs att bidraget används för att anpassa eller sti- mulera verksamhet i sådan sam- lingslokal som avses i 1 § för ungdomsgrupper inom kultur- och fritidsområdet eller för verk- samhetsutveckling för nya kultur- och mötesformer. 
 Vem kan få bidrag? 
 5 § Bidrag lämnas till sådana aktiebolag, stiftelser eller före- ningar som arbetar utan vinst- syfte och är fristående från en kommun eller kommunala före- tag. 
  
 7 §  
 Investeringsbidrag  
 får läm- nas till sådana aktiebolag, stiftel- ser eller föreningar som arbetar utan vinstsyfte och är fristående från en kommun eller kom- munala företag. 
  
 27 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2003:118 
  
 8 §  
 Verksamhetsutvecklingsbi- drag får lämnas till samlings- lokalhållande förening eller till riksorganisation vars medlemmar består av sådana föreningar. 
  
 Bidragsunderlag 
  
 6 § Bidrag beräknas på grund- 
  
 9 § 
  
 Investeringsbidrag för 
  
 så- 
  
 val av ett bidragsunderlag som 
  
 dana åtgärder som avses i 3 §  
 1 
  
 motsvarar kostnaden för en åt- 
  
 beräknas på grundval av ett bi- 
  
 gärd enligt 2 § 1 och 2 av den 
  
 dragsunderlag 
  
 som motsvarar 
  
 allmänna 
  
 samlingslokalens ytor 
  
 kostnaden för en åtgärd av den 
  
 upp 
  
 till 
  
 högst 1 000 kvadrat- 
  
 allmänna 
  
 samlingslokalens ytor 
  
 meter och som är skälig med 
  
 upp till högst 1000 kvadrat- 
  
 hänsyn till projektets art och 
  
 meter och som är skälig med 
  
 omfattning. 
  
 hänsyn till projektets art och 
  
 omfattning. 
  
 För sådana åtgärder som avses 
  
 i 3 § 2 
  
 beräknas 
  
 bidraget 
  
 på 
  
 grundval 
  
 av ett 
  
 bidragsunderlag 
  
 som är skälig med hänsyn till 
  
 projektets art och omfattning. 
  
 I 
  
 bidragsunderlaget får det 
  
 I bidragsunderlaget får 
  
 det 
  
 även räknas in kostnader för 
  
 även räknas in kostnader för 
  
 1. utrymmen för ungdoms- 
  
 1. utrymmen för ungdoms- 
  
 verksamhet om de inryms i 
  
 verksamhet om de inryms i 
  
 samma byggnad, 
  
 samma byggnad, 
  
 2. utrymmen för den all- 
  
 2. utrymmen för den all- 
  
 männa samlingslokalens skötsel, 
  
 männa samlingslokalens skötsel, 
  
 och 
  
 och 
  
 3. 
  
 konstnärlig utsmyckning 
  
 3. 
  
 konstnärlig 
  
 utsmyckning 
  
 som uppgår till högst en procent 
  
 som uppgår till högst en procent 
  
 av bidragsunderlaget. 
  
 av bidragsunderlaget. 
  
 Om det finns särskilda skäl 
  
 Om det finns 
  
 särskilda 
  
 skäl 
  
 28 
  
 SOU 2003:118 Författningsförslag 
  
 får 
  
 kostnader 
  
 för 
  
 konstnärlig 
  
 får kostnader 
  
 för 
  
 konstnärlig 
  
 utsmyckning 
  
 eller 
  
 anskaffning 
  
 utsmyckning 
  
 eller 
  
 anskaffning 
  
 av inventarier som sammanlagt 
  
 av inventarier som sammanlagt 
  
 uppgår till högst fem procent av 
  
 uppgår till högst fem procent av 
  
 bidragsunderlaget 
  
 räknas 
  
 in 
  
 i 
  
 bidragsunderlaget 
  
 räknas 
  
 in i 
  
 underlaget. 
  
 underlaget. 
  
 Bidragets storlek 
  
 7 § Bidrag får lämnas med ett 
  
 10 §  
 Investeringsbidrag för så- 
  
 belopp som uppgår till högst 
  
 dana åtgärder som avses i 3 § 1 
  
 50 procent av bidragsunderlaget. 
  
 och 2  
 får lämnas med ett belopp 
  
 som 
  
 uppgår 
  
 till 
  
 högst 
  
 50 procent av bidragsunderlaget. 
  
 8 § 
  
 Bidrag 
  
 får 
  
 lämnas 
  
 för 
  
 11 § 
  
 Bidrag 
  
 får 
  
 lämnas för 
  
 handikappanpassning 
  
 av 
  
 en 
  
 handikappanpassning av en all- 
  
 allmän 
  
 samlingslokal 
  
 till 
  
 hela 
  
 män 
  
 samlingslokal 
  
 till 
  
 hela 
  
 kostnaden, 
  
 dock 
  
 högst 
  
 med 
  
 kostnaden, 
  
 dock 
  
 högst 
  
 med 
  
 165 000 kronor. En 
  
 förutsätt- 
  
 200 000  
 kronor. 
  
 En 
  
 förutsätt- 
  
 ning är att en sådan anpassning 
  
 ning är att en sådan anpassning 
  
 inte ingår i någon annan åtgärd 
  
 inte ingår i någon annan åtgärd 
  
 som det lämnas bidrag för enligt 
  
 som det lämnas bidrag för enligt 
  
 denna förordning. 
  
 denna förordning. 
  
 12 § 
  
 Bidrag 
  
 för 
  
 verksamhets- 
  
 utveckling får lämnas till hela 
  
 kostnaden, 
  
 dock 
  
 högst 
  
 med 
  
 1 miljon kronor. 
  
 Förfarandet i bidragsärenden 
  
 9 § Ansökan om bidrag ges in 
  
 § 13 
  
 Ansökan 
  
 om 
  
 till Boverket. Sådana uppgifter i 
  
 investeringsbidrag enligt 3 §  
 ges 
  
 en ansökan som rör faktiska 
  
 in till Boverket. Sådana upp- 
  
 förhållanden 
  
 skall 
  
 sökanden 
  
 gifter i en ansökan som rör fak- 
  
 lämna på heder och samvete. Till 
  
 tiska förhållanden skall sökan- 
  
 ansökan skall fogas en plan för 
  
 den lämna på heder och sam- 
  
 lokalernas användning samt 
  
 en 
  
 vete.  
 Till ansökan skall fogas en 
  
 långtidsbudget. 
  
 plan för lokalernas användning. 
  
 Bidrag lämnas i mån av till- 
  
 Boverket 
  
 fördelar 
  
 de medel 
  
 gång på medel. Ansökningen skall 
  
 som 
  
 är tillgängliga 
  
 under 
  
 ett 
  
 ha inkommit till verket före den 
  
 29 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2003:118 
  
 budgetår vid ett tillfälle före ut- gången av maj året efter det att ansökningarna kommit in till verket. 
 10 § Om en ansökan avser bi- drag till ett byggnadsprojekt, skall den sökande förbinda sig att 
  
 1. 
  
 utföra projektet inom den tid som Boverket bestämmer, 
  
 2. 
  
 iaktta de bestämmelser om projektets utförande i övrigt som verket meddelar, 
  
 3. 
  
 lämna verket en fullständig redovisning av kostnaderna för projektet, samt 
  
 4. 
  
 hålla byggnaden tillgänglig för sådan besiktning som avses i 11 §. 
  
 11 § När ett byggnadsprojekt har färdigställts skall byggnaden 
 31 december och skall prövas vid ett tillfälle före utgången av maj månad följande år. 
 14 § Ansökan om verksam- hetsutvecklingsbidrag enligt 6 § ges in till Boverket. Sådana upp- gifter i en ansökan som rör fak- tiska förhållanden skall sökanden lämna på heder och samvete. Bi- drag lämnas i mån av tillgång på medel. Ansökan skall ha kommit in före den 1 september och skall prövas vid ett tillfälle före ut- gången av december månad samma år. 
 15 § Boverket får bestämma villkor för investeringsbidraget och verksamhetsutvecklingsbi- draget. 
 16 § Om en ansökan avser bi- drag till ett byggnadsprojekt, skall den sökande förbinda sig att 
  
 1. 
  
 utföra projektet inom den tid som Boverket bestämmer, 
  
 2. 
  
 iaktta de bestämmelser om projektets utförande i övrigt som verket meddelar, 
  
 3. 
  
 lämna verket en fullständig redovisning av kostnaderna för projektet, samt 
  
 4. 
  
 hålla byggnaden tillgänglig för sådan besiktning som avses i 17 §. 
  
 17 § När ett byggnadsprojekt har färdigställts skall byggnaden 
 30 
  
 SOU 2003:118 
  
 Författningsförslag 
  
 besiktigas. Besiktning sker på den sökandes bekostnad genom en besiktningsman som Bo- verket anvisar. 
 besiktigas. Besiktning sker på den sökandes bekostnad genom en besiktningsman som Boverket anvisar. 
 12 § Boverket får återkalla ett bidragsbeslut, om de förutsätt- ningar som låg till grund för beslutet inte längre finns och bidraget inte har betalats ut. 
 13 § Om bidraget har betalats ut, får Boverket besluta om återbetalning av bidraget helt eller delvis endast om 
  
 1. 
  
 mottagaren genom oriktiga uppgifter eller på något annat sätt har förorsakat att bidrag felaktigt har lämnats eller läm- nats med för högt belopp, 
  
 2. 
  
 bidraget i annat fall fel- aktigt har lämnats eller lämnats med för högt belopp och mot- tagaren skäligen borde ha insett detta, eller 
  
 3. 
  
 lokalen utan medgivande av Boverket upphör att vara allmän samlingslokal innan 25 år för- flutit från den dag då ansökan om bidrag gavs in till verket. 
  
 18 §  
 Den som har mottagit verksamhetsutvecklingsbidrag skall lämna en slutredovisning av projektet till Boverket på sätt som Boverket föreskriver. 
 19 § Boverket får återkalla ett bidragsbeslut, om de förutsätt- ningar som låg till grund för beslutet inte längre finns och bidraget inte har betalats ut. 
  
 20 §  
 Om investeringsbidrag eller verksamhetsutvecklings- bidrag  
 har betalats ut, får Boverket besluta om återbetal- ning av bidraget helt eller delvis endast om 
  
 1. 
  
 mottagaren genom oriktiga uppgifter eller på något annat sätt har förorsakat att bidrag felaktigt har lämnats eller läm- nats med för högt belopp, 
  
 2. 
  
 bidraget i annat fall fel- aktigt har lämnats eller lämnats med för högt belopp och mot- tagaren skäligen borde ha insett detta, eller 
  
 3. 
  
 lokalen utan medgivande av Boverket upphör att vara allmän samlingslokal innan  
  
 10 år  
 för- flutit från den dag då ansökan om bidrag gavs in till verket. 
  
 4. 
  
 villkoren för bidrag inte har 
  
 följts 
 31 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2003:118 
  
 Föreskriftsrätt 
 14 § Boverket får meddela föreskrifter för verkställigheten av denna förordning. 
 21 § Boverket får meddela föreskrifter för verkställigheten av denna förordning. 
 Överklagande 
 15 § Boverkets beslut om återbetalning av bidrag får över- klagas hos regeringen. I övrigt får verkets beslut enligt denna förordning inte överklagas. 
 22 § Boverkets beslut om återbetalning av bidrag får över- klagas hos regeringen. I övrigt får verkets beslut enligt denna förordning inte överklagas. 
 32 
 1 Uppdraget 
  
 1.1 
  
 En långsiktig strategi för att värna och fördjupa demokratin 
  
 1.1.1 
  
 Medborgarsammanslutningarnas roll i demokratin 
  
 Riksdagen lade genom beslut våren 2002 om propositionen Demo- krati för det nya seklet (prop. 2001/02:80) fast en långsiktig strategi för att värna och fördjupa demokratin. Därmed följde riks- dagen också Demokratiutredningens förslag om ett långsiktigt arbete för att stärka demokratin. 
 Enligt propositionen bör det i en sammanhållen och långsiktig strategi ingå åtgärder för att värna den representativa demokratins traditionella kanaler för inflytande. Reformarbetet skall ta sikte på ett medborgardeltagande också mellan valen. Arbetet skall inriktas mot att värdet av samtal och diskussion i en demokrati lyfts fram. 
 Enligt propositionen skall möjligheterna för medborgarnas del- tagande i rollen som aktiva i föreningar eller andra sammanslut- ningar förbättras. Särskilda insatser skall göras för att involvera nya typer av sammanslutningar, samt sådana som företräder grupper som i dag är mindre delaktiga i samhället. 
 Propositionen betonar att medborgarsammanslutningar, såsom folkrörelser och föreningar, har en viktig roll när det gäller att utveckla, fördjupa och bredda demokratin. 
  
 Medborgarsammanslutningar kan vara en mobiliserande kraft i samhället. 
  
 Sammanslutningar, som kanaliserar särskilda intressen, kan fungera som en motvikt till offentlig maktutövning. 
  
 Genom medborgarsammanslutningarna har medborgaren ytter- ligare möjlighet att göra sin röst hörd. 
  
 33 
  
 Uppdraget 
  
 SOU 2003:118 
  
 Om sammanslutningarna ges bättre möjligheter att delta i den politiska processen kan de också ge makt åt i dag under- representerade grupper i samhället, vilket kan bidra till att bekämpa utanförskap. 
  
 Enligt propositionen besitter medborgarsammanslutningar erfarenheter och kompetens som är ovärderliga för den representa- tiva demokratin. Därför är en bred dialog och samverkan med sådana sammanslutningar av stor betydelse. Små, nya och okonventionella, ibland löst organiserade, sammanslutningar måste beredas tillfälle att delta. Sammanslutningarna kan ge komplet- terande information om nya behov i samhället och hur dessa kan tillgodoses. Användande av deras kompetens kan stimulera fler människor till deltagande. 
 Propositionen betonar också att ett inte oviktigt resultat av föreningslivet är att människor, som medlemmar i föreningar eller andra sammanslutningar, lär sig samarbeta och utveckla ett ömse- sidigt förtroende för varandra. Medlemmarnas åsikter vägs samman till gemensamma idéer och strävanden och beslut fattas för vilka deltagarna tvingas ta ett gemensamt ansvar. Dessa är viktiga kunskaper och egenskaper i en demokrati. 
 Enligt propositionen kan fler vägar till inflytande öka engage- manget i frågor på olika samhällsnivåer, diskussionerna kan bli fler och nya idéer som annars inte hade fångats upp kan tas till vara. När deltagandet upplevs som meningsfullt kan det förhoppningsvis i sin tur också locka fler att engagera sig. 
  
 1.1.2 
  
 En infrastruktur för ett demokratiskt samhälle 
  
 Enligt propositionen bör formerna för det stöd som stat, kom- muner och landsting ger för att underlätta för det lokala förenings- livet kontinuerligt ses över för att finna de bästa formerna. En sådan översyn bör ske i samråd med berörda folkrörelser. 
 Regeringen genomförde under  
 2000–2002 
  ett långsiktigt utveck- lingsarbete för den svenska demokratin, Tid för demokrati. Inom ramen för detta arbete lämnades bl.a. bidrag för demokratiut- vecklingsprojekt med syfte att stimulera ett ökat engagemang och deltagande i de demokratiska processerna i stort och i val på alla nivåer. En utvärdering av projekten visar bl.a. på ett ökat engage- mang för utvecklingen av den lokala demokratin. 
 34 
  
 SOU 2003:118 
  
 Uppdraget 
  
 I regeringens arbete för att öka medborgarnas deltagande i den demokratiska processen föreslår regeringen därför i budget- propositionen för 2004 att 10 miljoner kronor bör avsättas för en ny demokratisatsning. I den ingår bl.a. insatser för att öka valdel- tagandet i valet till Europaparlamentet 2004. Samverkansprojekt mellan olika myndigheter och organisationer kommer att genom- föras för att bl.a. stimulera till ett ökat valdeltagande bland grupper som i tidigare val haft ett lägre deltagande. 
 I demokratipropositionen betonas att en förutsättning för att den lokala demokratin skall kunna utvecklas och stärkas är att det finns en stark infrastruktur för ett demokratiskt samhälle. En bety- delsefull beståndsdel i en sådan infrastruktur är en god tillgång till ändamålsenliga samlingslokaler som möjliggör för medborgarna att utöva de grundlagsfästa  
 mötes-, 
  yttrande- och föreningsfriheterna. Det primära syftet med stödet är att samlingslokaler skall upplåtas för föreningslivet opartiskt, i skälig omfattning och på skäliga villkor. 
 Mot den här bakgrund meddelade regeringen i propositionen att en särskild utredare skulle tillkallas för att undersöka och analysera frågor som rör allmänna samlingslokaler. Regeringen påpekade att stödet till allmänna samlingslokaler hade utretts vid ett flertal till- fällen men att situationen i dag är delvis annorlunda än vid tidigare översyner av stödet. Det samlade belopp som delas ut genom stat- ligt stöd är lägre än under tidigare år. Dessutom har utbudet av kommersiell fritidsverksamhet ökat. Detta har troligen medfört att de allmänna samlingslokalernas roll för lokalsamhället och dess invånare är en annan än vad den var förr. Därför fanns det enligt regeringen behov av att på nytt utreda frågor rörande allmänna samlingslokaler. 
  
 1.2 
  
 Utredarens arbete 
  
 Utredningen inledde sitt arbete med en hearing i Hallunda Folkets Hus den 21 augusti 2002 för att få en uppfattning om vad de närmast berörda hade för uppfattning om utredarens uppdrag och vilka problem och möjligheter man såg. Hearingen har dokumente- rats i rapporten Rapport från hearing om allmänna samlings- lokaler daterad  
 2002-09-11. 
  
 Under hösten 2002 genomförde utredningen tre enkäter till ett urval av samlingslokalföreningar och ideella föreningar samt till alla 
 35 
  
 Uppdraget 
  
 SOU 2003:118 
  
 289 kommuner i landet. Syftet var att få en aktuell bild av det samlade beståndet av allmänna samlingslokaler och för att få en uppfattning om olika gruppers nyttjande av allmänna samlings- lokaler. Underlaget till enkäterna redovisas i bilaga 3. 
 För att få en djupare bild av kommunerna och föreningslivet genomförde utredningens sekreterare under november 2002 en rundresa till 10 av de 12 kommuner som valts ut för förenings- enkäten. Kommunernas fritids/kulturchef intervjuades. 
 Utredningen uppdrog också till en särskild forskare vid Umeå Universitet för att belysa vilken betydelse de allmänna samlings- lokalerna och stödet för dessa lokaler har för närsamhället, särskilt när det gäller invånarnas deltagande i samhällslivet och i de politiska processerna. Forskarrapporten redovisas i bilaga 4. 
 Den 26 mars 2003 genomförde utredningen tillsammans med Svenska Kommunförbundet och Samlingslokalorganisationernas samarbetskommitté , SamSam, ett seminarium för att diskutera uppläggningen av ett projekt om hur en dialog och samarbete skulle kunna utvecklas mellan kommuner och samlingslokal- hållande föreningar. 
 Den 15 oktober 2003 genomförde utredningen en konferens i Rinkeby Folkets Hus i syfte att knyta samman utredningens arbete, forskarstudien och det fortsatta arbetet i form av ett sam- verkansprojekt mellan kommuner och lokala samlingslokal- föreningar. Till konferensen inbjöds samtliga personer som på olika sätt bidragit till utredningens arbete samt kommunala kultur/fritidschefer. 
 Utredaren har vid genomförandet av uppdraget haft samråd med Boverket, Ungdomsstyrelsen, Handikappombudsmannen (tillgänglighetscentret) och Svenska Kommunförbundet. Utre- daren har också inhämtat synpunkter från Samarbetsnämnden för statsbidrag till trossamfund, Folkets Hus och Parker, Bygde- gårdarnas Riksförbund, Riksföreningen Våra gårdar respektive Fritidsforum – Riksförbundet för fritids- och hemgårdar. 
 36 
 I Allmänna samlingslokaler för folkrörelsernas behov 
 De allmänna samlingslokalernas tillkomst och ställning hänger nära samman med folkrörelsernas framväxt och föreningslivets roll i samhället. I samband med att folkrörelserna växte sig allt starkare i slutet av  
 1800-talet 
  och början av  
 1900-talet 
  ökade behovet av möteslokaler för dessa rörelser. De lokala föreningarna vägrades ofta tillträde till de lokaler som fanns på orten. En annan anledning var att de tillgängliga lokalerna ofta inte ansågs lämpliga för den verksamhet föreningarna önskade bedriva. Till exempel ville nykterhetsrörelsen hålla sina möten i lokaler där det inte fick förtäras alkohol. Till följd av de olika svårigheterna skaffade folk- rörelserna sig egna lokaler för såväl föreningsaktiviteter som för andra aktiviteter, t.ex. fester och danskvällar. 
  
 2 
  
 Föreningslivets utveckling under  
  
 1900-talet 
  
 2.1 
  
 Folkrörelsernas framväxt 
  
 2.1.1 
  
 Folkrörelserna som proteströrelser 
  
 Det svenska föreningslivet har en lång och unik framgångshistoria, med högre medlemstal och fler som deltar aktivt än i de flesta länder. Det gäller politiska partier, fackliga organisationer och andra intresseorganisationer, solidaritetsrörelser, miljöorganisa- tioner, körer, idrottsklubbar m.fl. Man talar ofta om de svenska folkrörelserna som demokratins plantskola. 
 I sitt slutbetänkande En uthållig demokrati! (SOU 2000:1) betonade Demokratiutredningen att ett starkt och fungerande föreningsliv är en grundbult i ett demokratiskt samhälle. Utred- ningen har förtjänstfullt beskrivit och problematiserat hur med- borgarnas möjlighet till deltagande, inflytande och delaktighet påverkas av föreningslivets förändringar. 
 Demokratiutredningen pekade på att folkrörelserna har varit viktiga aktörer inom svensk politik sedan mitten av  
 1800-talet 
  då det traditionella, paternalistiska svenska samhället föll samman. De klassiska folkrörelserna bildades som frivilliga demokratiska orga- nisationer kring en politisk, religiös eller social idé. Fram till sekel- skiftet etablerades en rad nationella och lokala organisationer för  
 frikyrko-, 
 nykterhets-, 
  och arbetarrörelse liksom för kooperation och folkbildning. De växte upp som proteströrelser och utmanade det politiska etablissemanget, vilket i sin tur aktivt motarbetade dessa rörelsers idéer och handlingar. 
 Några av rörelsernas viktigaste frågor var införande av allmän rösträtt och alkoholförbud samt frågan om rätten till arbets- konflikt. Politiska strejker var ett av de kritiserade medel som användes. Rörelserna agerade emellertid inte enbart som protest- rörelser. Genom folkbildande verksamhet framodlades vid tiden före och under demokratins genombrott även kunskaper om 
 39 
  
 Föreningslivets utveckling under  
 1900-talet 
  
 SOU 2003:118 
  
 demokratiskt beslutsfattande, mötesförhandlingar etc., som seder- mera låg till grund för en slags demokratisk kultur. Folkrörelserna utgjorde därmed en rekryteringsbas för det framväxande folkstyret. 
  
 2.1.2 
  
 Från röst till service 
  
 Det framväxande föreningslivets förhållande till staten förändrades i och med den allmänna rösträttens införande och dess effekter på det politiska systemet. Den folkbildande verksamheten fortsatte visserligen. Men organisationerna kom allt mindre att kännetecknas som proteströrelser. De blev legitima politiska aktörer och inledde så småningom ett institutionaliserat samarbete med statsmakten. 
 Detta blev mest märkbart från  
 1930-talet 
  och framåt, i genom- förandet av den s.k. svenska modellen med dess samverkan mellan olika parter på arbetsmarknaden, i ekonomin och politiken. Sam- arbetet mellan stat och organisationsliv rönte stor framgång och Sverige sågs av många som ett föregångsland när det gällde demo- krati och välfärd. 
 Men samarbetets korporativa strukturer, där vissa organiserade intressen inbjöds av staten att delta i den offentliga besluts- processen, hade samtidigt sina kostnader för de inblandade parterna. I en utvidgad välfärdsstat flyttas den sociala servicen över från organisationer till lokala myndigheter. Det offentliga tog över i relation till det civila samhället. 
 Organisationerna såg måhända inte detta som något problem i sig, eftersom de hade bidragit till att placera frågor om sociala väl- färdsproblem på den politiska dagordningen. Följden blev emeller- tid att folkrörelserna i praktiken förvandlades till en del av den offentliga förvaltningen. Det blev därmed svårare för rörelserna att förmedla någon känsla av angelägenhet för frågorna och målen. Det innebar att medlemsantalet så småningom sjönk och organisa- tionerna tvingades söka alternativa finansieringskällor. Bland annat kom statsbidragen att bli allt viktigare för organisationernas över- levnad. 
 40 
  
 SOU 2003:118 
  
 Föreningslivets utveckling under  
 1900-talet 
  
 2.1.3 
  
 Kritik mot samarbetet med staten 
  
 Det tycktes som om Sverige hade det fria organisationslivets för- delar men inte dess nackdelar. Samtidigt som organisationerna utgjorde en skola i demokrati, tack vare den folkbildande verksam- heten och de interndemokratiska processerna, blev de också en integrerad del av den politiska beslutsprocessen. 
 Så småningom började dock kritiska röster höjas mot organisa- tionernas samarbete med staten. Denna politik av samförstånd mellan representativ demokrati och folkrörelser började ifråga- sättas, inte minst inom partierna och folkrörelserna själva. Men det var först på 1960- och  
 1970-talen 
  som man kan tala om en mer urskiljbar proteströrelse av mestadels ungdomar som samlades nationellt och internationellt kring frågor om atomvapen, de afrikanska staternas koloniala frigörelse, USA:s krigföring i Vietnam, miljön och kärnkraften. 
 Men det växte även fram ett ökat engagemang i närsamhällets miljö och utveckling, liksom för kvinnornas frigörelser, som sam- lade medborgargrupper utanför systemet. De utmärktes av en samhällskritik med alternativa idéer och dagordningar liksom annorlunda arbetssätt som nätverk och aktionsgrupper, som med tiden har kompletterats med en transnationell organisation via Internet. 
 Demokratiutredningen drog paralleller mellan de nya rörelsernas framväxt och folkrörelsernas framväxt under andra halvan av 1800- talet och början av  
 1900-talet. 
  Inte heller då accepterades till en början i de nya rörelserna av det politiska etablissemanget. Med tiden ökade dock lyhördheten från staten, i synnerhet i de fall då rörelserna agerade enligt de traditionella folkrörelsernas principer. 
 För det traditionella organisationslivets del fortsatte samarbetet med staten under  
 1980-talet, 
  även om det började minska i omfatt- ning. Men samtidigt som det etablerade organisationslivet växte i respekt, ansvar och inflytande i statens ögon, växte problemen med en minskande medlemstillströmning, stagnation av mötesformerna och sjunkande förtroende bland allmänheten. Dessutom stod stor- städernas lågutbildade låginkomsttagare i hög grad utanför organi- sationslivet. 
 Denna problematik uppmärksammades av Maktutredningen (SOU 1990:44) i början av  
 1990-talet. 
  Enligt utredningen hade organisationerna tappat mycket av sin ideologiska renhet genom ett flitigt kompromissande. Det omfattande deltagandet i den offent- 
 41 
  
 Föreningslivets utveckling under  
 1900-talet 
  
 SOU 2003:118 
  
 liga beslutsprocessen hade hämmat organisationslivets obundenhet och möjlighet till fritt agerande. Ett annat problem var svårig- heterna att engagera nya aktiva. Det gällde både de traditionella organisationerna och de nyare rörelserna. Trots att bara en liten minoritet av medborgarna helt saknade anknytning till någon form av organisation eller förening var andelen verkligt högaktiva få. 
  
 2.2 
  
 Föreningslivets utveckling på  
  
 90-talet 
  
 2.2.1 
  
 Sjunkande medlemsaktivitet i föreningarna 
  
 Den utveckling som Maktutredningen pekade på i början av 1990- talet har till stor del fortsatt. I rapporten Föreningslivet i Sverige (Rapport 98, 2003) har Statistiska centralbyrån, SCB, redovisat att mellan 1992 och 2000 sjönk den andel av hela befolkningen i åldern 16 till 84 år som är medlem i någon förening från 92 till 90 procent. Andelen aktiva föreningsmedlemmar sjönk från 52 till 44 procent. Det motsvarar en halv miljon medlemmar. 
 Den sjunkande föreningsaktiviteten gäller för i stort sett alla föreningstyper, såsom fackliga organisationer, kulturföreningar, motororganisationer, aktiespararorganisationer, konsument- kooperationen, frivilliga försvarsföreningar samt kvinnorörelsen och fredsrörelsen. 
 De politiska partierna tappade i genomsnitt en tredjedel av med- lemmarna mellan 1992 och 2000. Andelen som uppger att de är partimedlemmar har minskat från 11,2 till 7,3 procent. Det innebär en minskning med en kvarts miljon medlemmar sedan 1992. Miljö- organisationerna har halverats från 8,5 till 4,2 procent. Föräldra- föreningarna och kvinnorörelsen har tappat 40 procent av sitt medlemsantal sedan 1992. 
 SCB:s undersökning visar att organisationsgraden har stigit inom några få områden. Minst drabbade är lokala aktionsgrupper. Pensionärsorganisationerna har fått något fler medlemmar, liksom patient- och handikappföreningar. Men undantagen förändrar inte den allmänna bilden. Det sammanlagda antalet förenings- medlemskap minskar. 
 Samtidigt som både det relativa och absoluta antalet medlemmar generellt har minskat, har allt fler som är föreningsmedlemmar minskat sin aktivitetsgrad. Passiva medlemmar har ökat med mer än en tiondel. För allt fler handlar medlemskapet om ideellt 
 42 
  
 SOU 2003:118 
  
 Föreningslivets utveckling under  
 1900-talet 
  
 ekonomiskt stöd och information, utan fysisk närvaro. Det blir fler postgiromedlemmar och färre eldsjälar och mötesdeltagare. 
  
 2.2.2 
  
 Ökad jämställdhet men könsuppdelningen kvarstår 
  
 SCB:s undersökning visar att medlemsminskningen finns i alla befolkningsgrupper. Den viktigaste förändringen är den svaga åter- växten i ungdomsgenerationen. Tillbakagången är särskilt tydlig i åldersgruppen 16 till 24 år, där andelen helt föreningslösa har ökat från 13 till 24 procent. Föreningslivet bärs i större utsträckning upp av medelålders och äldre, som är relativt sett aktiva och innehar förtroendeuppdrag. Färre förtroendevalda tvingas dra ett allt tyngre lass, medan kvarvarande medlemmar visar ett allt mindre engagemang för ideellt arbete. 
 SCB konstaterar att könsskillnaderna har minskat men att köns- uppdelningen kvarstår. Visserligen är männen oftare aktivare än kvinnorna. De har oftare förtroendeuppdrag och talar oftare på möten, särskilt män mellan 45 och 64 år. Men männens deltagande har minskat mer än kvinnornas, vilket i praktiken har lett till ökad jämställdhet. 
 Däremot kvarstår könsskillnaderna i olika typer av föreningar. Kvinnors engagemang vetter mot omsorg, solidaritet, kultur och religion. De är överrepresenterade i humanitära organisationer, patientorganisationer, föräldraföreningar, religiösa organisationer och kulturföreningar. 
 Männen dominerar i stället i motorklubbar, idrottsföreningar, hobbyföreningar, frivilliga försvarsorganisationer men också inom politiska partier, ordenssällskap, och aktieägarföreningar, med koppling till ekonomiskt och politiskt inflytande. 
 SCB har också funnit intressanta skillnader mellan könen när det gäller aktivitetsmönster. Det är framför allt de unga kvinnorna som bryr sig om att reagera när de blivit orättvist behandlade av någon myndighet. Oftare än de unga männen försöker de göra något när de har behandlats illa av försäkringskassan, sjukvården, taxerings- myndigheten etc. De tar saken i egna händer och utnyttjar sin kompetens, men gör det oberoende av några representanter. 
 SCB har också noterat att kvinnor i alla åldrar har det lägsta för- troendet för de kommunalt förtroendevalda. SCB:s tolkning är att nittiotalets politiska ekonomi var framför allt kännbar för kvinnor, både som offentliganställda och som brukare av offentliga tjänster. 
 43 
  
 Föreningslivets utveckling under  
 1900-talet 
  
 SOU 2003:118 
  
 2.2.3 
  
 Föreningslivets klasskaraktär består 
  
 SCB:s undersökning visar att föreningslivets klasskaraktär består. Högutbildade, höginkomsttagare och högre tjänstemän är över- representerade nästan överallt, särskilt i fråga om förtroendeposter. Det gäller särskilt i miljörörelsen, kvinnoorganisationer, humani- tära organisationer, kulturföreningar, ordenssällskap och aktie- föreningar. SCB menar dock att det har skett en viss klassmässig utjämning på  
 1990-talet, 
  eftersom tjänstemännens andel av de aktiva medlemmarna har minskat mer än arbetarnas. 
 SCB ser också tendenser till att föreningslivets politiska fokuse- ring har försvagats. De politiska partierna har förlorat äldre med- lemmar utan att kunna rekrytera nya i motsvarande grad. Visser- ligen har de aktiva inom de politiska partiorganisationerna bara blivit något färre under  
 1990-talet. 
  Men de politiska partiernas medlemsantal har sjunkit kraftigt. 1968 var 13 procent av befolk- ningen medlemmar i något politiskt parti. 20 år senare hade siffran stigit till 15 procent. År 2000 var denna andel halverad till 7 procent. Under nittiotalet förlorade partierna en kvarts miljon medlemmar. 
 Enligt SCB är det till stor del de passiva medlemmarna som har lämnat partierna. Vanliga aktiva medlemmar, dvs. medlemmar som inte har förtroendeuppdrag men som kommer på mötena, blir allt- mer sällsynta. I alternativrörelser, såsom lokala aktionsgrupper och miljörörelser, är däremot denna typ av medlemmar fortfarande vanlig. 
 En annan tendensen som SCB pekar på är att föreningslivet överlag har blivit allt mindre politiskt skolande till sin karaktär. Det gäller både för den andel som har förtroendeuppdrag och för den andel som deltar aktivt i verksamheten och som är med och disku- terar inriktningen av föreningens verksamhet. 
  
 2.2.4 
  
 Orsaker till svårigheterna att rekrytera ungdomar 
  
 SCB har försökt att finna orsaker till varför föreningslivet har svårigheter att rekrytera nya medlemmar, framför allt yngre. Man har funnit att i åldersgruppen 16 till 24 år ökade andelen helt före- ningslösa från 13 till 24 procent mellan 1992 och 2000. En för- klaring till den minskade aktiviteten kan enligt SCB vara att konkurrensen om de ungas fritid har hårdnat. Detta gäller särskilt i 
 44 
  
 SOU 2003:118 
  
 Föreningslivets utveckling under  
 1900-talet 
  
 urbana miljöer, där möjligheter till sociala möten och fritids- alternativ utanför det organiserade föreningslivet är större. I gles- bygden har däremot andelen aktiva ökat liksom andelen som är med i många föreningar. 
 Svårigheterna att rekrytera nya medlemmar kan enligt SCB också bero på konkurrensen från medieutvecklingen. Det gäller särskilt det enormt vidgade utbudet av  
 TV-kanaler 
  respektive Internet. SCB ställer frågan om det kan vara så att föreningslivet inte längre känns attraktivt och att medborgarna väljer andra sätt att agera och att organisera sig. 
 Andra orsaker till den minskade rekrytering som SCB pekar på är föreningarnas arbetsformer. Det finns en tendens mot att det lokala föreningslivet kommer i skymundan för mer centrala utspel. Lokala aktiviteter pågår på ett håll, men det lokala föreningslivet saknar alltmer inflytande över och kontakt med det mediefixerade, nationella ledarskapet. 
 SCB ser också en tendens mot ökad professionalisering inom föreningslivet. Verksamheten sköts allt mer av anställd personal och allt mindre genom frivilliga medlemsinsatser. Samtidigt som den samhällskritiska funktionen har tystnat, sysslar föreningslivet alltmer med serviceproduktion. Det finns också tecken på en ökad marknadsutsättning. 
 Offentliga budgetnedskärningar och privatisering inom framför allt skola, omsorg och kultur har ibland medfört att det offentliga åtagandet har tagits över av religiösa föreningar, nykterhetsföre- ningar, kooperativ och andra. Samtidigt har organisationsbidrag i allt större utsträckning kommit att ersättas av prestations- ersättningar. Allt mer tid går åt för att skaffa intäkter till verksam- heten. Detta har inneburit kostnadsökningar för medlemmarna, vilket säkerligen har fått konsekvenser för medlemmarnas vilja att engagera sig. 
 SCB pekar på att vissa föreningar har tagit intryck av det mark- nadstänkande som fick fäste från  
 1980-talet 
  och framåt. Bolags- bildningar och omstruktureringar, som radikalt har förändrat för- utsättningarna för enskilt medlemsinflytande, har bland annat präglat konsumentkooperationen de senaste årtiondena. Medlems- boken har devalverats till ett rabattkort. 
 Samtidigt försöker flera enskilda företag starta ett slags kvasi- föreningar i form av medlemsklubbar med förmånliga rabatt- erbjudanden för att därigenom skapa en köptrohet och få en mot- svarande legitimitet som den ideella sektorn. Näringslivs- 
 45 
  
 Föreningslivets utveckling under  
 1900-talet 
  
 SOU 2003:118 
  
 organisationer har i särskilda satsningar valt ut ett antal föreningar för att ge dem ekonomiskt och professionellt stöd i utbyte mot bland annat goodwill och framflyttade marknadspositioner. 
 SCB reser den viktiga frågan om ungdomens tvekan att göra entré i svenskt föreningsliv kan vara en periodeffekt av 1990- talskrisen eller om det är en mer djupgående förändring som har att göra med utbud och organisationsformer. 
 SCB antar att etableringen i föreningslivet förmodligen utvecklas parallellt med etableringen på andra arenor. Mycket tyder på att det handlar om en uppskjuten etablering i vuxenvärlden under  
 90-talet, 
  som kan förklaras av den snabbt ökande ungdomsarbetslösheten, längre ungdomsutbildning, senare egen bosättning, senare utträde på arbetsmarknaden och senare barnafödande. I så fall skulle den svaga återväxten vara en periodeffekt under  
 1990-talet, 
  som skulle innebära att de unga tillfälligt har senarelagt sin entré i förenings- livet. 
 Skulle det vi ser däremot vara en mer långsiktig trend mot minskat föreningsengagemang skulle det enligt SCB få allvarliga konsekvenser för välfärden. Minskat frivilligarbete i föreningarna skulle innebära verksamhetsminskningar, kostnadsökningar och att vissa aktiviteter inte längre kommer att kunna utövas. Verksam- heter skulle ersättas av tjänster på marknaden. Föreningslivet som mötesplatser för sociala kontakter skulle krympa och infrastruk- turen för individuellt stöd, liksom för alternativa politiska dagord- ningar, skulle försvagas. 
  
 2.3 
  
 De kallar oss unga 
  
 2.3.1 
  
 Ungdomars fritid i och utanför föreningslivet 
  
 Ungdomsstyrelsen har sedan 1994 på uppdrag av regeringen genomfört tre attityd- och värderingsundersökningar bland unga. Dessa undersökningar har redovisats i rapporterna Ungdomars välfärd och värderingar (1994), Ny tid – nya tankar (1998) samt De kallar oss unga (2003). I detta sammanhang refereras resultatet från dessa undersökningar vad gäller ungdomarnas kultur- och fritids- aktiviteter. 
 2002 års undersökning visar att sex av tio unga i åldrarna 16– 29 år är aktiva i minst en organisation eller förening. 
 46 
  
 SOU 2003:118 
  
 Föreningslivets utveckling under  
 1900-talet 
  
 16–19 
  
  åringarna är relativt sett de mest föreningsaktiva. 
  
 Idrottsföreningar är den vanligaste föreningstillhörigheten bland unga. Totalt är en andel på 16 procent aktiva i idrotts- föreningar. 
  
 En något större andel manliga än kvinnliga unga är aktiva i föreningar, men skillnaden är marginell. 
  
 Unga med avslutad högskoleutbildning är mer aktiva i före- ningar än unga med endast gymnasieutbildning. 
  
 Unga födda utomlands är i något lägre grad aktiva än unga födda i Sverige, en andel på 50 procent respektive 60 procent. 
  
 Två tredjedelar av de aktiva är med i  
  
 1–2 
  föreningar och var tionde är aktiv i minst fem organisationer. 
  
 Att vara aktiv i politiska partier är vanligare bland ungdomar i åldern  
  
 16–19 
  år jämfört med övriga ungdomar. 
  
 Samma aktivitetsmönster finns för kyrka eller samfund. 
  
 Andelen unga är i högre grad aktiva i kulturföreningar än vad vuxna är. 
  
 Andelen vuxna aktiva i lokala aktionsgrupper är högre än andelen unga. 
  
 Mer än hälften, 57 procent, av de unga i undersökningen är aktiva i olika föreningar. Generellt är det ingen skillnad i vad som är viktigt för dem i det de gör på fritiden, jämfört med unga som inte är aktiva i föreningar. För unga som är aktiva i idrottsföreningar är det dock en större andel som anger att det är viktigt att träffa lika- sinnade på fritiden. Andelen är 80 procent jämfört med 69 procent bland unga som inte är med i en idrottsförening. Detsamma gäller för dem som är med i scouterna och i hobbyföreningar. 
 För aktiva i föreningar kring åsiktsfrågor, till exempel politiska partier och djurrättsorganisationer, human/hjälporganisationer och liknande, är det viktigt att uttrycka sin personlighet. Det gäller 75 procent jämfört med 65 procent bland unga som inte är aktiva i dessa föreningar. Många uttrycker samtidigt att det är viktigt att förbättra villkoren för andra. 
 Även för unga i invandrarföreningar, kvinnogrupper, kyrkor/samfund samt lokala aktions- och miljögrupper är det viktigt att vilja förbättra och förändra. Det gäller  
 50–60 
  procent jämfört med 35 procent bland dem som inte är aktiva i dessa före- ningar. 
 För unga i invandrar- och hobbyföreningar är det viktigt att ha nytta i framtiden av det man gör på fritiden. Det gäller 53 procent 
 47 
  
 Föreningslivets utveckling under  
 1900-talet 
  
 SOU 2003:118 
  
 jämfört med 42 procent. Att lära sig nya saker är viktigt för unga i kulturföreningar och i hobbyföreningar, men mindre viktigt för unga i invandrarföreningar. Det gäller 88 procent jämfört med 78 procent i gruppen som inte är aktiva och 65 procent bland unga som är aktiva i invandrarföreningar. 
 Det mesta av vad unga gör sker dock inte inom organisationer och föreningar. De unga i åldrarna  
 16–29 
  år tillfrågades hur ofta de träffar sina vänner utanför hemmet på kvällen utan att delta i någon föreningsaktivitet. Det vanligaste svaret blev en till tre gånger i veckan. Men det varierar mycket mellan de olika åldersgrupperna. Unga kvinnor träffar vänner utanför hemmet några gånger varje månad, medan unga män gör det några gånger varje vecka. Män i åldern  
 16–19 
  år träffar i högre grad än andra köns- och ålderskate- gorier sina vänner på fritiden. 
  
 2.3.2 
  
 Vad gör ungdomarna på sin fritid? 
  
 Forskaren Smith redovisar i Ungdomsstyrelsens rapport De kallar oss unga vad ungdomarna gör på sin fritid. De svars- alternativ som vann starkast genklang var sådant som handlar om 
  
 att det man gör ska vara roligt, 
  
 att man lär sig nya saker om något som är intressant, 
  
 att man ges möjlighet att uttrycka sig själv och sin personlighet samt 
  
 att man får tillfälle att umgås med andra med samma intressen. 
  
 Vikten att få möjlighet att uttrycka sig själv och sin personlighet på fritiden är också något som i högre grad värderas av ungdomarna än de äldre åldersgrupperna. Detsamma gäller också betydelsen av att det man gör på fritiden genererar status och prestige, som framför allt framhålls av ungdomar i  
 16–19 
  årsåldern. 
 Enligt Smith kan man utifrån tidigare forskning generellt sett säga att ungdomars fritid kretsar kring kompisar, musik, idrott, flickvänner/pojkvänner, nöjen, familj samt kring olika massmedier och datorer. Att vissa fritidssysslor utförs ofta, kanske varje dag, behöver dock inte innebära att det är dessa aktiviteter som ungdomarna värderar mest, eller att det är dessa sysslor som är det viktigaste i ungdomarnas fritid. 
 Exempel på aktiviteter som betyder mycket för ungdomar, men som av förklarliga skäl förekommer mer oregelbundet, är olika 
 48 
  
 SOU 2003:118 
  
 Föreningslivets utveckling under  
 1900-talet 
  
 slags nöjen och att vara tillsammans med flickvänner/pojkvänner. En aktivitet som att titta på TV eller video innebär inte samma sak för alla ungdomar. Det växande medieutbudet gör det möjligt att variera såväl programvalen som utsträckningen och valet av tid för tittandet på ett mycket personligt sätt. 
 Smith menar att ett likartat resonemang kan föras för fler- talet aktiviteter; t.ex. att lyssna på musik, gå på bio eller utöva idrott. Det är inte heller bara valen av program, filmer och aktivi- teter som skiljer sig åt. Samtalen kring de enskilda sysselsätt- ningarna, programvalen, t.ex. det som sägs före, under och efter programmen och musikgenrerna, ser också olika ut för olika ungdomar. 
 Enligt Smith bekräftas denna bild även i 2002 års attityd- och värderingsstudie (De kallar oss unga). En betydelsefull föränd- ring i förhållande till resultaten i tidigare studier på området är dock med vilken kraft den nya informationsteknologin har vuxit in i ungdomarnas liv. Åtta av tio ungdomar i åldern  
 16–19 
  år samt sju av tio ungdomar i åldersgrupperna  
 20–29 
  år uppger till exempel att de surfar på nätet varje vecka eller oftare. Motsvarande siffra för åldersgruppen  
 55–74 
  år är två av tio. 
 Andra förändringar i ungdomars fritidsvanor under  
 1990-talet 
  visar att andelen ungdomar som ofta går på bio fluktuerar. I under- sökningen 1993 uppgav sex ungdomar av tio i åldern  
 16–19 
  år att de besökte en biograf minst en gång varje månad. I motsvarande undersökning 1997 var det knappt fyra av tio ungdomar. 2002 hade andelen ungdomar som går på bio minst varje månad ökat till cirka hälften av ungdomarna i åldersgruppen. 
 Smith noterar ett liknande mönster för ungas utövande av individuell idrott. Mellan åren 1993 och 1997 sjönk de ungas indi- viduella idrottsutövande för att sedan öka väsentligt under perio- den  
 1997–2002. 
  Andelen ungdomar i åldersgrupperna  
 16–29 
  år som uppgav att de varje vecka strövar i naturen, fiskar, jagar, gör båt- turer etc. minskade svagt men signifikant under hela perioden 1993 till 2002. 
 En annan intressant förändring i jämförelse med tidigare fritids- mönster bland ungdomar är enligt Smith att flera av de tradi- tionella kultur- och nöjesaktiviteterna tycks ha förflyttats från offentliga lokaler, utformade speciellt för aktiviteterna i fråga, till en privat sfär. Exempelvis är hemmet den plats där nio av tio ung- domar uppger att de ser på film, dansar, ser på dans, läser, lyssnar på och spelar musik. 
 49 
  
 Föreningslivets utveckling under  
 1900-talet 
  
 SOU 2003:118 
  
 2.3.3 
  
 Frågor och reflektioner 
  
 Smith frågar vad dessa förändringar och förhållanden på fritidens område betyder för kultur- och fritidspolitiken. Han menar att i den växelverkan som finns mellan ungdomarnas behov av att tillhöra grupper och behov av att vara någon särskild  skapas ständigt nya aktiviteter, organisationsformer och ungdoms- grupperingar. 
 Detta reser en rad frågor kring kultur- och fritidspolitiska insatser i relation till givna politiska mål: 
  
 Vilka behov och intressen har barn och ungdomar? 
  
 Är det dessa behov som vuxenvärlden möter, eller stöder de vuxna verksamheter som inte längre intresserar målgruppen? 
  
 Erbjuder kommunerna buggkurser när ungdomarna vill ha streetdance? 
  
 Smith menar också att förändringar i utbudet av fritids- och kulturaktiviteter, liksom olika gruppers varierande efterfrågan av för dem attraktiva sysselsättningar, har resulterat i att fritiden verkar bli alltmer olikartad för skilda grupper av barn och ung- domar. Det är idag både möjligt och befogat att tala om skilda fritidskulturer som får sin betydelse och innebörd i relation till varandra. Fritidssysselsättning har därför i allt större utsträckning kommit att vara en viktig del för ungdomsgrupper att skilja ut sig från varandra, symboliskt och på annat sätt. 
 Detta leder Smith till nya frågor: 
  
 Vågar och skall samhället satsa på det nya och oprövade? 
  
 Är alla nya aktiviteter, uttrycksformer och ungdomskulturer som skapas värdefulla? 
  
 Vem skall i så fall bedöma deras värde? 
  
 Enligt Smith kan man med fog påstå att de satsningar, som idag görs på föreningsliv och traditionella fritids- och kultur- områden, ofta gynnar väletablerade ungdomar, påfallande ofta av manligt kön, medan flickor och andra stora grupper, t.ex. invand- rare, handikappade och ungdomar från lägre samhällsskikt miss- gynnas. 
 50 
  
 SOU 2003:118 
  
 Föreningslivets utveckling under  
 1900-talet 
  
 Smith ställer följande frågor: 
  
 Hur skall man se på detta? 
  
 Vilka ungdomar gynnas av den rådande ordningen på fritidens område och vilka ungdomar missgynnas av dagens fritidssats- ningar? 
  
 Vad kan man göra för att stödja de ungdomar som avsiktligt flyr de vuxenorienterade fritidssysselsättningarna och de etablerade kulturinstitutionerna, till kamraterna och de oorga- niserade fritidsaktiviteterna samt till populärkulturens utbud? 
  
 Enligt Smith är svaren på dessa frågor ingalunda lätta att ge. Det finns sällan något entydigt rätt eller fel svar eller enkel lösning på frågornas problematik. De är i stället ofta förknippade med mer eller mindre osäkra avvägningar mellan olika handlings- alternativ. De är dessutom nära sammankopplade med individuella och politiska preferenser. 
 Hur man än besvarar dessa frågor och väljer att agera menar Smith att fritiden, vid sidan av skolan, arbetet och hemmet, har kommit att bilda en sfär i ungdomars liv där goda möjligheter ges att utveckla egna identiteter, kulturer och livsprojekt, liksom att skapa sig bilder av hur världen fungerar och ser ut. 
 Valet av fritidsaktiviteter och anslutningen till olika fritids- kulturer bidrar inte endast till att ge de unga olika vanor och bered- skaper, utan också till att skapa varierande erfarenhetsvärldar och kompetenser som i sin tur är olika gångbara, värderade och nöd- vändiga på andra samhällsarenor. På detta sätt uttrycks, kommuni- ceras och inhämtas också på fritiden erfarenheter och resurser som ungdomarna har fördel eller nackdel av på andra livsområden. 
 Smith menar att fritiden bidrar till att ge de unga skilda utgångspunkter och livschanser. Fritiden kan förstärka de skill- nader som finns mellan olika ungdomsgrupper. Men den kan också fungera utjämnande och som ett sammanhållande kitt mellan de unga. Fritiden utgör därför en mycket viktig del i barnens och ungdomarnas uppväxtvillkor. Vilken roll fritiden tillåts få i de ungas liv beror i stor utsträckning på de vuxna, vilka initiativ de vuxna tar, men kanske ännu mer på vilka åtgärder man avstår från. 
 51 
  
 Föreningslivets utveckling under  
 1900-talet 
  
 SOU 2003:118 
  
 2.4 
  
 Det svenska folkets kulturvanor 
  
 2.4.1 
  
 Förändringar av gamla kulturmönster 
  
 Statens Kulturråd redovisar i rapporten Den kulturella väl- färden(Statens Kulturråd 2002) en samlad statistik om svenska folkets kulturvanor under den senaste  
 20-årsperioden. 
  Resultaten, som bygger på SCB:s årliga  
 ULF-undersökningar, 
  bekräftar till stora delar de redan tidigare välkända stora skillnaderna i kultur- vanor mellan exempelvis män och kvinnor, unga och gamla, infödda svenskar och invandrare, arbetare och tjänstemän, stor- stadsbor och glesbygdsbor osv. 
 Rapporten visar samtidigt att både kulturverksamheterna och människors levnadsförhållanden har förändrats under 1980- och  
 1990-talen. 
  I flera avseenden håller gamla mönster på att brytas. Exempelvis håller sociala klasskillnader samt skillnader mellan unga och gamla på att jämnas ut. I andra avseenden konstaterar Statens Kulturråd att skillnaderna snarare har ökat än minskat. 
  
 Bilden av att kvinnor är mer kulturaktiva än män består och förstärks delvis. Kvinnornas försteg före männen har samman- taget ökat något. 
  
 Det finns tydliga samband mellan kulturaktivitet och ålder. Men skillnaderna mellan åldersgrupperna har minskat. 
  
 Sambandet mellan utbildningsbakgrund och kulturaktivitet har varit och är alltjämt starkt, men det har minskat under  
  
 20-års- 
  perioden. För samtliga aktiviteter, där det 1982/83 fanns utbildningsrelaterade skillnader, har det skett en viss utjäm- ning. 
  
 De skillnader i kulturaktivitet som har samband med olika socioekonomiska förhållanden har också utjämnats en del under  
  
 20-årsperioden. 
  Men här är bilden inte lika entydig som i fråga om de utbildningsrelaterade sambanden. 
  
 Befolkningen i Gotlands och Stockholms län verkar i större utsträckning besöka olika slags kulturarrangemang än befolk- ningen i övriga landet. 
  
 Personer med rörelsehinder deltar i lägre grad i kultur- aktiviteter än personer utan rörelsehinder. 
  
 52 
  
 SOU 2003:118 
  
 Föreningslivets utveckling under  
 1900-talet 
  
 2.4.2 
  
 En titt i backspegel 
  
 Genom att vi nu kan se i backspegeln ca 20 år bakåt, i vissa fall ännu längre, menar Statens Kulturråd att det ökar vår förståelse för sambanden mellan mer övergripande samhällsförändringar och befolkningens kulturbeteenden. I rapporten summerar Statens Kulturråd helhetsbilden på följande sätt: 
  
 Andel av befolkningen 
  
 Nuläge 
  
 Trend 
  
 Läsvanor 
  
 Bokläsning 
  
 79,5 
  
 – 1,1 
  
 Tidskriftsläsning 
  
 76,0 
  
 + 7,4 
  
 Veckotidningsläsning 
  
 73,2 
  
 – 5,6 
  
 Skönlitteratur 
  
 68,1 
  
 Besöksvanor 
  
 Bibliotek 
  
 58,9 
  
 + 10,4 
  
 Bio 
  
 57,5 
  
 + 11,5 
  
 Konsert 
  
 45,8 
  
 + 14,8 
  
 Annat museum än konstmuseum 
  
 42,2 
  
 – 1,5 
  
 Teater 
  
 40,3 
  
 + 9,4 
  
 Konstmuseum/konstutställning 
  
 37,4 
  
 + 7,5 
  
 Föreläsning eller föredrag 
  
 24,2 
  
 Eget utövande och studiecirklar 
  
 Fotografera, filma 
  
 48,9 
  
 – 6,8 
  
 Skriva dagbok, brev ,dikter, artiklar 
  
 36,3 
  
 + 1,9 
  
 Sy, sticka, väva 
  
 30,8 
  
 – 14,0 
  
 Delta i studiecirkel eller kurser 
  
 22,8 
  
 – 7,5 
  
 Måla, teckna, arbeta med lera 
  
 16,9 
  
 – 1,2 
  
 Spela musikinstrument 
  
 15,1 
  
 – 2,4 
  
 Trä- och metallslöjda 
  
 14,6 
  
 – 0,8 
  
 Sjunga i kör 
  
 5,9 
  
 + 0,5 
  
 Dansa folkdans, balett/jazzbalett 
  
 3,8 
  
 – 5,0 
  
 Utöva någon hobby 
  
 35,4 
  
 + 16,4 
  
 Dator i hemmet 
  
 64,9 
  
 + 44,2 
  
 53 
 Föreningslivets utveckling under  
 1900-talet 
  SOU 2003:118 
  
 Andra aktiviteteter 
  
 Gudstjänst eller väckelsemöte 
  
 36,9 
  
 – 5,3 
  
 Idrottsevenemang 
  
 48,5 
  
 + 7,2 
  
 Restaurang, pub eller kafé 
  
 86,8 
  
 + 24,3 
  
 Dansrestaurang eller liknande 
  
 28,6 
  
 Diskotek eller annan danslokal 
  
 41,0 
  
 – 4,6 
  
 I rapporten redovisar Statens Kulturråd några viktiga iakttagelser: 
  
 Läsvanorna har delvis förändrats. En större andel av befolk- ningen läser tidskrifter medan andelarna som läser veckotid- ningar och böcker har minskat. Det gäller både det sporadiska och det regelbundna läsandet. 
  
 Bokläsandet har ökat bland kvinnorna men minskat bland männen sedan början av  
  
 1980-talet. 
  Gapet mellan könen har därmed blivit ännu större. Tidskriftsläsandet har ökat något bland männen och kraftigt bland kvinnorna. Veckotidnings- läsandet har minskat, i synnerhet bland männen. 
  
 En större andel av den vuxna befolkningen än tidigare besöker kulturinstitutioner och det övriga utbudet av teater, dans, musik, film, föreläsningar och utställningar. Men andelen som gör det ofta visar en tendens att ha minskat något. 
  
 Biblioteksbesökandet har ökat kraftigt både bland män och kvinnor under  
  
 1990–talet. 
  Men det är fortfarande störst andel kvinnor. Biobesökandet har ökat något bland männen och kraftigt bland kvinnorna. De äldre har också blivit alltmer benägna att gå på bio. Teaterbesökandet och konsert- besökandet har ökat kraftigt sedan mitten av  
 1970–talet. 
  Fort- farande går dock betydligt större andel av kvinnorna på teater än vad männen gör. 
  
 Det egna utövandet ligger för vissa aktiviteter på en stabil nivå. För andra har det minskat. Det gäller både regelbundna och mer sporadiska aktiviteter. 
  
 Fotograferande och filmande har minskat kraftigt under 1990– talet, i synnerhet bland männen. Att sy, sticka, väva och liknande har minskat mycket kraftigt bland kvinnorna sedan i början av  
  
 1980–talet. 
  Deltagandet i studiecirklar har minskat kraftigt såväl bland männen som bland kvinnorna. Deltagandet har minskat mer bland tjänstemännen än bland arbetarna. 
 54 
  
 SOU 2003:118 
  
 Föreningslivets utveckling under  
 1900-talet 
  
 Musikutövandet har minskat bland kvinnorna. Folkdans och balett/jazzbalett har minskat kraftigt bland kvinnorna. Även nöjesdansen har minskat. Tillgången till och användningen av datorer och Internet har ökat mycket kraftigt på kort tid för alla studerade befolkningsgrupper. 
  
 Gudstjänstbesökandet minskade stadigt under 1970- och 1980- talen. Men under  
  
 1990-talet 
  stannade nedgången upp. 
  
 Besök på något idrottsevenemang har blivit allt vanligare, i synnerhet bland kvinnor. Utvecklingen går därmed mot en könsutjämning. 
  
 Det har skett en dramatisk ökning av utelivet på krogar och kaféer under de senaste 20 åren. Restaurangbesökandet har ökat mycket kraftigt i hela befolkningen, i synnerhet bland äldre. 
  
 2.4.3 
  
 Fyra möjliga förklaringar 
  
 I rapporten prövar Statens Kulturråd fyra möjliga förklaringar till förändringarna i kulturvanorna: 
  
 Kulturaktiviteter som erbjuder upplevelser attraherar allt fler. 
  
 Teaterföreställningar, konserter, film på bio och konstut- ställningar är fyra av de sex aktiviteter som har ökat betydligt i andelen aktiva i befolkningen. Andra exempel på upplevelse- inriktad konsumtion och aktivitet som har ökat är t.ex. en del av  
 TV-tittandet, 
  musiklyssnande och kulturturism. Rollspel, som engagerar en del ungdomar, är ytterligare exempel på en upplevelsepräglad aktivitet som har ökat. 
  
 Ett mer mångsidigt och delvis förändrat kunskapssökande. 
  
 Biblioteksbesök och tidskriftsläsande är två aktiviteter som visar stora ökningar. Tillgången till datorer och användningen av Internet i hemmet har ökat mycket kraftigt under  
 90-talet. 
  Det kan bero på att sökandet efter kunskap och tillgången på information har förändrats. Det har blivit mer direkt, mera otåligt än gamla tiders sökande. Man vill gå snabbaste vägen för att få svar på specifika frågor utan att behöva bedriva bredare studier. På biblioteket finns uppslagsverk, annan referens- litteratur, personal att fråga samt datorer. Via Internet kan man söka brett eller smalt, ladda hem artiklar m.m. 
 55 
  
 Föreningslivets utveckling under  
 1900-talet 
  
 SOU 2003:118 
  
 Brist på tid och tålamod. Enligt Statens Kulturråd talar mycket för att den begränsade tillgången på fri tid är en förklaring till förändringarna i kulturvanorna. Grupper som har gott om fri tid, såsom ålderspensionärer, förtidspensionärer och långvarigt arbetslösa samt andra grupper som har större möjligheter att själva disponera sin tid, såsom hemarbetande och företagare, har ökat betydligt av andelen aktiva. 
  
 Om tid är en bristvara talar mycket för att man väljer ett enkvällsåtagande. Man binder sig bara för några timmar. Man avstår från eller minskar på sådant som kräver mera tid och längre bindningar. Det gäller t.ex. studiecirklar, att spela musikinstrument, att sy och sticka etc. Det ökade tempot i samhället, ungdomars lust för snabba aktioner, korta projekt, lös och informell organisation och resultat omedelbart, gör att tålamodskrävande färdighetsträning inte lockar. 
  
 Teknikutveckling, värderingar och trender påverkar kultur- vanorna. Den tid som tillbringas vid datorerna måste tas från andra aktiviteter. Men det påverkar också brevskrivandet som ersätts med  
  
 e-post. 
  Musik kan både komponeras, spelas in och distribueras med hjälp av elektronik i stället för i en replokal och en musikstudio. Filmer kan laddas hem via Internet och ses hemma i stället för på bio. Bildkonst kan skapas med hjälp av dator och spridas via Internet. 
  
 Tidigare var det populärt bland många kvinnor att dansa jazz- balett. Men idag har det i stor utsträckning ersatts av Meyers  Svettis och gym. Allt färre stickar i dag. Enligt Statens Kultur- råd kan en rimlig förklaring vara att dagens flickor/kvinnor är mindre bundna av gamla könsroller och väljer efter personlig håg. Då väljer man att syssla med datorer, idrotta, gå på gym eller leva ett restaurang- och kaféliv framför traditionella kvinnosysselsättningar. 
  
 2.4.4 
  
 Användningen av den fria tiden 
  
 Att tid är en bristvara bekräftas i hög grad av de undersökningar av tidsanvändningen som SCB gjorde åren 1990/91 och 2000/01. En jämförelse mellan dessa år visar att kvinnor och män närmar sig varandra när det gäller arbete. Kvinnor hemarbetar 40 minuter mindre i dag än för tio år sedan och män förvärvsarbetar 20 minuter mindre. Det har således skett en utjämning av tidsanvänd- 
 56 
  
 SOU 2003:118 
  
 Föreningslivets utveckling under  
 1900-talet 
  
 ningen.Trots att sammansättningen av kvinnors och mäns arbete har blivit mer lika, kvarstår dock stora olikheter. En stor del av mäns arbete sker mot betalning. Kvinnors arbete är mer jämnt för- delat på betalt förvärvsarbete och obetalt hemarbete. 
 Att hemarbetet i dag är jämnare fördelat mellan könen får enligt SCB helt tillskrivas kvinnornas ändrade beteende, eftersom det är kvinnorna som har minskat på tiden för hemarbete. Det är dock betydligt vanligare att kvinnor än män tar sig an hemarbete direkt efter jobbet. Av hemarbetet är det städningen som har minskat mest. 
 Mäns arbete sker i högre utsträckning under dagtid och på vardagar. Kvinnors arbete är jämnare utspritt över dagen och veckan. Mäns vardagsliv kännetecknas därmed av en tydligare åtskillnad mellan arbete och fri tid. Kvinnors fria tid är mer frag- menterad än mäns och uppdelad på kortare episoder, som oftare flätas samman med, eller avbryts av, episoder av hemarbete. 
 Enligt SCB är det små skillnader mellan män i olika faser av livet i fråga om förvärvsarbete. För kvinnor är däremot skillnaderna stora. Att ha små barn får mycket större konsekvenser för mammornas förvärvsarbete än pappornas. Att ha små barn innebär mycket arbete totalt och lite fri tid. 
 Småbarnspapporna har förkortat sitt förvärvsarbete med i genomsnitt 40 minuter per dag. Den tid småbarnsmammorna själva uttrycker att de tar aktiv omsorg för barnen har minskat kraftigt men har ersatts av fri tid tillsammans med dem. Papporna uppvisar inga förändringar i detta avseende. 
 SCB:s studier visar att kvinnor och män är fysikt aktiva högt upp i åldrarna. Äldre ensamstående tillbringar mycket tid i ensamhet. Yngre, och framför allt föräldrar med hemmavarande barn, uttrycker tidsbrist. Ensamstående småbarnsmammor är mest stres- sade. 
 Måltider tar lite mer tid. Den fria tiden har ökat med cirka en kvart per dag och uppgår till cirka fem timmar per dag, något mer för män än för kvinnor. Inom ramen för den ökningen har vissa fritidsaktiviteter minskat och andra har ökat. 
 Aktiv fri tid i form av idrott och friluftsliv har ökat för bägge könen. För kvinnornas del har ökningen skett genom att andelen som ägnar sig åt det en genomsnittlig dag ökat med nio procent- enheter, och att tiden som aktiviteten tar i anspråk har ökat med nio minuter. Männens ökning avser endast andelen utövare. De aktiviteter det gäller här är främst promenader. 
 57 
  
 Föreningslivets utveckling under  
 1900-talet 
  
 SOU 2003:118 
  
 Även stillasittande aktiviteter såsom  
 TV-tittande, 
  har ökat. Enbart  
 TV-tittande , 
  inklusive video, har ökat för bägge könen. Den andel som ser på TV en genomsnittlig dag är oförändrad, vilket gör att de som ser på TV gör det under lite längre tid. 
 Det som i undersökningen betecknats som social samvaro har minskat något. Det är främst besök av eller hos släkt och vänner som har blivit mindre frekvent. Det balanseras bl.a. av att besök på restaurang, bar eller café har blivit lite mer frekventa. 
 Den tid som män använder för hobbies har ökat. I kvinno- gruppen har stickning och annat handarbete minskat med tre fjärdedelar under tioårsperioden. En procent av kvinnorna ägnar sig åt någon av dessa aktiviteter en genomsnittlig dag. Dessutom har andelen som regelbundet läser böcker minskat. 
 Bakom männens ökade tid för hobbies ligger det främst en ökad datoranvändning, plus 7 minuter för kvinnor och 17 för män. Här ingår aktiviterer som att surfa på Internet, programmera, spela datorspel och liknande. Men enligt SCB är den konstaterade ökningen troligen en underskattning av hur mycket tid som till- bringas framför datorn utanför arbetstid. 
 I flera sammanhang är datorn i första hand ett hjälpmedel vid andra aktiviteter, t.ex. vid korrespondens. Det är därför knappast troligt att alla som t.ex. skrivit brev med hjälp av dator själva beskriver det som någon typ av datoraktivitet. Hela ökningen av denna aktivitet beror på att fler personer, såväl kvinnor från en andel på 0 till 13 procent, som män från en andel på 2 till 21 procent, ägnar sig åt den en genomsnittlig dag. 
  
 2.5 
  
 Folkrörelserna och den nya nätverkskulturen 
  
 2.5.1 
  
 Ökad styrning av folkrörelserna 
  
 Enligt Demokratiutredningen finns det inte några skäl att alltför mycket svartmåla bilden av sjunkande föreningsaktiviteter. Vissa delar av föreningslivet sjuder ännu av liv och medborgarnas ideella insatser är stabila och mycket omfattande. Men utredningen är medveten om att både medlemstalen och aktivitetsnivån har minskat kraftigt för vissa folkrörelser. Några av de värst drabbade är nykterhetsrörelsen och de fackliga organisationerna, där andelen aktiva på tio år har halverats respektive i det närmaste halverats. 
 58 
  
 SOU 2003:118 
  
 Föreningslivets utveckling under  
 1900-talet 
  
 Samtidigt tycks folkrörelserna främst attrahera äldre medborgare. Medelåldern blir allt högre. 
 Utredningen pekar på att vissa organisationer, i syfte att stoppa denna utveckling, har vidtagit en del åtgärder. Man har bland annat utvecklat sin roll och sina verksamhetsformer. Bland annat betonas den folkbildande rollen. Men samtidigt pekar utredningen på den kritik som framförts att den folkbildande verksamheten är på väg i motsatt riktning: Studieförbunden blir alltmer fjärmade från de folkrörelser som födde dem. 
 Demokratiutredningen menar att den folkbildande verksam- heten och folkrörelsernas arbete som demokratibefrämjare kompliceras av att stat och kommun alltmer försöker styra verk- samheten. Utöver att den offentliga finansieringen av verksam- heterna har skapat ett finansiellt beroende till det offentliga, har organisationerna i ökad grad även kommit att tas i anspråk av stat och kommun för att genomföra uppgifter inom diverse olika politikområden och samhällssektorer. 
 Därigenom styrs organisationerna inte främst av sina egna idéer, oberoende av olika maktgrupper, som är en av huvudavsikterna med föreningslivet. De blir i stället en integrerad del av den offent- liga sfären. Enligt Demokratiutredningen tycks därför folk- rörelserna spela en allt mindre roll i den folkbildande verksam- heten. Istället spelar stat och kommun en allt viktigare roll. 
 Utredningen pekar också på att ett flertal av de nya frågorna som växte fram under 1960- och  
 1970-talen, 
  och som drevs av nya sociala rörelser, under  
 1980-talet 
  har integrerats inom ramen för det etablerade partisystemet. Detta gäller exempelvis miljö- och fredsfrågor. I slutet av  
 1990-talet 
  kunde man se liknande tendenser när olika så kallade livsstilpolitiska idéer pockade på uppmärk- samhet. I ett mångkulturellt samhälle kräver medborgare med olika etniska eller religiösa identiteter, sexuell läggning, veganer m.fl. att bli offentligt erkända med lika rättigheter som andra. Jämlikhets- kravet inkluderar i dag rätten att vara olik. 
  
 2.5.2 
  
 Nätverken utmanar folkrörelsedemokratin 
  
 Demokratiutredningen tyckte sig se en renässans för ideella organi- sationer som serviceproducenter, en roll som var vanlig före välfärdsstatens genombrott. Runt om i landet har lokala utveck- 
 59 
  
 Föreningslivets utveckling under  
 1900-talet 
  
 SOU 2003:118 
  
 lingsgrupper bildats både som en kanal för medborgarnas intresse och som utförare av vissa samhällstjänster. 
 För dessa grupper är den interndemokratiska processen central i arbetet. De har växt fram i det vakuum som uppstod efter de senaste decenniernas kommunsammanslagningar. Från lands- bygdens håll upplever man en brist på förståelse för de behov som landsbygden har. Därför har en stor mängd lokala utvecklings- grupper bildats med förhoppning om att kunna motverka den i deras tycke allt för långt gångna kommunaliseringen. Genom dessa grupper försöker bygdens invånare kollektivt att lösa sina problem. 
 Enligt Demokratiutredningen fungerar åtskilliga av de med- borgarsammanslutningar som har bildats på senare år mer som nät- verk än som traditionella organisationer. De senare är medlems- baserade och hierarkiskt uppbyggda medan nätverken däremot anses vara en platt organisationsform. Med det menas att nät- verken är  
 icke-hierarkiska 
  och att de genom sin informella struktur underlättar ett aktivt deltagande och spontana initiativ. 
 Demokratiutredningen menar att nätverkskulturen kan ses som en kritik mot den formella medlemsorganisationen och dess representativa demokratibegrepp. Enligt denna kritik är problemet med den formella organisationens demokrati att den har en inbyggd tendens till institutionalisering och professionalisering, vilket skapar och permanentar hierarkier. 
 Demokratiutredningen påpekar dock att nätverk inte utesluter formella organisationer, snarare tvärtom. Organisationer utgör ofta en bas för nätverkens mobilisering. Tillsammans med andra organi- sationer, enskilda individer och grupper, som i övrigt har olika ideologiska plattformar, byggs informella kontaktnät upp, som i syfte att uppnå vissa specifika politiska mål, fogas samman i till- fälliga koalitioner. Ett par exempel på tillfälliga koalitioner av detta slag under  
 1990-talet 
  är kampanjen mot svenskt medlemskap i EU och den antirasistiska rörelsen. 
 Ytterligare ett kännetecken på nätverkskulturen är att den har anammat den nya tekniken. Internet används i hög grad som kom- munikationsmedel. Det möjliggör en levande diskussion och en snabb mobilisering av deltagande medborgare. De som engagerar sig i dessa verksamheter tycks också ha ett större intresse för hand- lingsinriktade verksamheter än att delta i möten och samman- träden. Det blir viktigare att nå politiska mål. 
 Enligt Demokratiutredningen belyser de nya sociala rörelserna denna förskjutning tydligt. De kan ses som nätverk av handlingar 
 60 
  
 SOU 2003:118 
  
 Föreningslivets utveckling under  
 1900-talet 
  
 som utförs av en mångfald individer, grupper och organisationer i en gemensam kamp i konkreta sakfrågor. I syfte att skapa opinion kring de frågor man lyfter fram och de problem man blottlägger görs allt oftare handlingar som får en symbolisk laddning, Man kan exempelvis göra aktioner mot företag som inte anses uppfylla vissa miljökrav. 
 Demokratiutredningen menar att nätverkskulturens utbredning på flera sätt utmanar folkrörelsedemokratin. Traditionellt har folk- rörelserna skolat medlemmarna i demokratiskt utövande, genom att träna dem i mötesteknik. På så vis har de utgjort en rekry- teringsbas för framtida förtroendevalda. 
 I ett nätverkssamhälle riskerar detta att förbises. I stället knyter sig medborgare med ett gemensamt intresse samman och arbetar aktivt tillsammans för att främja just detta intresse. Det skapar för- utsättningar för snabba initiativ och ett mer handlingsinriktat del- tagande, vilket gynnar medborgarnas möjlighet till ett effektivt deltagande. 
 Demokratiutredningen höjer dock ett varningens finger mot denna utveckling. När politiskt handlande blir allt viktigare, och konkurrensen om uppmärksamhet i medierna blir allt hårdare, är det risk för att den demokratiska skolningen inte hinns med, inte prioriteras. Det organiserade livet blir inte längre en skola i demokrati. 
 Utredningen pekar också på att det kan förekomma problem med den interndemokratiska strukturen i ett nätverk eller en nät- verksliknande organisation. Alla nätverk är nämligen inte öppna för alla. Det finns slutna nätverk, som i och för sig fostrar en stark solidaritet och tillit till den egna gruppen, men på bekostnad av dem som står utanför. I ett sådant nätverk odlas enligt Demokrati- utredningen inte den förståelse och kompromissvilja till andra medborgargrupper som är nödvändigt i ett demokratiskt samhälle. 
 Demokratiutredningens slutsats är emellertid att medborgar- sammanslutningar fyller en rad viktiga funktioner i samhället: 
  
 De tränar sina deltagare i demokratiska färdigheter och odlar en förståelse för andra och oliktänkande. 
  
 De kan samtidigt fungera som medborgarnas röst, genom att svara för opinionsbildning m.m. 
  
 De nya sammanslutningarna kan vaka över vissa lagars efter- levnad, men de kan aldrig ta över den representativa demo- kratins uppgifter. 
  
 61 
  
 Föreningslivets utveckling under  
 1900-talet 
  
 SOU 2003:118 
  
 De kan vara en skola och utgöra en bas för framtida rekry- tering, men de kan aldrig ersätta den representativa demokratin. 
  
 De kan också utveckla värden och färdigheter som är till glädje i näringsliv och företag. 
  
 Demokratiutredningens slutsats var att statens och kommunernas roll bör vara att främja det engagemang som finns i samhället, i folkrörelsearbetet, i lokala utvecklingsgrupper, i de rörelser som sysslar med aktioner utanför de etablerade kanalerna och i de globala rörelserna. Ett sätt att främja detta frivilliga och fria med- borgerliga engagemang vore enligt utredningen att värna de fysiska mötesutrymmena. Stat och kommun har därför en viktig funktion att fylla när det gäller att se till att det finns billiga och goda lokaler. 
 62 
  
 3 
  
 Utvecklingen av allmänna samlingslokaler 
  
 3.1 
  
 Nykterhetsrörelsen 
  
 3.1.1 
  
 Nykterhetsrörelsens samlingslokaler 
  
 Nykterhetsrörelsen var först i Sverige med att uppföra en samlingslokal för profant bruk. 
 Nykterhetsrörelsen är den sammanfattande benämningen på organisationer vilkas medlemmar avstår från alkohol och andra droger och som i regel också arbetar med upplysning om riskerna med dessa preparat och för att få till stånd samhälleliga åtgärder som begränsar konsumtionen. 
 Den första logen av Godtemplarorden i Sverige bildades 1879 i Göteborg. Fram till trettiotalet bildades flera nya organisationer: 
  
 Blåbandsrörelsen i Sverige 1883. 
  
 Templarorden (TO) 1884, 
  
 Nationalgodtemplarorden (NGTO) 1888. 
  
 Kvinnoorganisationen Vita Bandet 1900. 
  
 NGTO och TO slogs samman till Nationaltemplarorden (NTO) 1922. 
  
 Motorförarnas helnykterhetsförbund (MHF) 1926 
  
 Svenska frisksportförbundet 1935 
  
 NTO förenades med IOGT till  
  
 IOGT-NTO 
  1970 
 De organisationer som bildades under den första tiden hade alla en religiös prägel. IOGT blev religiöst neutral 1907 och NTO 1922, medan Blå Bandet och Vita Bandet har behållit den religiösa prägeln. 
 När nykterhetsrörelsen etablerade sig hyrde medlemmarna ofta in sig i lokaler som var lämpliga för verksamheten, i första hand skolor och frikyrkor. Detta medförde dock vissa problem. IOGT:s speciella arbetsformer, men också det motstånd med vilket organi- sationen möttes i början, ställde krav på egna lokaler 
 63 
  
 Utvecklingen av allmänna samlingslokaler 
  
 SOU 2003:118 
  
 De första ordenshusen byggdes i städer och kunde vara stora och komplicerade hus. Det första ordenshuset i Sverige uppfördes 1881 i Arboga av Logen nr 2 Filadelfia som fortfarande är i bruk. Upp- förandet av lokalen i Arboga var starten till ett intensivt byggnads- skede inom IOGT. 
 Under  
 1900-talets 
  första årtionden arbetade rörelsen energiskt för en restriktiv lagstiftning med totalförbud som slutmål. Men vid den officiella folkomröstningen 1922 om alkoholförbud segrade motståndarna med knapp majoritet. Sedan frågan om totalförbudet avförts från dagordningen har nykterhetsrörelsen i stället propagerat för en statlig alkoholpolitik som syftar till att begränsa konsumtionen av alkoholdrycker. Dessutom bedriver den upplys- nings- och propagandakampanjer, delvis med statsbidrag. 
 Nykterhetsrörelsen har sina starkaste fästen i norra och mellersta Sverige. Majoriteten av nykterhetsföreningarna hade länge formen av slutna ordenssällskap, men detta upphörde succes- sivt fram till 1970. De lokala föreningarna är främst inriktade på att erbjuda tillfällen till studier och ett alkoholfritt sällskaps- och nöjesliv. Anslutningen har minskat sedan storhetstiden på 1910- talet, men ännu på  
 1990-talet 
  var medlemsantalet omkring 250 000. 
 Efter hand tillkom andra nykterhetsorganisationer som också hade lokalbehov. Lokaler byggdes och förvärvades på andra sätt. Till att börja med var det fråga om samlingslokaler i ordets egent- liga bemärkelse. Så småningom blev det också sommarhem, scout- stugor, kurs- och friluftsgårdar, folkparker och en hel del annat. I mitten av  
 1940-talet 
  beräknas att det totala antalet uppgick till 1 500 lokaler. 
 Detta krävde kunskap om byggnadsteknik och bestämmelser. I de fall då föreningen saknade denna kunskap anlitades arkitekter och entreprenörer. På många håll fanns det många hantverkare och senare även arbetare i logerna inom föreningen. 1914 beslöt man att ge ut en vägledning avsedd för de avdelningar som hade förutsätt- ningar att bygga egna lokaler. I samband därmed anordnades en pristävling, som avsåg att få fram olika typer av såväl mindre som större samlingslokaler. Tjugotvå av dessa tävlingsförslag, omfat- tande huvudsakligen fyra olika typer av ordenshus, utgavs 1917 i tryck. 
 64 
  
 SOU 2003:118 
  
 Utvecklingen av allmänna samlingslokaler 
  
 3.1.2 
  
 Riksorganisationen Våra gårdar 
  
 År 1942 bildades Ordenshusens Riksförening. Syftet var att den skulle vara ett sammanhållande organ för de 1 500 allmänna samlingslokaler som nykterhetsrörelsen då ägde och förvaltade. År 1953 omorganiserades riksorganisationen till Riksföreningen Våra Gårdar. Syftet var att skapa en stark organisation, som skulle kunna stå till förfogande för den samlade nykterhetsrörelsens fastighetsinnehav. 
 Våra Gårdar har till ändamål 
  
 att värna om de allmänna samlingslokaler som nykterhets- rörelsen förfogar över och stimulera tillkomsten av nya, 
  
 att medverka till att nykterhetsrörelsens samlade fastighets- och lokalbestånd utvecklas i positiv riktning, 
  
 att verka för att fler helnyktra miljöer etableras i landet, 
  
 att skapa goda villkor för att barn- och ungdomsverksamhet skall kunna drivas i lokalerna 
  
 Våra Gårdar har idag drygt 500 medlemsföreningar. De flesta av Våra  
 Gårdar-lokalerna 
  är samlingslokaler för lokalföreningarna, men det finns även större kontorsfastigheter, kursgårdar, konferensanläggningar, folkhögskolor, studenthem, sommarhem och folkparker bland medlemmarna. Till sin hjälp har organisa- tionen olika stödfunktioner. 
 Man biträder medlemsorganisationerna i alla slag av bygg- ärenden; nybyggen, om- och tillbyggnader och handikapp- anpassning. Man hjälper bland annat till med att upprätta ansök- ningshandlingar för anslag från stat och kommun. Man medverkar vid upphandlingar och slutbesiktningar, upprättar entreprenad- kontrakt, köpebrev och andra lagfartshandlingar. 
 För några år sedan utarbetades ett fördelaktigt försäkringsavtal, som innebar att kostnaden minskade påtagligt för medlemsföre- ningarna. Eftersom många kommuner har fryst sina bidrag, och i vissa fall till och med sänkt dem, blir åtgärder som kan reducera kostnader och öka intäkter en allt viktigare uppgift för riksorga- nisationen. 
 Tidningen Våra Gårdar utkommer med fyra nummer per år. Temat under 2002 var exempelvis att visa på positiva exempel när det gäller lokaler med en bred ungdomsverksamhet. 
 Inom Våra Gårdar finns en distriktsorganisation där distrikten omfattar länen. Distrikten har en samordningsfunktion mellan 
 65 
  
 Utvecklingen av allmänna samlingslokaler 
  
 SOU 2003:118 
  
 förbundet och de lokalägande föreningarna. Med stöd av riks- organisationen anordnar distrikten kursverksamhet gällande; 
  
 fastighetsförvaltning, 
  
 skadeförebyggande åtgärder, 
  
 hur lokalerna finansieras, samt 
  
 barn och ungdomsverksamheten i lokalerna. 
  
 Genom de resurser som Statens kulturråd ställer till förfogande förvärvar Våra Gårdar konst i samarbete med Bygdegårdarnas Riksförbund och Folkets Hus och Park. Konsten deponeras sedan i lokaler runt om i landet eller används i de tematiska vandrings- utställningar som producerats. 
 Kulturverksamheten är en viktig del i nykterhetsrörelsens lokaler. Varje år bedrivs tusentals kulturarrangemang. Genom stöd från Statens kulturråd lämnar Våra Gårdar bidrag till ett  
 100-tal 
  arrangemang per år. Stödet innebär att föreningarna vågar satsa på bra och ibland annorlunda kulturarrangemang. Samarbetet med studieförbund är en viktig del. 
 Våra Gårdar programsätter också film åt ett  
 70-tal 
  biografer. Man har ett omfattande utvecklingsarbete med inriktning på mark- nadsförning, drifts- och samarbetsformer samt publikarbete. Man medverkar i att arrangera filmdagar och lokala filmfestivaler. Dess- utom genomförs årligen kurser i film- och biograffrågor samt maskinistutbildning. 
  
 3.2 
  
 Folkets Hus och Parkrörelsens lokaler 
  
 3.2.1 
  
 Pionjärtiden i slutet på  
  
 1800-talet 
  
 När den fackliga och politiska arbetarrörelsen började ta form på  
 1880-talet 
  var behovet av lokaler stort. Arbetarna släpptes ogärna in i de lokaler som fanns. Markägare förbjöd t.o.m. samman- komster ute i det fria, eftersom man befarade att uppviglande idéer kunde föras fram. 
 Det första Folkets Hus som byggdes för ändamålet var i Malmö som invigdes 1893. Samma år köptes också Möllevångsparken som fick det nya namnet Malmö Folkets Park. Anläggandet av folk- parker och Folkets Hus kom igång mot slutet av  
 1890-talet. 
  Det skedde framför allt i större industrisamhällen där behovet av möteslokaler var stort på grund av den snabba utvecklingen av den 
 66 
  
 SOU 2003:118 
  
 Utvecklingen av allmänna samlingslokaler 
  
 fackliga verksamheten. En lång rad små och stora industriorter fick inom en tioårsperiod också egna folkparker. De hade ofta en kopp- ling till Folkets Hus. Men det fanns också oberoende föreningar med uppdrag att skapa bra miljöer för billiga och bra nöjen för arbetarklassen. I folkparkerna var dansbanan ofta det första som byggdes. 
 Landsorganisationen uppmärksammade samlingslokalsfrågan på ett tidigt stadium. 1906 års  
 LO-kongress 
  beslöt att grunda en Folkets  
 Hus-fond 
  i syfte att stödja arbetarrörelsens speciella samlingslokaler. Husen och parkerna byggdes på köpt mark. Bygg- nationerna finansierades bl.a. genom andelsteckning, banklån, bidrag i olika former, garantiföreningar och inte minst gratis arbetskraft. 
 1905 bildades Folkets Parkers Centralorganisation (FPC) med säte i Eskilstuna. Syftet var främst att genom ett samarbete mellan de olika föreningarna samordna artistbokningar och olika inköp. 
 För Folkets  
 Hus-rörelsen 
  dröjde det längre innan man bildade en central organisation. 1937 bildades Folketshusföreningarnas Riksorganisation. Som dess syfte angavs bl.a. att stå de anslutna företagen till råds med upplysningar vad det gäller byggnationer, materialinköp, filmhyror samt i övrigt det som berör dess verk- samhet, samt att genom sin verksamhet verka för ett sunt nöjesliv. 
  
 3.2.2 
  
 Folkets  
  
 Park-rörelsen 
  
 Under seklets första år var Folkets Parks scener främst en spelplats för den politiska agitationen. Men med tiden blev nöjes- arrangemangen fler. Man byggde utescener, teatrar, serverings- lokaler och dansbanor med tak. Teaterföreställningar komplet- terades med bondkomik, revyer och liknande. Även människor utanför arbetarrörelsens led började gå till folkparkerna i större omfattning. Folkets Park kom i hög grad att bli synonymt med sommarens nöjen. 
  
 1930-talet 
  blev starten för en expansion som också kom att för- ändra folkparkernas utbud och karaktär. Radion, filmen och schlagerindustrins utveckling skapade ett ömsesidigt beroende och möjligheter i samspel med Folkets Parks scener. När underhåll- ningsindustrin i en allt snabbare takt lanserade nya artister, blev folkparkerna livsviktiga som en väg att nå en stor publik. 
 67 
  
 Utvecklingen av allmänna samlingslokaler 
  
 SOU 2003:118 
  
 Folkparkerna var vid den här tiden också synonyma med det oroväckande, lite skrämmande. Många ungdomar förbjöds av sina religiösa föräldrar att besöka detta dansbaneelände. Från religiöst håll ansågs dansen vara första steget på brottets bana. 
 Folkparkerna hade sin stora blomstringstid under 1950- och  
 1960-talen. 
  Stora världsartister turnerade i parkerna. Det nya inom musiken och underhållningsbranschen återfanns i parkerna. Med TV:s intåg i det svenska folkhemmet, tillsammans med publikens förändrade nöjes- och fritidsvanor, kom bilden sakta men säkert att förändras under  
 1970-talet. 
  Trubadurerna hade då sin storhetstid, men på andra scener än i Folkets Park. På  
 1970-talet 
  kom dans- banden. Folk gick till parken med ett mål i sikte – att få dansa. Många unga lärde sig att dansa i parken. Men fler och fler besökte också diskoteken som aldrig kom att etableras i folkparkerna. 
 I dag består Folkparkerna av en stor mängd skiftande verksam- het, teater, dans, musik men även andra former av kultur och nöjen är det som fortfarande står i centrum. 
  
 3.2.3 
  
 Folkets  
  
 Hus-rörelsen 
  
 Mot slutet  
 av1930-talets 
  slut började den politiska verksamheten i Folkets Hus avta och kulturspridningen fick en allt större roll. Sommaren 1943 upprättades ett särskilt arkitektkontor, vars upp- gift framför allt var att tillhandahålla teknisk expertis till Folkets Husbyggen. Målet var att göra Folkets Hus till ortens kultur- centrum. 
 I början var dansen det dominerande inslaget. Sedan kom teatern och så småningom filmen. Filmvisning blev snabbt ett populärt inslag i verksamheten. Biografer öppnades i rask takt i städer och andra tätorter. Biografdriften organiserades 1944 i Sveriges folk- biografer AB, sedermera i Skandinaviska biograf AB. Rörelsen var under åren  
 1944–1969 
  ägare till produktionsbolaget Nordisk Tonefilm. Under  
 1960-talet 
  började filmverksamheten att gå tillbaka, vilket påverkade föreningarnas ekonomi. TV kom och människors fritidsvanor förändrades. 1963 träffade staten och film- branschen ett avtal, filmavtalet, där fonder bildades för olika ända- mål. Nya biografer, som motsvarade publikens krav på teknik, kom till under  
 1960-talet. 
  Bio Kontrast – kvalitetsfilmvisningar – starta- des efter en del kritik av filmutbudet. 
 68 
  
 SOU 2003:118 
  
 Utvecklingen av allmänna samlingslokaler 
  
 Folkets  
 Hus-rörelsen 
  var i början av  
 1950-talet 
  ett kultur- och nöjesimperium med omkring 500 biografer och ungefär dubbelt så många lokaler för annan underhållning, teater och dans samt studieverksamhet. 
 Men i och med att många människor på 1950- och  
 1960-talen 
  lämnade bruksorter och mindre tätorter för att flytta till tätorter- nas industrijobb, tvingades många hus att minska och inskränka sin verksamhet. Men omflyttningarna krävde inte bara avvecklings- planer för en del hus, utan krav ställdes också på utbyggnad av fastigheter på orter som faktiskt växte, framför allt i de större städernas förorter. 
 Ett handlingsprogram antogs 1974 om 100 nya Folkets Hus. Tio år senare hade man nått målet. Det var främst i de större kommu- nernas tätorter som de nya husen kom till, men även flera över- givna hus i glesbygden renoverades och togs åter i bruk. 
 Under  
 1960-talet 
  startade Folkets  
 Hus-rörelsen 
  också sin omfattande kurs- och utbildningsverksamhet. Denna verksamhet ökade under 1980- och  
 1990-talen. 
  Nöjesverksamhet i form av dans minskade däremot under samma period. Den traditionella mötes- verksamheten har också gått ner under dessa år. Under  
 1970-talet 
  kom kulturarbetet inom Folkets Hus igång på allvar. Konst åt alla, Konst i Folkets Hus och Folkets  
 Hus-hörnor 
  var några av de verksamheter som kom till. Idag består verksamheten alltmer av egen verksamhet i husen, t.ex. revyer, jazzfestivaler, fritids- gårdar, föreläsningar, konstutställningar,  
 IT-kaféer, 
  turisthem etc. 
  
 3.2.4 
  
 Riksorganisationen Folkets Hus och Curry 
  
 År 1999 bildade Folkets Hus Riksorganisation och Folkparkernas Centralorganisation en ny gemensam riksorganisation, Riksorga- nisationen Folkets Hus och Parker (FHP). 
 I dag samlar riksorganisationen FHP många olika slags med- lemsföreningar. Till medlemskåren har också tillkommit ett tiotal av landets största musikfestivaler. FHP erbjuder särskild med- lemsförsäkring och andra medlemsförmåner exempelvis med- lemskap i egen arbetsgivarorganisation samt specialistkompetens inom ekonomi, juridik, skatter, avtal och fastighetsförvaltning. Riksorganisationen bistår även medlemmarna vid  
 om-, 
  till- och nybyggnad. Förhandlingar med kommuner och andra myndigheter 
 69 
  
 Utvecklingen av allmänna samlingslokaler 
  
 SOU 2003:118 
  
 i samverkans- och kontraktsfrågor har också blivit en allt viktigare uppgift. 
 FHP:s arbete är inriktat på att ge medlemmarna verktyg i det lokala utvecklingsarbete. Som en del av utvecklingsarbetet pågår ett kunskapslyft med tre större utbildningar, bland annat ett chefs- utvecklingsprogram. Som redskap för information och erfarenhets- utbyte mellan medlemmar finns också medlemstidningen Scen och Salong och ett stort utbud av olika former av konferenser, semina- rier och andra medlemsträffar. FHP för också i sin egenskap av riksorganisation diskussioner med myndigheter och andra aktörer kring olika utvecklingsfrågor. 
 Folkets Hus och Curry bedriver en omfattande kultur och nöjesverksamhet. Man förmedlar själv varje år via sin artist- förmedling och det egna programbolaget mer än 1 700 danstillfällen, 500 teaterföreställningar för barn och unga samt ytterligare 3 500 andra artistuppträdanden till medlems- föreningarnas 900 scener. Men en stor del av kultur och nöjesverk- samheten sker genom de enskilda medlemmarnas egen försorg, vilket gör att antalet teaterföreställningar, danskvällar och andra nöjesarrangemang runt om i landet sammantaget uppgår till långt över 10 000 årligen. 
 Medlemmarna har möjlighet att ta del av och påverka utbudet från FHP vid en årlig utbudsträff. För att utveckla arrangörskapet bland medlemmarna drivs en ettårig arrangörshögskola. Syftet är att höja kvalitén i arrangemangen, alltifrån planering och mark- nadsföring till själva mötet mellan artist och publik. 
 FHPs konstavdelning hjälper medlemmarna att kunna erbjuda olika former av konstutställningar, vissa med särskild inriktning på barn och unga. Förutom vandringsutställningsverksamheten köps konstverk in som sedan deponeras i medlemmarnas anläggningar. Konstavdelningen arbetar också med ett antal utsmycknings- uppdrag. 
 Inom Folkets Hus och Curry finns idag Sveriges största biografkedja. Sammanlagt 280 biografer på 260 orter visar årligen över 17 000 filmföreställningar, en förutsättning för människor utanför storstäderna att kunna se film på bio. Förutom traditionell filmvisning bedrivs också verksamhet inom Bio Kontrast och Skolbio. Även inom film och biografområdet sker ett omfattande utvecklingsarbete, med biografutbildning i fem steg, filmdagar och konsultverksamhet. 
 70 
  
 SOU 2003:118 
  
 Utvecklingen av allmänna samlingslokaler 
  
 Under senare år har Folkets Hus och Curry gjort en storsats- ning på digital visningsteknik genom projektet Digitala Hus, i syfte att skapa former för framtidens mötesplatser. Inledningsvis har sju biografer utvecklat bion från biografsalong till upplevelsehus med hjälp av den nya tekniken. FHPs digitala kedja är den första i sitt slag i Europa. Digital bio innebär att mindre orter kan få film- premiär samma kväll som i storstäderna. Digital bio innebär också en bredare filmrepertoar, där alla typer av film kan visas. Aktua- liteten ökar och skapar därmed större publikintresse. Det är också lättare att texta filmerna, vilket skapar möjligheter i integrations- sammanhang, för hörselskadade, i samband med språkkurser och mycket annat. Dessutom blir frakten avsevärt enklare och billigare. 
 Förutom nya möjligheter kring vanlig filmvisning skapar den nya tekniken också unika kommunikationsmöjligheter. Bredband och satellit kan kopplas till den digitala projektorn för att visa evene- mang av olika slag, som konserter, teater, sport, revyer, kortfilm- festivaler och mycket mer. Den digitala projektionen skapar också interaktiva möjligheter för studier, föreläsningar och konferenser. 
  
 3.3 
  
 Bygdegårdsrörelsens lokaler 
  
 3.3.1 
  
 Ljus över landet 
  
 Bygdegårdsrörelsen har i hög grad vuxit fram parallellt med lands- bygdens organisering sedan början av  
 1920-talet. 
  Den första bygdegården öppnades 1920 i Ås i Småland. Därmed startade en rörelse som idag är samlad inom Bygdegårdarnas Riksförbund. Bygdegårdarna har av tradition en nära koppling till jordbrukar- rörelsen. Andra delar av rörelsen är Lantbrukarnas Riksförbund (LRF) och Centerpartiet, tidigare Bondeförbundet. 
 Under 1920- och  
 30-talet 
  spreds tanken på att bygga samlings- lokaler på landsbygden. I många byar fanns det gamla socken- stugor, men långt ifrån i alla. När frikyrkorörelsen växte fram under andra halvan av  
 1800-talet 
  byggdes bönehus och kapell, men dessa hus var ofta inte särskilt lämpade för profana möten. Om de alls fick anordnas. Det fanns krafter inom bygdegårdsrörelsen som ville få gårdarna att bli ett slags medborgarhus – eller allaktivitets- hus – för bygden, en landsbygdsvariant av industristädernas Folkets Hus. 
 71 
  
 Utvecklingen av allmänna samlingslokaler 
  
 SOU 2003:118 
  
 Det var framför allt Svenska Landsbygdens Ungdomsförbund (SLU), en föregångare till Centerns Ungdomsförbund, och JUF, Jordbrukarungdomens Förbund, som var pådrivande till att bygde- gårdar började byggas. De båda organisationerna tog initiativ till att det under de närmaste decennierna byggdes hundratals bygde- gårdar över hela landet. Även om SLU var ett politiskt ungdoms- förbund, var dess kanske viktigaste uppgift på landsbygden att bidra till ungdomens fritids- och nöjesverksamhet. 
 Men det främsta syftet med Bygdegårdarna var naturligtvis att tillgodose organisationernas behov av att kunna samlas till före- ningsmöten av olika slag. Liksom alla andra folkrörelser gav bygde- gårdsrörelsen sina medlemmar omfattande föreningsskolning. Många av dem som i dag återfinns på ledande befattningar i samhället och i föreningssverige har fått sin första förenings- skolning i dessa organisationer. 
 Med hjälp av bygdegårdarna spreds också folkbildningsarbetet med sina studiecirklar. Ljus över landet var en slogan som spreds från tidigt  
 1900-tal 
  och framåt. JUF:s studieverksamhet utgjorde exempelvis grunden till det som 1959 blev Studiefrämjandet. Svenska Landsbygdens Studieförbund, som var starkt kopplat till SLU och en av initiativtagarna till att Bygdegårdarnas Riksförbund bildades, är idag Studieförbundet Vuxenskolan. 
  
 3.3.2 
  
 Bygdegårdarnas Riksförbund 
  
 När 1942 års riksdag beslutade om statligt stöd till allmänna samlingslokaler växte behovet av rådgivning till de lokalägande föreningarna, eftersom det ställdes vissa krav på ansöknings- handlingarna. Ett resultat av detta var att Bygdegårdarnas Riksför- bund (BR) bildades 1944. Organisationen bildades av Sveriges Lantbruksförbund, Svenska Landsbygdens Studieförbund, Svenska Landsbygdens Ungdomsförbund, Riksförbundet Landsbygdens folk, Jordbrukareungdomens förbund samt Lantbruksförbundets Byggnadsförening. 
 Lantbruksförbundets byggnadsförening (LBF) fungerade till en början som Bygdegårdarnas riksförbunds arkitektavdelning. LBF startades i början av  
 1940-talet 
  och utvecklades snabbt till ett landsomspännande arkitektkontor. LBF vände sig i första hand till landsbygden och arbetuppgifterna omfattade främst ekonomi- byggnader av olika slag samt egnahem och arbetarbostäder. I 
 72 
  
 SOU 2003:118 
  
 Utvecklingen av allmänna samlingslokaler 
  
 samband med arbetena ute på landsbygden kom projektörerna från LBF också i kontakt med den stora bristen på samlingslokaler, mötesrum och fritidsanordningar överhuvudtaget. I slutet av 1943 öppnade därför LBF en särskild bygdegårdsavdelning, förlagd till stockholmskontoret. 
 På 1950- och  
 1960-talen 
  var behovet av nya bygdegårdar stort. De bygdegårdar som hade byggts på 1920- och  
 1930-talen 
  var i behov av upprustning och flera skolor och andra offentliga bygg- nader, som nu omvandlades till bygdegårdar, var tvungna att rustas upp för sitt nya ändamål. Det ställdes också större byggnads- tekniska krav på byggnaderna. 
 Bygdegårdrörelsen har i stor utsträckning tagit hand om och vidareutvecklat andra byggnader, som av olika skäl blivit lediga. Inte mindre än  
 250-300 
  före detta skolhus är nu bygdegårdar. På motsvarande sätt har bygdegårdsrörelsen tagit till vara många ordenshus och missionshus på landsbygden. Även ett antal militär- baracker från andra världskriget fungerar numera som bygdegårdar. 
 1950- och  
 1960-talen 
  var besvärliga tider för alla folkrörelser. För bygdegårdsrörelsen blev situationen extra besvärlig tack vare den allt kraftigare urbaniseringen. Landsbygden höll på att dö. Detta visar sig också i medlemsutvecklingen för Bygdegårdarnas Riks- förbund. Från toppsiffran 542 medlemsföreningar år 1960 dalade antalet till bottennoteringen 388 år 1973. 
 Men under de senaste  
 10-15 
  åren har bygdegårdsrörelsen vuxit kraftigt. Idag har förbundet ca 1 300 medlemsföreningar. Bygde- gårdarnas Riksförbund ger en omfattande service till medlemmarna genom det centrala kansliet och distrikten. Det gäller t.ex. att 
  
 tillhandahålla normalstadgar för föreningar och ge råd i samband med stadgefrågor, 
  
 erbjuda studiematerial för lokal utbildning och erbjuda kurser på såväl regional som central nivå för föreningarnas funk- tionärer 
  
 ge råd och stöd i samband med ombyggnation och nybyggnad. 
  
 ge råd och stöd kring skötsel och underhåll av bygdegården 
  
 bedriva ett aktivt miljöarbete och ge råd och service på miljö- området, 
  
 tillhandahålla en försäkring för föreningar som är anslutna till förbundet, 
  
 73 
  
 Utvecklingen av allmänna samlingslokaler 
  
 SOU 2003:118 
  
 bedriva ett aktivt skadeförebyggande arbete och förmedla bra produkter till bra priser som ex stöldskyddsmärkning, vatten- larm m.m. 
  
 Sedan mitten av  
 1940-talet 
  är biografverksamheten en viktig del i bygdegårdarna. Man hade till en början ett intimt samarbete med Folkets Husbiograferna i Sveriges Folkbiografers AB. I dag finns biograf i 50 bygdegårdar och på 150 orter bedrivs filmklubbs- verksamhet av bygdegårdar och medlemsorganisationer. 
 Bygdegårdsbio är ett samarbete med Förbundet Vi Unga. Den viktigaste delen av Bygdegårdsbios arbete är att utbilda och inspirera de människor som är aktiva i filmverksamheten. Ungbio är filmklubbar i biografen för barn och ungdomar. Klubbarna byg- ger på de ungas val av film och ansvar för verksamheten. De unga kan där, tillsammans med de ansvariga för biografen, lära sig hur en biograf drivs. 
 Förbundet anordnar kontinuerligt utbildning av distriktens programråd och arrangörsutbildningar för de lokala föreningarna. Tillsammans med Lewis Folkhögskola och SV genomför man en högre utbildning kallad Arrangörsskolan. Under två terminer jobbar deltagarna i projektform på hemmaplan, träffas fyra gånger samt håller kontakten med varandra via ett virtuellt klassrum. 
 Sedan riksförbundet bildades har konsten varit en central verk- samhet i bygdegårdarna. Redan 1945 anslog riksdagen lotterimedel för inköp av BR:s första konstverk som delades in i kollektioner och deponerades i bygdegårdar för ett år i taget. Sedan slutet av  
 1970-talet 
  har BR bedrivit utställningsverksamhet för landets yrkesverksamma konstnärer, Konst åt alla. Denna verksamhet bedrivs i samarbete med Folkets Hus och Curry och Våra Gårdar. Dessa inköpsutställningar är en förutsättning för BR:s övriga konstverksamhet, dvs. depositioner i bygdegårdar och vandrings- utställningar med olika teman. Man köper årligen in ca 125 konstverk för deposition. 
 Man samarbetar också med Rikskonserter och Riksföreningen Folkmusik och Grant (RFoD) för att sprida musik och dans genom turnéverksamhet över hela landet. Man har kontakter med många musikartister som turnerar över landet i bygdegårdarna. BR arbetar också aktivt för att sprida En bok för alla i landet. Försäljning sker bland annat på olika kurser och konferenser. Vissa bygde- gårdar har en aktiv försäljning. 
 74 
  
 SOU 2003:118 
  
 Utvecklingen av allmänna samlingslokaler 
  
 Förutom konst- och musikverksamheten är teaterverksamheten en viktig del. I samarbete med Riksteatern, Länsteatrarna och Fria grupper sprider BR teater på små spelplatser. Man har en turné- verksamhet inom länen/distrikten med sång, teater och musik- grupper. Alla bygdegårdar har möjlighet att boka dessa arrange- mang till ett för bygdegården överkomligt pris. Ett 60 tal bygde- gårdar driver amatörteater. BR stöder dessa med utbildning och information. Vartannat år arrangeras en amatörteaterfestival. 
  
 3.4 
  
 Kommunala fritidsgårdar 
  
 3.4.1 
  
 Hemgårdar och ungdomsgårdar 
  
 De kommunala fritidsgårdarna brukar normalt inte räknas som allmänna samlingslokaler. Men det finns en nära anknytning till utvecklingen av de allmänna samlingslokalerna under efterkrigs- tiden, framför allt i de större städerna. 
 De kommunala ungdoms- och fritidsgårdarna har sitt ursprung i de hemgårdar som etablerades under de första årtiondena på 1900- talet. Sveriges första hemgård, Birkagården i Stockholm, invigdes 1912. De första hemgårdarna byggde på slutna verksamheter och verkade gentemot alla åldrar. I utpräglade arbetarstadsdelar etable- rades en bildningsverksamhet utifrån en "hjälp till självhjälpstanke" i en kristen, humanistiskt tradition. 
 Hemgårdsrörelsen fick dock aldrig något riktigt fäste ute i landet. Sedan barnavårdslagens tillkomst 1924 blev kommunernas barnavårdsnämnder ansvariga för den förebyggande ungdoms- vården. Bildande av ungdomsklubbar och ungdomsgårdar blev ett sätt för kommunerna att förhindra att ungdomar for illa 
 1936 öppnades den första kommunala ungdomsgården i Sverige, Gamlestadens ungdomsgård i Göteborg. I stadgarna för försam- lingens barn- och ungdomsråd från 1935 stod att ungdomsgården hade till uppgift att genom studiecirklar, praktiska arbetskurser, föredrag, diskussioner, sång och musik ge manlig och kvinnlig ungdom i åldern  
 12–21 
  år tillfälle till ökad utbildning och vidgade kunskaper inom olika områden. Politisk propaganda fick inte ingå i stiftelsens verksamhet. 
 Under  
 1940-talet 
  kom den statliga Ungdomsvårdskommittén med sju betänkanden där kommunernas uppgifter beskrevs mycket detaljerat. Samhällets insatser skulle inriktas på att skapa alternativ 
 75 
  
 Utvecklingen av allmänna samlingslokaler 
  
 SOU 2003:118 
  
 till den kommersiella och mediala påverkan som ungdomar utsattes för. Bland annat oroades man över de nya dans- och musikstilar som spreds i radio, bio och den kolorerade veckopressen. 
 På ungdomsgårdarna introducerades s.k. öppen verksamhet utan annat syfte än att skapa rum för människors möten. När ungdoms- gårdar började etableras i storstäderna i början av  
 1940-talet 
  blev den öppna verksamheten en huvudstrategi från myndigheternas sida för att skapa rumslig kontroll över den föreningslösa ung- domen som störde på gator och torg. I Stockholm ökade exempel- vis antalet ungdomsgårdar mellan 1944 och 1972 från 7 till 90. 
 År 1953 antog riksdagen betänkandet Bidrag till ungdomens föreningsliv och fritidsverksamhet vilket skapade en tydligare samhällelig satsning på ungdomars fritidsaktiviteter. Föreningslivet fick ekonomiskt stöd till verksamheter för "föreningslös ungdom". Ungdomsgårdar inrättades i allt fler kommuner. De skulle vara ett komplement för de ungdomar som var socialt missgynnade. Därför öppnades gårdar framför allt i socioekonomiskt svaga bostads- områden med få föreningsaktiva. 
 År 1956 bildades den första kommunala fritidsnämnden i Sverige 
 – Idrotts- och friluftsstyrelsen i Norrköping. Den fick ansvar även för den förebyggande ungdomsvården. Från slutet av  
 1950-talet 
  växte ungdoms- och fritidsgårdssektorn kraftigt i och med att kommunerna tog över ansvaret för den statliga ungdomspolitiken. Mot slutet av  
 1960-talet 
  och i början av  
 1970-talet 
  fanns det ungdoms- och fritidsgårdar på de allra flesta orter i Sverige. 
  
 3.4.2 
  
 Från ungdomsgård till fritidsgård 
  
 På många platser blev gårdarna tillhåll för ungdomar med problem- beteenden. På en del gårdar kom destruktiva kulturer att odlas. Som en reaktion på detta, och för att tydligt markera avstånd mot den drogliberala eran och för att understryka att verksamheterna skulle stå öppna för andra grupper än enbart ungdomar, bytte ungdomsgårdarna under  
 1970-talet 
  namn till fritidsgårdar. På senare år har de fördelningspolitiska motiven för fritidsgårdarna även börjat omfatta kön, handikapp och etnisk bakgrund. 
 I början av  
 1990-talet 
  inrättades det s.k. träffpunktsstödet. Syftet var att stödja tillkomsten av nya mötesplatser som skulle vara initierade och drivna av ungdomar. Träffpunktsstödet blev ett sätt att öka ungdomars inflytande lokalt. Under åren  
 1991–1994 
  för- 
 76 
  
 SOU 2003:118 
  
 Utvecklingen av allmänna samlingslokaler 
  
 delade Ungdomsstyrelsen totalt 15 miljoner kronor ur Allmänna arvsfonden till denna verksamhet. 
 Under 1980- och i början av  
 1990-talet 
  blev diskussioner om behovet av mötesplatser och de ungas delaktighet och inflytande allt vanligare. Kommunala beslutsfattare uppmärksammades på hur de fritidspolitiska satsningarna såg ut och hur väl eller illa de stämde överens med ungdomarnas önskemål. Med dessa fritidsvaneundersökningar som grund utformades fritidspolitiken lokalt. 
 Ekonomiska besparingar på  
 1990-talet 
  fick emellertid till följd att både personalstyrkan och öppettiderna på gårdarna minskade i ett stort antal kommuner. Antalet fritidsledare i kommunerna minskade mellan 1990 och 1996 med nära 1 400 personer. Samtidigt lade man ned gårdar. Den kraftigaste nedläggningen av gårdar skedde mellan 1993 och 1997 då drygt 200 gårdar stängdes. 
 Men under  
 1990-talet 
  gjorde antal kommuner också satsningar som innebar att ett  
 30-tal 
  nya verksamheter som Ungdomens hus och Musikens hus kom igång. Idag finns 134 sådana verksamheter. Antalet föreningsdrivna och kooperativt drivna fritidsgårdar har ökat och någon enstaka entreprenaddriven gård har tillkommit. 
 Under  
 1990-talet 
  tog kommunerna över ansvaret för grund- och gymnasieskolan. Det har förbättrat kommunernas möjligheter att arbeta samlat med lokala barn- och ungdomsfrågor. Till exempel har flera kommuner samlat frågorna under en barn- och  
 ungdoms- /utbildningsnämnd. 
  Detta har i sin tur lett till att gårdsverksam- heterna har utvecklats mycket olika, både mellan olika gårdar inom kommunen och mellan olika kommuner. 
 Omvärldsförändringar har fört med sig att gränserna i stor utsträckning har suddats ut mellan föreningsverksamhet och öppen verksamhet. I bred samverkan mellan kommunen, föreningar och andra aktörer har allehanda aktivitetsmöjligheter skapats. Under ett och samma tak möts fritids- och idrottsaktiviteter, sociala projekt, utbildningsverksamhet och arbetsmarknadsåtgärder. 
 I ett antal kommuner har gårdsnedläggningar resulterat i att andra aktörer, genom utvecklingsstöd, har fått möjlighet att ta över verksamheten, till exempel i en blandform av medlemsbaserad och öppen verksamhet, där fritidspersonalen fungerar som aktivitets- möjliggörare mer än aktivitetsanordnare. Detta har inneburit att uppdelningen av föreningsaktiva respektive föreningslösa ungdomar har minskat i betydelse. 
 77 
  
 Utvecklingen av allmänna samlingslokaler 
  
 SOU 2003:118 
  
 Det har också blivit vanligare att fritidsgårdarna har fått byta lokaler för att kunna samnyttjas med annan kommunal verksamhet. Till exempel finns gårdar i skolans lokaler eller korridorer, i gymnastiksalar, i kultur- och musikhus, i förenings- och klubb- stugor men också i Svenska Kyrkans och andra religiösa samfunds- byggnader. På många håll förekommer fritidsgårdsverksamhet, såväl privat som kommunal, i allmänna samlingslokaler. Även studieförbunden driver en hel del verksamhet av öppen karaktär. 
 Men det finns också ett mer ideologiskt grundat förändrings- mönster. Medborgarna, och därmed även ungdomarna, har under slutet av  
 1990-talet 
  satts i fokus utifrån ett mer aktivt medborgar- skap. Kommunens nya roll har blivit tydligare på att skapa möjlig- heter och ge stöd för medborgarnas egna aktiviteter och engage- mang. Brukarstyrning och självförvaltning är idag allt vanligare målsättningar i kommunerna. 
 78 
  
 4 
  
 Utvecklingen av det statliga stödet till allmänna samlingslokaler 
  
 4.1 
  
 Införandet av det statliga stödet 
  
 4.1.1 
  
 Samlingslokaler för föreningslivets behov 
  
 Det statliga stödet till allmänna samlingslokaler har funnits i över 60 år. Mitt under brinnande krig beslutade riksdagen 1942 att ge stöd för anordnande av nya samlingslokaler och för bevarande av befintliga lokaler. Men frågan om statligt stöd var inte ny. Den hade väckts redan vid 1912 års riksdag men avslagits. Den återkom flera gånger och 1920 begärde riksdagen en utredning av frågan. Det ledde dock inte till någon åtgärd från regeringens sida förrän 1937 då regeringen tillkallade en särskild utredare. 
 Utredaren skulle enligt direktiven utgå från behovet av lokaler för sammankomster av olika slag, inte bara för fackliga och poli- tiska sammanslutningar, utan även för sådana med skilda folkbild- ningsuppgifter. Utredaren presenterade sina förslag i betänkandet Tillgodoseendet av behovet av allmänna samlingslokaler (SOU 1939:30) 
 Utredarens utgångspunkt var att organisationerna hade kommit att framträda som den naturligaste arbetsformen för att förverkliga olika syftemål inom samhällslivet. Föreningslivet sågs som en naturlig och oumbärlig del av det medborgerliga livet. Frågan om de allmänna samlingslokalerna, opartiskt öppna för alla menings- riktningar, var därför inte ett intresse enbart för föreningslivet, utan var ett intresse för hela samhället. 
 Utredaren betonade de betydande insatser som det enskilda föreningslivet hade gjort för att tillgodose samhällets behov av samlingslokaler. Från början hade det varit för att tillgodose rörel- sernas egna behov av lokaler för att kunna samlas till möten och studier. Men i och med föreningslivets utbredning och ökade sam- hälleliga betydelse, hade också de allmänna samlingslokalernas betydelse ökat. Det hade blivit hela samhällets angelägenhet. Det 
 79 
  
 Utvecklingen av det statliga stödet till allmänna samlingslokaler 
  
 SOU 2003:118 
  
 var därför ett samhällsintresse att denna verksamhet också fick ett samhälleligt stöd. 
 Utredarens förslag föranledde dock inte någon omedelbar åtgärd från regeringens sida. Krigsutbrottet kom emellan. Men de frivilliga försvarsorganisationerna var i ett trängande behov av lokaler. Vidare hade ungdomsvårdsfrågorna blivit alltmer aktuella. Därför lade regeringen 1942 fram propositionen (prop. 1942:113) om stat- liga lån och bidrag till samlingslokaler för föreningslivet. 
 Enligt propositionen var det viktigt att brist på samlingslokaler inte hämmade medborgarnas möjligheter att överväga och dryfta de krävande frågor som anmälde sig, inte minst i allvarliga kristider. Föreningsliv och folkbildning hade fått ökad betydelse. Därför var det viktigt att det fanns lokaler där ungdomen kunde samlas till överläggningar, möten och underhållning och att nöjeslivet där- igenom kunde saneras. 
 Men det var i första hand föreningslivets behov av lokaler för olika former av medborgerlig verksamhet och för den fria folkbild- ningen som drev fram kraven på att hela samhället gemensamt, dvs. genom stat och kommun, skulle sörja för att det fanns tillräcklig tillgång på samlingslokaler. 
 I 1942 års kungörelse uttrycktes föreningslivets behov av att kunna samlas till möten och studieverksamhet på följande sätt i § 1: 
 Med allmänna samlingslokaler förstås i denna kungörelse för  
 före- ningslivet  
 avsedda hörsalar samt rum för sammanträden, samkväm och studiearbete jämte därtill hörande erforderliga utrymmen såsom förstugor, avklädningsrum, apparatrum, biblioteksrum, kök, serveringsrum, toalett, källare och vindslokaler, även som bostad för tillsyningsman. 
  
 4.1.2 
  
 Samlingslokaler, opartiskt öppna för alla 
  
 I kungörelsens § 2 stadgades att endast kommuner kunde beviljas bidrag av statsmedel för att tillgodose behovet av allmänna samlingslokaler inom en ort. Bolag, förening eller stiftelse kunde beviljas statligt lån. Den som sökte stödet skulle enligt 11 § förbinda sig att opartiskt, i skälig omfattning och kostnadsfritt eller mot skälig avgift hålla lokalerna tillgängliga för föreningslivet i orten. 
 Utredaren hade starkt betonat att tillgången till samlingslokaler, opartiskt öppna för alla meningsriktningar, där medborgarna kunde samlas för att dryfta sina gemensamma angelägenheter, var ett 
 80 
  
 SOU 2003:118 
  
 Utvecklingen av det statliga stödet till allmänna samlingslokaler 
  
 behov som hörde samman med hela vårt samhällsliv. Det var därför ett oeftergivligt villkor att de lokaler, som i någon form fick bidrag från det allmänna, vare sig de ägdes av enskilda föreningar, av för ändamålet särskilt bildade sammanslutningar eller av kommunala organ, stod öppna för alla på skäliga och lika villkor. Endast under sådana förutsättningar kunde de göra skäl för benämningen allmänna samlingslokaler. Bidrag från det allmänna borde utgå endast under förutsättning att lokalerna opartiskt ställdes till för- fogande för ortens föreningsliv i allmänhet och för tillgodoseendet av allmänt medborgerliga behov. 
 Även i de fall där kommunala lokaler uppläts till föreningslivet, menade utredaren att opartiskhet skulle iakttas. Det var inte rätt att vägra upplåtelse till visst slag av föreningsverksamhet. Detta vore desto mer anmärkningsvärt om vissa politiska föreningar utestäng- des från kommunens lokaler, medan föreningar av annan menings- riktning fick tillgång till lokalerna. 
 Enligt utredaren måste den politiska upplysningsverksamheten i ett demokratiskt samhälle vara av en sådan betydelse att de poli- tiska föreningarna, oavsett vilken meningsriktning de företräder, vara berättigade till samma hänsynstagande från myndigheterna som andra organisationer. 
 I detta avseende har det inte skett någon större förändring i senare utredningar och förordningar. I den senaste förordningen (1996:1593) om bidrag till allmänna samlingslokaler krävs enligt 3 § punkt 3 för att få statligt bidrag att lokalen hålls tillgänglig för varje organisation eller grupp med organiserad verksamhet som är verksam inom orten och att det sker opartiskt, i skälig omfattning och på skäliga villkor. 
 Frågan har också nyligen prövats rättsligt. År 2001 beslutade en stadsdelsnämnd i Stockholms stad att inte erbjuda en politisk orga- nisation en allmän samlingslokal. Som skäl för beslutet angav nämnden att det fanns anledning befara ordningsstörningar vid eller i anslutning till mötet samt att det kunde antas förekomma brottslig verksamhet vid eller i anslutning till mötet i form av hets mot folkgrupp. 
 Kommunen åberopade bl.a. att bråk tidigare hade uppkommit vid organisationens möte på ett torg i staden och vid en tunnel- banestation. Dessa bråk hade uppkommit genom att utomstående åstadkommit oordning och skadegörelse vid organisationens möten. Organisationen överklagade beslutet och Kammarrätten upphävde stadens beslut. Regeringsrätten beslutade senare att inte 
 81 
  
 Utvecklingen av det statliga stödet till allmänna samlingslokaler 
  
 SOU 2003:118 
  
 pröva frågan. Därmed gällde Kammarrättens beslut om att organi- sationen skall ha tillträde till lokalerna. 
 I sitt beslut hänvisade Kammarrätten till att i en kommuns befogenheter ingår bl.a. att tillhandahålla allmänna samlingslokaler. Vid utövandet av denna kommunala befogenhet föreligger en skyldighet att behandla kommunens medlemmar lika om det inte finns sakliga skäl för något annat. Enligt kammarrättens mening var inte omständigheterna sådana att kommunen kunde vägra uthyr- ning av ifrågavarande lokal. Beslutet upphävdes därför. Kammar- rätten hänförde sig till rättspraxis varav framgår att kommunerna vid tillhandahållandet av samlingslokaler skall förhålla sig politiskt neutrala. (RÅ 1944 S 407 och 408 samt 1945 E 49). 
  
 4.2 
  
 Utvidgning av begreppet allmänna samlingslokaler 
  
 4.2.1 
  
 Från samlingslokaler till fritidslokaler 
  
 Under  
 1950-talet 
  vidgades betydelsen av begreppet allmänna samlingslokaler till att mer avse allmänna kultur- och fritids- lokaler. Bostadskollektiva kommittén, som tillsattes 1948, skulle bland annat uppmärksamma sådana anläggningar som gav förut- sättningar för föreningsliv och sällskaplig samvaro samt för fritids- sysselsättningar för olika åldersgrupper. Särskilt nämndes behovet av mindre samlingslokaler samt fritidslokaler för ungdom. 
 I slutfasen av kommitténs arbete tillkallade regeringen en särskild utredare för att utvärdera statens stöd till de allmänna samlingslokalerna, som dittills hade betraktats som en försöksverk- samhet. Enligt direktiven hade folkbildningsrörelsens och ungdomsverksamhetens ökade behov medfört en ökad efterfrågan på samlingslokaler efter kriget. Även inflyttningen till tätorterna hade medfört ett ökat behov av samlingslokaler i de nya bostads- områdena. Dessutom behövde de äldre föreningshusen renoveras. Byggnadskostnadsstegringen hade kullkastat tidigare kalkyler och gjort ökade insatser av allmänna medel nödvändiga. 
 Utredaren och kommittén kom i stort sett fram till likartade ståndpunkter. Båda utredningarna konstaterade att i 1942 kungörelse var begreppet allmänna samlingslokaler nära knutet till främjandet av församlingsfriheten. Man föreslog att begreppet allmänna samlingslokaler skulle utvidgas till att omfatta alla för allmänheten avsedda lokaler, vilka prövas 
 82 
  
 SOU 2003:118 
  
 Utvecklingen av det statliga stödet till allmänna samlingslokaler 
  
 behövliga för det offentliga livet och de kulturella strävandena i orten, särskilt med hänsyn till föreningslivets behov. 
 De menade att med den ökade fritiden hade den kulturella sidan av verksamheten vidgats. Den hade kommit att omfatta fritids- sysselsättningar av många skiftande slag. Dessutom hade anknyt- ningen till föreningslivet blivit lösare eller helt upphört på många håll. De föreslog därför att den tidigare innebörden av begreppet medborgerliga samlingslokaler utvidgades till att mer avse lokaler för fritiden. 
 Denna utvidgning av begreppet uttrycktes i 1957 års kungörelse § 1 på följande sätt: 
 Med allmänna samlingslokaler förstås i denna kungörelse för allmän- heten avsedda hörsalar samt rum för sammanträden, samkväm och studiearbete jämte därtill hörande erforderliga utrymmen, vilka lokaler prövas behövliga för det offentliga livet och de kulturella strävandena inom orten, särskilt med hänsyn till föreningslivet behov. 
 Utvidgningen av samlingslokalbegreppet innebar att som allmän samlingslokal ansågs även lokaler, som opartiskt, i skälig omfatt- ning och på skäliga villkor uppläts för ungdomsverksamhet inom orten, under förutsättning att lokalerna var inrymda i samma bygg- nad som de övriga lokalerna. Därmed kunde även ungdomslokaler ingå i låneunderlaget. 
 Bestämmelsen om att lokalerna opartiskt, i skälig omfattning och på skäliga villkor skulle upplåtas åt varje inom orten verksam organisation flyttades fram till inledningsparagrafen. 
 För nybyggnad, ombyggnad eller köp av byggnad kunde statslån beviljas till kommun, bolag, förening eller stiftelse. Däremot kunde bidrag beviljas för anskaffande av inventarier till sådana lokaler som hade beviljats lån. Bidraget kunde utgå med högst 5 procent av det beräknade låneunderlaget. 
  
 4.2.2 
  
 Ytterligare utvidgning på  
  
 1970-talet 
  
 1973 beslutade riksdagen om en genomgripande revidering av stödet till allmänna samlingslokaler. Den bakomliggande utred- ningen, Finansiering av allmänna samlingslokaler (SOU 1971:92) betonade i likhet med 1937 års utredare värdet av föreningslivets hittillsvarande och avgörande insatser, liksom vikten av att huvud- 
 83 
  
 Utvecklingen av det statliga stödet till allmänna samlingslokaler 
  
 SOU 2003:118 
  
 mannaskapet för lokalerna så ofta som möjligt bör uppdras åt före- ningslivet. 
 Utredaren ansåg att driften av samlingslokaler i föreningsregi bör ses som en samhällsangelägenhet. Samhällets stöd borde därför inte ses ur ett snävt privatekonomiskt perspektiv, som ett bidrag till en utanförstående verksamhet, utan som beslutade kostnader för viss samhällsverksamhet. 
 I det sammanhanget föreslog utredningen att ett särskilt stöd borde utgå för att täcka de kostnader som de samlingslokalägande föreningarnas riksorganisationer åsamkades för sitt biträde i den statliga stödverksamheten. Stödet skulle utgå dels till riksorganisa- tionernas allmänna verksamhet, dels till en samordnad konsultativ och utvecklande verksamhet. 
 Utredaren menade att vidgningen av de allmänna samlings- lokalernas användning för nöjes- och fritidsändamål hade drivits fram av det bristande samhällsstödet för strävandena att vidga bild- nings- och studieverksamheten, i förening med ett påtaget ansvar även för den föreningslösa ungdomens fritid. 
 Från början hade tanken varit att användningen av lokalerna för nöjes- och fritidsändamål på kommersiella grunder skulle ge det ekonomiska stöd som de ideella krafterna inte ensamma kunde bära. Men befolkningsomflyttningarna och en i övrigt ökad rörlig- het i samhället, televisionens genombrott och nöjeslivets struktu- rella förändringar, hade gjort att de avsedda möjligheterna till kost- nadstäckning hade minskat. 
 Föreningslivet framställde därför ett naturligt anspråk på att få stöd även till lokaler för den fritids- och nöjesverksamhet som ursprungligen var avsedd som en finansieringsform. I takt därmed hade en uppfattning växt fram om att samhället måste ta ett ansvar även för fritidsverksamhet utanför det interna föreningslivet. 
 Enligt 1968 års utredare tjänade samlingslokalerna följande syften i samhället: 
  
 Föreningslivet behöver lokaler för sin egen verksamhet för att kunna förverkliga centrala mål. Med tanke på organisationernas egenvärde för demokratisk fostran och deras sociala funktion får någon prövning av dessa syften inte ske utöver vad lagstift- ningen innehåller. 
  
 Kulturaktiviteter i vid bemärkelse behöver också lokaler. Detta gäller vare sig dessa lokaler fungerar som distributionsled eller som hemvist för skapande aktivitet. 
  
 84 
  
 SOU 2003:118 
  
 Utvecklingen av det statliga stödet till allmänna samlingslokaler 
  
 Det behövs också lokaler för debatt och aktiv fritidssysselsätt- ning som tillgodoser spontana behov. Därmed öppnas vägar till ökad intressegemenskap och engagemang även utanför det organiserade föreningslivets ram. Här avsågs främst lokaler för sådan kontakt och gemenskap som går utöver snäva grupp- intressen och som motverkar sociala segregationstendenser mellan bostadsområden. 
  
 Den ytterligare utvidgningen av begreppet allmänna samlings- lokaler uttrycktes i 1974 års kungörelse § 2 på följande sätt: 
 Med allmän samlingslokal avses lokal som behövs för det offentliga livet och de kulturella strävandena inom orten, i första hand sådan lokal som tillgodoser föreningslivets behov av utrymme för möten, studieverksamhet, kulturell verksamhet, förströelse, fritidssysselsätt- ning eller annan liknande verksamhet. 
 Liksom tidigare var förutsättningen för att få bidrag och lån att lokalerna opartiskt, i skälig omfattning och på skäliga villkor hölls tillgängliga för upplåtelse åt varje inom orten verksam organisation eller grupp med organiserad verksamhet. Det senare tillägget till- fördes för att undvika eventuella tveksamheter om formellt icke- organiserade gruppers rätt i detta hänseende. 
  
 4.3 
  
 Samhället och samlingslokalerna 
  
 4.3.1 
  
 Arbetsfördelning mellan, staten, kommunerna och föreningslivet 
  
 I december 1979 tillkallade regeringen åter igen en kommitté för att utreda principerna för det statliga stödet. I betänkandet Sam- hället och samlingslokalerna (SOU 1981:63) föreslog utredningen inte några större förändringar i det bidrags- och lånesystem som gällde sedan 1973. 
 Kommittén bedömde att de grundläggande historiska och ideologiska motiveringarna för samhällsstöd till allmänna samlingslokaler fortfarande var giltiga. Kommittén hänvisade till att de principer som gällde kretsen av ägare, syftet med stödet och upplåtelsevillkor hade fastställts av riksdagen så sent som 1973. Dessa principer borde enligt kommittén inte ändras i något väsent- ligt avseende. När 1974 års förordning ändrades 1987 lämnades därför lydelsen oförändrad i dessa avseenden. 
 85 
  
 Utvecklingen av det statliga stödet till allmänna samlingslokaler 
  
 SOU 2003:118 
  
 Liksom tidigare utredningar betonade kommittén det stora värdet av föreningslivets verksamhet. Det hade tagit sig uttryck i att samhället på olika nivåer i allt högre utsträckning hade gått in som garant för lokalhållande etc. Därigenom hade samhället skapat utrymme för frivilligorganisationerna att själva äga och förvalta lokaler. Ur samhällets synpunkt var detta av stor ekonomisk bety- delse 
 Kommittén konstaterade att det hade etablerats en form av arbetsfördelning mellan, staten, kommunerna och föreningslivet. Statens stöd hade utformats för att möjliggöra tillkomst och bevarande av lokaler. Genom att kapitalkostnaderna därmed blev lägre kunde en rimlig driftekonomi skapas i lokalbeståndet. Kommunernas roll hade stadigt ökat när det gällde att täcka drift- kostnaderna för de allmänna samlingslokalerna. Föreningslivets ekonomiska resurser användes i första hand för den löpande verk- samheten. 
 Kommittén konstaterade emellertid att folkrörelseanknuten verksamhet hade svårt att bli förankrad i storstädernas nybyggda förortsområden. Enligt utredningen fanns det dock ett klart intresse från riksorganisationernas sida att introducera samlings- lokaler för att åstadkomma en varierande verksamhet även i dessa områden. Kommittén ansåg därför att ytterligare insatser från organisationslivets sida borde understödjas. 
 Kommittén betonade vikten av närhet mellan samlingslokaler och befintlig bostadsbebyggelse. Större uppmärksamhet borde därför ägnas åt gemensamhetsskapande åtgärder. Samlingslokaler i bostadsområdena ökade möjligheterna att etablera ett föreningsliv, som på ett effektivare sätt kunde engagera människor när de flyt- tade in i ett nybyggt område. 
 Kommittén pekade också på kommunernas allt viktigare roll för samlingslokalprojektens genomförbarhet. I regel krävdes det stora kommunala insatser både under planerings- och byggnadskedet och för den fortsatta driften. Kommittén förespråkade emellertid att kommunerna borde minska sitt direkta engagemang i samlings- lokalverksamheten. Enligt kommittén kunde en avkommuna- lisering av vissa lokaler vara till fördel både för föreningslivet och för kommunerna, för såväl verksamhetsutvecklingen som för ekonomin. 
 Kommittén pekade också på att ett stort antal projekt hade tillkommit i slutet av 1970- och början av  
 1980-talet 
  för vilka finansiering inte genast hade kunnat anvisas. Därigenom hade det 
 86 
  
 SOU 2003:118 
  
 Utvecklingen av det statliga stödet till allmänna samlingslokaler 
  
 uppstått en köbildning vid samlingslokaldelegationen som för- värrades på grund av att de årliga beslutsramarna i stort sett var oförändrade, samtidigt som kostnaderna för projekten ökade kraftigt. 
  
 4.3.2 
  
 Översyn av stödet till folkrörelserna 
  
 I maj 1986 tillkallade regeringen en särskild utredare för att föreslå åtgärder med syfte att ge ett ökat ansvar åt folkrörelser, föreningar och kooperativ i offentlig verksamhet, kallad folkrörelse- utredningen. Uppdraget innefattade även en översyn av statsbidra- gen till folkrörelserna. Utredaren presenterade sina förslag i betänkandet Ju mer vi är tillsammans (SOU 1987:33). 
 När det gäller samlingslokalerna diskuterade utredningen följande frågeställningar: 
  
 Hur skall man kunna använda samlingslokaler i mindre sam- hällen och i glesbygden så att de bättre svarar mot invånarnas och de lokala föreningarnas behov? 
  
 Hur skall man kunna sambruka lokaler både för samhällets sociala service och för föreningarnas behov? 
  
 Hur skall man få fram fler små samlingslokaler också i storstadsområdenas och de större tätorternas bostadsområden? 
  
 Utredningen föreslog att statens bidrag till ny- och ombyggnad av samlingslokaler omformas så att de stimulerar byggande av mindre anläggningar. Maximalt bidrag skulle lämnas till en anläggning med högst 1 000 m 
 2  
 för att sedan trappas av. Statens bidrag skulle täcka 40 procent av byggkostnaderna upp till denna gräns. Därefter skulle stödet trappas ner för ytor upp till 2 000 m 
 2 
 . 
 I budgetpropositionen för 1989 (prop. 1988/99:100, bil. 13) föreslog regeringen att statens bidrag skulle vara 50 procent av byggnadskostnaderna upp till 1 000 m 
 2  
 och 30 procent upp till 2 000 m 
 2 
 . Ett villkor för stödet var att kommunerna åtog sig att bidra med lägst 30 procent upp till 2 000 m 
 2 
 . 
 När det gäller sambruk av lokaler fanns det enligt regeringen inte något som hindrade att samlingslokaler anordnades i anslutning till andra lokaler eller i byggnader som redan fanns i de större tätorter- nas bostadsområden, även om dessa byggnader ägdes av annan än en samlingslokalförening. Det väsentliga var att föreningarna kunde 
 87 
  
 Utvecklingen av det statliga stödet till allmänna samlingslokaler 
  
 SOU 2003:118 
  
 disponera lokalerna på lång sikt och på sådana villkor att värdet av statens och kommunernas bidrag tillföll föreningslivet. 
 Det skedde således en precisering av syftet med allmänna samlingslokaler, som innebar en viss förskjutning mot det tredje syftet som 1968 års utredare hade diskuterat. Stödet kunde avse samlingslokaler för sådan kontakt och gemenskap som gick utöver snäva gruppintressen och som motverkade sociala segregations- tendenser mellan bostadsområden. 
 Denna förskjutning av syftet och innebörden innebar dock inte några större förändringar av formuleringarna i 1987 års förordning, som i sin tur var likalydande som 1974 års förordning i dessa delar. Den tidigare paragrafen delades upp i två delar, varav den första delen hade rubriken Inledande bestämmelser och hade följande lydelse: Enligt denna förordning lämnas statligt stöd till sådana allmänna samlingslokaler som behövs för det offentliga livet och de kulturella strävandena inom orten. 
 Den andra delen av paragrafen hade rubriken Bidrag och hade följande lydelse: Bidrag lämnas i mån av tillgång på medel för köp eller nybyggnad av sådana samlingslokaler som tillgodoser före- ningslivets behov av utrymme för möten, studieverksamhet, kulturell verksamhet, förströelse, fritidssysselsättning eller annan liknande verksamhet. 
  
 4.4 
  
 Det statliga stödets avveckling och återkomst 
  
 4.4.1 
  
 Avveckling eller reformering av det statliga stödet ? 
  
 I budgetpropositionen för 1993 (prop. 1992/93:100) aviserade regeringen att en utredare skulle tillkallas för att se över principerna för det statliga stödet till de allmänna samlings- lokalerna. Enligt propositionen hade flera faktorer som påverkade stödet förändrats. Det gällde t.ex. statens och kommunernas för- sämrade ekonomi, samt kraven på bättre samnyttjande av lokaler och mindre storlek på lokalerna. Enligt direktiven skulle utredaren föreslå två alternativ, dels en förutsättningslös prövning av konse- kvenserna om stödet helt eller delvis avvecklades, dels att stödet blev kvar men reformerades. 
 Utredaren presenterade sina förslag i betänkandet Mycket under samma tak (SOU 1994:32). Enligt utredaren var det inte möjligt att helt avveckla eller kraftigt minska stödet utan att det på 
 88 
  
 SOU 2003:118 
  
 Utvecklingen av det statliga stödet till allmänna samlingslokaler 
  
 sikt skulle få kraftiga negativa återverkningar på tidigare gjorda investeringar. Ytterst handlade det också om möjligheterna för medborgarna att utnyttja de grundlagsfästa  
 yttrande-, 
  mötes- och föreningsfriheterna. 
 Utredaren föreslog inte några förändringar i stödsystemet. Där- emot föreslog han nya målformuleringar för stödet till allmänna samlingslokaler. Utredaren hänvisade till 1979 års utredning, som hade redovisat hur tidigare utredningar hade angivit syftet med det statliga stödet. Det citerade stycket från 1979 års utredning berörde emellertid endast de allmänna samlingslokalernas betydelse för  
 yttrande-, 
  mötes- och församlingsfriheten. De övriga syftena med allmänna samlingslokaler som 1968 års utredning hade redo- visat, dvs. behovet av lokaler för kulturaktiviteter och lokaler för kontakt och gemenskap, berördes inte i 1979 års utredning. 
 De mål som fanns för de olika former av stöd som staten lämnade till föreningslivet tolkade utredaren som att stöden skulle främja en allsidig förenings- och kulturverksamhet och stimulera till ett brett medborgerligt (förenings) engagemang. De allmänna samlingslokalerna var ett medel för att nå dessa mål. 
 Utredaren föreslog att det övergripande målet för stödet till allmänna samlingslokaler skulle ligga fast. Det övergripande målet var att stödet skall underlätta tillkomsten och upprätthållande av allmänna samlingslokaler. Utgångspunkten var att det finns ett nationellt intresse av sådana lokaler. De har stor betydelse för  
 yttrande-, 
  mötes- och föreningsfriheterna såsom dessa uttrycks i regeringsformen. De allmänna samlingslokalerna skall ytterst tjäna demokratin och ett öppet pluralistiskt samhälle. 
 Utredaren föreslog att delmålen för det statliga stödet till allmänna samlingslokaler skulle vara: 
  
 att  
 skapa förutsättningar för alla människor, oavsett ålder, kön eller eventuella funktionshinder, att ha tillgång till bra och ändamåls- enliga lokaler för sitt förenings- och kulturengagemang, 
  
 att  
 främja mötesplatser för människor med olika etnisk och kulturell bakgrund, samt 
  
 att  
 underlätta samverkan mellan offentlig, ideell och privat sektor. 
 89 
  
 Utvecklingen av det statliga stödet till allmänna samlingslokaler 
  
 SOU 2003:118 
  
 Därutöver föreslog utredaren vissa förändringar i hanteringen av stödet: 
  
 Stödet skulle fördelas vid ett beslutstillfälle. 
  
 För handikappanpassningen skulle bidrag lämnas för hela kostnaden, dock högst 165 000 kronor. Undantag kunde göras. 
  
 Beslutet skulle vara möjligt att överklaga. 
  
 Om lokalen övergick till annan användning än den avsedda inom 15 år skulle stödet kunna återkrävas. 
  
 4.4.2 
  
 Alternativa vägar för att främja behovet av allmänna samlingslokaler 
  
 1993 års utredning ledde emellertid inte till något omedelbart för- slag till riksdagen utan Statskontoret fick 1995 i uppdrag att föreslå alternativa vägar för staten att främja behovet av allmänna samlingslokaler. Statskontoret skulle belysa effekterna av ett minskat eller avvecklat stöd. Man skulle även pröva andra aktörers möjligheter att göra insatser. 
 Statskontoret föreslog tre alternativa lösningar: 
  
 Anslaget skulle upphöra. 
  
 Anslaget skulle fördelas vid ett eller två tillfällen per år och få formen av reservationsanslag. Fördelningen skulle göras av Boverket, vilket skulle innebära att Samlingslokaldelegationen upphörde. Alternativet var att fördelningen även fortsättnings- vis gjordes av Samlingslokaldelegationen, men som då skulle ges en ändrad sammansättning, 
  
 Anslaget skulle fördelas av Samlingslokaldelegationen i tur och ordning till de sökande som godkänts som bidragsberättigade. Formen på anslaget skulle ändras till reservationsanslag. 
  
 Alternativen 2 och 3 skulle innebära att kösystemet blev kvar. Det hade hade uppstått i och med att ett stort antal projekt tillkom i slutet av 1970- och början av  
 1980-talet 
  för vilka finansiering inte genast hade kunnat anvisas. Statskontoret fann inte någon anled- ning att ifrågasätta formen för det statliga stödet, dvs att det skulle ges som bidrag. Däremot föreslog man vissa förändringar i hanteringen av stödet. 
 Statskontoret föreslog också vissa förtydliganden i de över- gripande målen för stödet och tillfogade ett antal delmål. Man 
 90 
  
 SOU 2003:118 
  
 Utvecklingen av det statliga stödet till allmänna samlingslokaler 
  
 konstaterade att statens mål för stödet var att det skulle stödja sådana allmänna samlingslokaler som behövs för det offentliga livet och för de kulturella strävandena inom orten. Statskontoret fann ingen anledning att ifrågasätta detta mål, utan ansåg att det borde gälla även i fortsättningen. 
 I ett försök att närmare precisera betydelsen av formuleringen det offentliga livet och de kulturella strävandena inom orten hänvisade Statskontoret till Demokratirådets rapport Demokrati som dialog. I rapporten såg Demokratirådet det som ett problem för den framtida demokratin att deltagandet i frivilliga medborgar- sammanslutningar hade sjunkit. 
 Enligt Demokratirådet spelar de frivilliga organisationerna en central roll som en skola i demokrati. Aktivt deltagande i före- ningslivet skapar förtroende och tillit medborgarna emellan. Där- med bildas ett för demokratin nödvändigt socialt kapital. Demokratirådet hänvisade till en undersökning av demokratin i Italien av Duran 1993, som visade på det sociala kapitalets bety- delse. 
 Demokratirådet konstaterade att demokratins arbetsmetod är offentlig debatt. De fann att en av medborgarstyrelsens viktigaste förutsättningar, ett väl fungerande offentligt rum, fungerade illa i dagens Sverige och att utvecklingen dessutom var negativ. Enligt Demokratirådet kunde den svenska demokratin endast förbättras genom en förnyelse av den offentliga debatten. 
 Statskontorets slutsats av Demokratirådets resonemang var att samlingslokaler utgör viktiga mötesplatser för medborgarna och kan betraktas som infrastruktur för utbyggande av ett socialt kapital. Statskontorets menade också att tillgång till allmänna samlingslokaler underlättar en förnyelse av den offentliga debatten 
 Statskontoret nämnde några grupper för vilka möjligheterna att delta i demokratins dialog borde förbättras. 
  
 Kvinnor och arbetare var fortfarande underrepresenterade i föreningar. 
  
 Framförallt invandrare deltog i besvärande liten omfattning. 
  
 Socialbidragstagare var i mindre utsträckning indragna i före- ningslivet. 
  
 När det gäller de politiska partierna var svårigheten att engagera de unga ett uppenbart problem. Särskilt i de stora förorterna torde människor bo fysiskt nära varandra, men glest när det gäller kontakter och dialog. 
  
 91 
  
 Utvecklingen av det statliga stödet till allmänna samlingslokaler 
  
 SOU 2003:118 
  
 Statskontoret noterade dock som ett positivt tecken att studie- cirkelverksamheten ökade. Att tillhandahålla lokaler för sådan verksamhet var enligt Statskontoret en rimlig användning av de statliga och kommunala medlen. För att uppnå en större precision i målet för det statliga stödet till allmänna samlingslokaler, föreslog Statskontoret därför att kriteriet behövs för det offentliga livet och de kulturella strävandena inom orten skulle inskränkas till samlings- och studielokaler samt deras biutrymmen. Valencia, förråd och kök borde kunna ingå men med lägre prioritet, liksom lokaler för förströelse och viss fritidssysselsättning. 
 Statskontoret föreslog vidare att stöd skulle ges bara om det saknades en liknande lokal på rimligt avstånd, vilket angavs till  
 3-4 
  mil eller en halvtimmes bilresa. Stödet skulle också gå till under- försörjda grupper, t.ex. på orter där deltagandet i det offentliga livet och de kulturella strävandena var lågt. Även s.k. samverkans- projekt borde kunna stödjas. 
  
 4.4.3 
  
 Förändring och minskning av det statliga stödet 
  
 I anslutning till behandlingen av budgetpropositionen för 1997 (prop. 1996/97:1, UO 17) beslutade riksdagen att förändra systemet för stöd till allmänna samlingslokaler. Den tidigare anslagsstrukturen, med en ram för Boverkets beslut samt ett förslagsanslag som belastades i efterhand, ändrades till ett ramanslag. Ramanslaget för 1997 fastställdes till 40 miljoner kronor. För budgetåren 1998 och 1999 beräknades anslagsnivån vara oförändrad. 
 Skälet till förändringen var att det tidigare systemet inte stämde överens med de nya principerna för budgeteringen som gällde fr.o.m. budgetåret 1997. Den nya budgetordningen krävde en starkare koppling mellan beslut och faktisk utgift. Enligt regeringen skulle stödet därmed effektiviseras och stämma bättre överens med det moderna samhällets stöd till lokaler åt medborgarna. Detta innebar att det gamla kösystemet försvann. Alla ansökningar skulle behandlas vid ett och samma tillfälle. I anslaget bakades bidraget till handikappanpassning in, liksom stödet till riksorganisationerna. 
 I övrigt innebar riksdagens beslut att anslagets mål och inrikt- ning skulle vara oförändrat. Men trots detta återfinns inte den tidigare bestämmelsen i 1 § att statligt stöd lämnas till sådana 
 92 
  
 SOU 2003:118 
  
 Utvecklingen av det statliga stödet till allmänna samlingslokaler 
  
 allmänna samlingslokaler som behövs för det offentliga livet och de kulturella strävandena inom orten längre i 1996 års förordning. Den nya bestämmelsen i 1 § lyder enligt följande: Med allmän samlingslokal avses i denna förordning en lokal som på en ort hålls öppen och tillgänglig för föreningslivets möten, studieverksamhet, kulturell verksamhet, förströelse, fritidssysselsättning eller någon annan liknande verksamhet. 
 I budgetpropositionen för 1999 (prop. 1998/99:1, UO17) föreslog regeringen att anslaget N1 Bidrag till allmänna samlings- lokaler skulle avskaffas. Enligt propositionen fanns det betydligt bättre tillgång till lokaler än då stödet ursprungligen initierades. Anslaget hade följaktligen minskat från som högst 135 miljoner kronor till 40 miljoner under senare år. Här skall dock noteras att det höga beloppet i början av  
 1990-talet 
  föranleddes av extraanslag för arbetsmarknadsåtgärder. Det ordinarie anslaget uppgick till 80 miljoner kronor. 
 Regeringen konstaterade att lokala lösningar hade blivit alltmer varierande, bl.a. genom att olika slags sambruk hade ökat; främst mellan skola och fritidsverksamhet. Regeringen bedömde dessutom att det statliga bidraget till allmänna samlingslokaler hade en liten effekt på lokalbeståndet som helhet. Det var kommunerna som hade de bästa förutsättningarna för att bedöma hur behovet av samlingslokaler bäst kan tillgodoses. Kommunerna hade också ett stort eget intresse samt möjligheter att finna alternativa lösningar på dessa behov. 
 Regeringen ansåg däremot att bidraget till riksorganisationerna skulle finnas kvar och föreslog att 4 miljoner kronor för ändamålet skulle anvisas från anslaget M2 Bidrag till nationell och internatio- nell ungdomsverksamhet m.m. 
 Riksdagen avslog dock regeringens förslag om att avskaffa ansla- get och beslutade att anslaget till allmänna samlingslokaler skulle bibehållas samt anvisade 15 miljoner kronor till anslaget Stöd till allmänna samlingslokaler. I praktiken innebar det dock en halvering av stödet. Riksdagen biföll dessutom förslaget om att bidraget på 4 miljoner kronor. till riksorganisationerna skulle finnas kvar. 
 I budgetpropositionen för 2002 (prop. 2001/2002:1, UO17) föreslog regeringen att anslaget för 2002 skulle anvisas 19 miljoner kronor, varav 4 miljoner kronor avsåg stöd till riksorganisatio- nerna. Regeringen anmälde samtidigt att man avsåg att se över stödformen, dels stödets effekter, dels lokalernas betydelse för 
 93 
  
 Utvecklingen av det statliga stödet till allmänna samlingslokaler 
  
 SOU 2003:118 
  
 medborgarnas möjligheter till deltagande och inflytande i samhälls- livet och i de politiska processerna. 
 Regeringen föreslog att Ungdomsstyrelsen skulle fortsätta att fördela bidraget till riksorganisationerna för informationsinsatser och utredningsarbete avseende ungdomars nyttjande av samlings- lokaler. Genom dessa insatser och ett ökat samarbete mellan samlingslokalorganisationerna och ungdomsföreningarna skulle ungdomars generella användning av samlingslokalerna kunna ökas. 
 I samband med riksdagens behandling föreslog Kulturutskottet att anslaget borde tillföras 10 miljoner kronor utöver regeringens förslag. I likhet med flertalet motionärer ansåg utskottet att de allmänna samlingslokalerna har stor betydelse för en rad olika organisationer och är en viktig grundpelare i det demokratiska samhället. Enligt utskottet bidrar samlingslokaler i hela landet till att stärka den lokala identiteten, gemenskapen och demokratin. Om dessa viktiga värden skulle kunna vidmakthållas och utvecklas, krävdes det enligt utskottet goda mötesplatser. För att göra detta möjligt ansåg utskottet att anslaget borde tillföras 10 miljoner kronor utöver regeringens förslag. Detta blev också riksdagens beslut. 
 I budgetpropositionen för 2003 (prop. 2002/03:1, UO17) före- slog regeringen att anslaget till allmänna samlingslokaler skulle minskas med 2,5 miljoner varav 1 miljon kronor skulle delfinansiera demokratiforskningen, i vilken även folkrörelseforskningen ingår. De övriga 1,5 miljoner kronorna skulle återföras till anslaget Bidrag till nationell och internationell ungdomsverksamhet m.m. 
 Kulturutskottet föreslog emellertid att anslaget inte skulle minskas som regeringen föreslagit, utan stanna på den nivå som gällde för år 2002, nämligen 29 miljoner kronor. Detta blev också riksdagens beslut. 
 94 
 II Tillgänglighet och nyttjande av allmänna samlingslokaler 
 En av utredarens huvuduppgifter är att utreda i vilken utsträckning de allmänna samlingslokalerna är tillgängliga för det lokala före- ningslivet samt olika gruppers, t.ex. ungdomar och funktions- hindrade, nyttjande av lokalerna. Förhållandena i såväl tätorter som gles- och landsbygd skall belysas. 
 Inom ramen för denna huvuduppgift skall utredaren kartlägga vilka behov lokala föreningar anser sig ha av allmänna samlings- lokaler samt i vilken utsträckning lokala föreningar har tillgång till och nyttjar sådana lokaler. Utredaren skall även kartlägga andra gruppers nyttjande av de allmänna samlingslokalerna. Med utgångspunkt från genomförd kartläggning skall utredaren utreda om det är någon skillnad mellan lokala föreningars behov och faktiska nyttjande av allmänna samlingslokaler och i så fall vad skillnaden beror på. 
 5 Kommunerna och föreningslivet 
  
 5.1 
  
 Kommunalt stöd till föreningslivet 
  
 5.1.1 
  
 Förändringar i det kommunala stödet till föreningslivet 
  
 I kommunerna pågår det ständigt diskussioner kring mål, inrikt- ning och regeluppbyggnad för det kommunala stödet till föreningslivet. Svenska Kommunförbundet genomförde under 1970- och  
 1980-talet 
  återkommande kartläggningar av kommuner- nas bidragssystem. Av dessa undersökningar framgår att det under 1970- och  
 1980-talen 
  fanns en stor mångfald av olika former av kommunalt stöd till föreningslivet. Det fanns lokalt aktivitetsstöd, ledarbidrag, administrationsbidrag och lokalbidrag som fortfarande hör till de vanligaste stöden. 1985 fanns det totalt dryga 60 bidragsformer i Sveriges kommuner. 1985 var också nolltaxa, dvs. fria lokaler för föreningslivet, mycket vanligt förekommande. Över 200 av Sveriges kommuner hade nolltaxa för alla ungdoms- organisationer. 
 Enligt Svenska Kommunförbundet har dock antalet bidrags- former minskat under  
 1990-talet. 
  Under våren 2001 genomförde Kommunförbundets Kultur- och fritidssektion en ny kartläggning av kommunernas stöd till föreningslivet. Enkäten besvarades av 234 av landets 289 kommuner. 
 Kommunförbundet fann att det kommunala stödet till det lokala föreningslivets barn- och ungdomsverksamhet var omfattande. Närmare 1,3 miljarder delades årligen ut i kontantbidrag. Detta jämfördes med de statliga bidragen till det lokala föreningslivet som uppgick till 520 miljoner kr per år. 
 Men enligt Kommunförbundet var det dolda kommunala stödet i form av lokalsubventioner i verkligheten ännu större. De försök till beräkningar som hade gjorts av kommunernas lokal- subventionering visar att föreningslivet på det sättet fick stöd till ett värde av ytterligare ca 4 till 4,5 miljarder kronor. Det samman- 
 97 
  
 Kommunerna och föreningslivet 
  
 SOU 2003:118 
  
 lagda kommunala stödet till föreningslivet skulle därmed uppgå till 5,5 till 6 miljarder kronor per år. 
 Kommunernas stöd till föreningarna utgör således en betydande del av finansieringen av verksamheterna. Subventioneringen av lokaler har kanske den mest avgörande betydelsen. Kommun- förbundets bedömning är att utan reducerade taxor, ibland nolltaxor, och andra typer av naturastöd hade Sverige antagligen haft ett mindre livaktigt föreningsliv. Kommunförbundet anser därför att det är viktigt att även det kommunala "naturastödet" räknas in ovanpå kontantstödet när föreningslivets olika finansie- ringskällor jämförs. 
 2001 var grundplåten för det statliga stödet till det lokala före- ningslivet 200 miljoner kronor för idrotten och 70 miljoner kronor för ungdomsorganisationer. Under de senaste  
 2-3 
  åren har det stat- liga stödet utökats med medel från överskottet på AB Svenska Spels 7 500 spelautomater runt om i Sveriges restauranger och bingohallar. Det uppgick år 2001 sammanlagt till 520 miljoner kronor, fördelat med 400 miljoner till idrotten och 120 miljoner till övriga ungdomsorganisationer. Under de närmaste åren beräknades att det lokala föreningslivet skulle tillföras ytterligare medel utöver de 200 respektive 50 miljoner kronor per år som sedan tidigare kom från Svenska Spel. 
 2001 fanns förslag om förändringar av såväl bidragsgivningen till idrottsrörelsen som till ungdomsorganisationerna. För idrotten handlade det främst om en sänkt övre åldersgräns för det statliga lokala aktivitetsstödet från 25 till 20 år. För ungdomsorganisationer skulle förändringen bli mer omfattande och rörde vilka fördel- ningsprinciper som skulle gälla i framtiden. 
  
 5.1.2 
  
 Utvecklingen på  
  
 1990-talet 
  
 Enligt Kommunförbundet är tendensen idag att många kommuner söker nya lösningar för bidragsgivningen till föreningslivet samt till den ideella sektorn i övrigt. Det är delvis sprungen ur den ekono- miskt kärva tiden i början av  
 1990-talet 
  som medförde att kommunerna skar ner på kontantstödet och lokalsubventionerna. Kommunerna såg också den traditionella bidragsgivningen som problematisk, eftersom den riskerade att konservera befintligt föreningsliv och stänga ute nya organisationsformer. Bidrags- 
 98 
  
 SOU 2003:118 
  
 Kommunerna och föreningslivet 
  
 systemet kunde också bidra till en bristande målstyrning och leda föreningar till bidragsjakt och bidragsberoende. 
 Kommunförbundet har funnit att det normerade bidrags- systemet, med aktivitetsstöd, ledarbidrag, lokalbidrag osv., har fått ett komplement i den så kallade "Sandvikenmodellen". Modellen används ofta som komplement till de normerade bidragen och lämpar sig bäst vid bidragsgivning till övriga ungdomsföreningar. Modellen bygger på en form av avtal mellan föreningslivet och kommunen där föreningen får stöd för viss prestation, exempelvis framträdande av sångkör, orkester eller annan kulturförening, flyg- bladsutdelning av idrottsförening, anordnande av läger för före- ningslös ungdom. Själva bidragsgivningen sker i regel i form av en klumpsumma.. 
 Åtskilliga kommuner prövar eller har prövat modellen med över- enskommelser. I Kommunförbundets enkät 2001 svarade 14 kommuner att de använde ett bidragssystem grundat på över- enskommelser mellan föreningen och kommunen. Inom kultur- sektorn är den vanligt förekommande. Idrottsföreningarnas verk- samhet bygger som i regel på en stor volym av aktivitetstillfällen. Många idrottsföreningar menar därför att de är bättre betjänta av de traditionella normerade föreningsbidragen. 
 Kommunförbundet har också funnit att spannet för de bidrags- berättigande åldrarna generellt sett har krympt. 1985 var det mest förekommande åldersspannet  
 7–25 
  år. Idag tillämpar de flesta kommuner bidragsåldrar som ligger mellan 7 och 20 år. Den övre åldersgränsen är 20 år i över hälften av kommunerna. Ett  
 60-tal 
  kommuner har 25 år som övre åldersgräns. En handfull kommuner har en högre åldersgräns än 26 år. 
 Den 1 januari 2002 trädde nya regler i kraft om statsbidrag till ungdomsorganisationer. Reglerna tillämpas första gången för bidragsåret 2004. Målen för statsbidraget är att: 
  
 främja barns och ungdomars demokratiska fostran 
  
 främja jämställdhet mellan könen, 
  
 främja jämlikhet mellan olika ungdomsgrupper 
  
 ge barn och ungdomar en meningsfull fritid 
  
 engagera fler ungdomar i föreningslivet. 
  
 Det nya statsbidraget kan ges i form av  
 struktur-, 
  utvecklings- eller etableringsbidrag. Statsbidraget består också av ett särskilt bidrag. Strukturbidraget består av dels ett fast belopp, dels ett rörligt 
 99 
  
 Kommunerna och föreningslivet 
  
 SOU 2003:118 
  
 belopp. Det rörliga beloppet skall grundas på antalet medlemmar i åldrarna  
 7–25 
  år och antalet lokalavdelningar. Utvecklingsbidraget och etableringsbidraget består av ett fast belopp. 
  
 5.1.3 
  
 Allt färre tillämpar  
  
 0-taxa 
  
 På  
 1970-talet 
  blev det allt vanligare att kommunerna tillhandahöll lokaler för ungdomsorganisationer utan kostnader. Nolltaxa tillämpades 1985 av cirka 200 kommuner, varav 155 kommuner upplät alla kommunala lokaler gratis till samtliga ungdomsorgani- sationer. Kommunförbundets enkät visar att idag tillhandhåller 62 kommuner fria lokaler till ungdomsorganisationerna. Av dessa upplät 22 kommuner fria lokaler även till övrig föreningsverk- samhet, såsom handikappföreningar, sociala föreningar och ibland all föreningsverksamhet. 
 Enligt Kommunförbundet finns det anledning att tro att exempelvis avgiftsfria lokaler blir än mindre vanliga i framtiden. Enligt enkätsvaren kunde de kommunala taxorna för anläggningar och lokaler komma att höjas i uppemot 90 kommuner sett de kommande  
 3–4 
  åren. I 40 procent av de svarande kommunerna hade en sådan höjning redan gjorts. Sammanlagt innebar det att i 80 procent av kommunerna hade antingen en höjning av taxorna skett eller så stundade en sådan höjning. 
 När det gäller anslagen för kontantbidragen var dock utveck- lingen inte lika entydig. I ett  
 60-tal 
  kommuner trodde man att anslagen för kontantbidrag skulle öka under de närmaste åren. Cirka 130 kommuner bedömde att anslagen för kontantbidragen inte skulle förändras. Ungefär lika många kommuner hade inte heller gjort någon förändring de senaste  
 3–4 
  åren. Ett  
 50-tal 
  kom- muner hade höjt anslagen för kontantbidragen. Nästan lika många hade å andra sidan sänkt anslagen. 
 Erfarenheten är dock att kommunen ser över bidragen med jämna tidsintervaller. Cirka en tredjedel av kommunerna uppgav i Kommunförbundets undersökning att de precis hade gjort en över- syn av bidragssystemet. Ytterligare en tredjedel hade planer på att se över bidragssystemet de kommande åren. Den resterande tredje- delen var förmodligen inne i en period där ett justerat bidrags- system antagligen höll på att sätta sig, alternativt fortfarande fungerade utan egentliga önskemål om förändringar. 
 100 
  
 SOU 2003:118 
  
 Kommunerna och föreningslivet 
  
 I den idrottspolitiska propositionen, som riksdagen antog hösten 1999, föreslog regeringen att sambandet mellan det statliga aktivitetsstödet till idrottsföreningar och till ungdomsorga- nisationer borde upphöra. I enkäten angav 15 kommuner att de hade skilda bidragsnormer för idrott respektive övriga ungdoms- organisationer. Oftast gällde det bidragsvarianter och/eller bidragsberättigande åldrar som skiljde sig åt i dessa kommuner 
 Enkäten visade också ett  
 50-tal 
  kommuner hade funnit former för att stödja aktiviteter utanför föreningslivet. Sedan länge fanns s.k. Bidrag till fritidsnämndens förfogande som användes för att stödja projekt, arrangemang osv. Under  
 1990-talet 
  har ett antal kommuner prövat att ge ungdomar, genom ungdomsråd eller liknande, möjlighet att delta i besluten om vilka aktiviteter som skall stödjas. 
  
 5.2 
  
 Kommunalt stöd till föreningslivet i tio kommuner 
  
 5.2.1 
  
 Föreningslivets ägande och förvaltning av verksamhetslokaler 
  
 Under de två första veckorna i november 2002 genomförde utred- ningens sekreterare en rundresa till tio av de tolv kommuner som hade valts ut för djupstudier genom en enkät till föreningslivet i dessa kommuner. Syftet med djupstudien var att utredningen skulle få en representativ bild bl.a. av hur samarbetet mellan kommunerna och föreningslivet såg ut. Vid besöken intervjuades kommunens ansvarige förvaltningschef för kultur- och fritidsfrågor. En närmare beskrivning av underlaget för intervjuerna redovisas i bilaga 3. 
 Djupstudien gällde följande kommuner: 
  
 Kommun 
  
 Kommuntyp 
  
 Halmstad 
  
 Större stad 
  
 Botkyrka 
  
 Förortskommun 
  
 Härryda 
  
 Förortskommun 
  
 Degerfors 
  
 Industrikommun 
  
 Värnamo 
  
 Industrikommun 
  
 Gällivare 
  
 Medelstor stad 
  
 Bollnäs 
  
 Övrig större kommun 
  
 Rättvik 
  
 Övrig mindre kommun 
  
 Tomelilla 
  
 Landsbygdskommun 
  
 Lycksele 
  
 Glesbygdskommun 
  
 101 
  
 Kommunerna och föreningslivet 
  
 SOU 2003:118 
  
 Därutöver ingår Stockholms stad och Strömsund i djupstudien men några intervjuer har inte skett i dessa. När det gäller Stock- holm stad gjordes under våren 2003 en utredning om bidrags- systemet för allmänna samlingslokaler som refereras i avsnitt 7.3. 
 I samtliga kommuner är man positiva till att föreningslivet i större utsträckning själva äger och driver de anläggningar där före- ningen har sin verksamhet. I exempelvis Bollnäs kommunaliserade kommunen, liksom i många andra kommuner, idrottsföreningarnas planer och lokaler under  
 1960-talet. 
  Kommunen köpte in både mark och byggnader. Idag säljer eller skänker kommunen tillbaka anläggningarna till samma föreningar. Alla partier har uttryckt att föreningsdriften skall utvecklas ytterligare inom alla områden. 
 Gällivare kommun har sedan länge inställningen att förenings- livet skall driva verksamheter på kultur- och fritidsområdet. Kommunen tog aldrig över anläggningar som var vanligt för  
 20–30 
  år sedan. Kommunen driver exempelvis inte alla fotbollsplaner och ishallen är föreningsdriven. Kommunen äger också anläggningar som föreningar driver åt kommunen som de får driftsbidrag för. Det gäller exempelvis kommunens centrala skytteanläggning. 
 Utvecklingen i Gällivare har dock avstannat en aning. Ett par föreningar har signalerat att de inte längre mäktar med att själva driva anläggningen. Kommunen har också diskuterat alternativ till kommunal drift av t.ex. badhuset. Det skulle då vara en privat entreprenör som tar över driften, inte föreningslivet. 
 I Lycksele har man dock valt en annan modell. I Kristineberg, som är ett mindre gruvsamhälle, har kommunen förhandlat om att avyttra en fritidsanläggning till en nybildad ekonomisk förening, som fungerar som en form av samhällsförening. Det gäller en träningslokal, sporthall, simhall och biblioteket. Kommunen skall ge bidrag till föreningen för att lokalerna skall tillhandahållas för alla. Även skolan skall kunna utnyttja lokalerna. 
 I Härryda kommun är partierna överens om att det är en fördel om föreningarna själva äger anläggningar. Kommunen är dock medveten om att föreningarna inte klarar att driva de stora tunga anläggningarna. Det finns också olika kulturer i de olika kommun- delarna när det gäller synen på ägande och förvaltning av fritids- anläggningar. I den östra delen av kommunen är föreningarna vana att själva äga sina egna anläggningar. I gamla Råda kommun, där Mölnlycke är huvudort, var det vänstermajoritet och det har aldrig funnits någon politisk rörelse om att lägga över verksamheter på 
 102 
  
 SOU 2003:118 
  
 Kommunerna och föreningslivet 
  
 föreningar. I Mölnlycke äger och driver därför kommunen de flesta anläggningarna. 
 I Värnamo kommun har det under en längre tid förekommit en diskussion om förutsättningarna för föreningslivet att bedriva sin verksamhet. Det finns en gemensam syn i kommunen om behovet av att stärka föreningar och ideologiska rörelser. Det man disku- terar är om kommunen skall stärka föreningslivet via t.ex. stöd till samlingslokaler eller om det skall ske genom verksamhetsmässiga idéer. 
 Kommunens utgångspunkt är att det är de olika rörelserna och inte kommunen som skall bygga lokaler. Men från kultur- och fritidsförvaltningen är man också medveten om att det inte är ägandet som är det väsentliga. Genom att ha en stor fastighets- förvaltning drar föreningarna också på sig stora investerings- och driftskostnader. Enligt fritidschefen kan man i efterhand konsta- tera att vissa föreningar inte borde ha inriktat sig så mycket på att äga anläggningarna, utan borde mer ha satsat på innehållet i verk- samheterna. Det finns dystra exempel på föreningar som har tagit över ansvaret för en anläggning och därmed urvattnats innehålls- mässigt. Alla goda krafter har ägnat sig åt anläggningens drift. 
  
 5.2.2 
  
 Konkurrens eller samverkan 
  
 På orter där det finns gott om lokaler blir det också konkurrens om uthyrningen. Särskilt frikyrkorna ses på många håll som ett komplement eller konkurrent till andra rörelsers lokaler. I exempelvis Värnamo är såväl idrotten som frikyrkan stark och på mindre orter är dessa rörelsers lokalinnehav betydande och betydelsefulla även för de invånare som inte är medlemar i dessa rörelser. Dessutom har de frikyrkliga samfundens attityd till upp- låtelser förändrats över tiden. De vill naturligtvis ha ekonomi på sina lokaler. Samnyttjande av lokaler förekommer därför i stor utsträckning. 
 Enligt fritidsförvaltningen finns det emellertid skillnader mellan frikyrkorörelsens och idrottsrörelsens lokalinnehav. I frikyrkorna finns det ett stort mått av ideellt arbete för att upprätthålla driften av dessa anläggningar. De har i stort sett kvar samma arbetande strukturer som under de senaste  
 10–20 
  åren. 
 Med idrottsföreningarna är det annorlunda. Inom kommunen har man sedan slutet av  
 1980-talet 
  önskat mer av ideella krafter 
 103 
  
 Kommunerna och föreningslivet 
  
 SOU 2003:118 
  
 inom idrottsrörelsen. I stället har verksamheten inom idrotts- föreningarna blivit mer professionaliserad. Man köper tjänster i större utsträckning eller kräver att kommunen skall sköta verk- samheten. 
 I Degerfors har kommunen inte haft någon särskild diskussion om sin föreningspolitik. Kommunfullmäktige har dock tagit beslut om att inte dumpa hyrorna i de egna lokalerna för att konkurrera ut dem som har samlingslokaler som sitt levebröd, t.ex. Folkets Hus. Kommunen hyr numera inte ut skolans matsal till privatpersoner eller föreningar, utan de hänvisas till Folkets Hus. 
 Ett viktigt skäl var att man ville att Folkets Hus skulle överleva. Men det berodde också på problem med skadegörelse i skolans lokaler som lämnades ostädade och olåsta. Det blev ett slitage som inte täcktes av hyran för lokalerna. 
 En annan tanke var att föreningslivet skulle få upp ögonen för att det finns fina lokaler i kommunen. Lokalerna i Folkets Hus och nykterhetslogen i Degerfors är mycket utnyttjade. Däremot är det sämre i andra kommundelar där fotbollsföreningarna dominerar och har egna lokaler. Där fungerar fotbollsklubbarna mer som en form av samhällsföreningar. Dessutom finns det flera frikyrkor på dessa orter. Det är bara vid större sammankomster som julfester och liknande som de större samlingslokalerna, som t.ex. Folkets Hus i Svartå, används. 
  
 5.2.3 
  
 Policyprogram för kultur- och fritidsverksamheten 
  
 Några av kommunerna har arbetat med att ta fram policyprogram för kultur- och fritidsverksamheten. Men det verkar inte vara en särskilt prioriterad verksamhet. Botkyrka kommun gjorde för ett par år sedan en kultur- och fritidspolitisk utredning där man planerade för föreningscentra i olika kommundelar. Man under- sökte bl.a. föreningarnas behov av lokaler. Man gjorde också en förstudie till ett lokalpolicyprogram. Man såg det som ett problem att andra än kultur- och fritidsförvaltningen, t.ex. de olika skolorna, hyrde ut skollokaler till föreningar på godtyckliga grunder. Det ansågs därför finnas ett behov av en lokalpolicy så att det skulle bli lika behandling för alla. Frågan om en gemensam policy är dock vilande tills vidare. 
 Härryda kommun skall påbörja ett arbete med ett fritids- och kulturpolitiskt program som beräknades bli klart inom  
 1–1,5 
  år. 
 104 
  
 SOU 2003:118 
  
 Kommunerna och föreningslivet 
  
 Det fanns visserligen gamla policydokument, men de var inte upp- daterade. I partiernas plattformar inför valet 2002 stod att de vill öka stödet till föreningslivet. Men sett i resurser är området inte särskilt prioriterat. Även om det inte finns stora förhoppningar om ökade resurser, anser kultur- och fritidsförvaltningen att det är en fördel med ett särskilt policyprogram, eftersom det blir nya och tydliga mål att arbeta efter. 
 I Härryda kommun finns det inte några separata nämnder utan det finns endast en kommunstyrelse och tre beredningar i full- mäktige, en för samhällsbyggnad, en för sociala frågor och en för kultur och fritid. Dessa beredningar fattar dock inte beslut utan tar fram planer och arbetar med långsiktiga strategier. Därefter behandlas förslagen i kommunstyrelsen innan fullmäktige beslutar. I det läget får fullmäktige möjlighet att definiera nyttan av före- ningslivet. 
  
 5.2.4 
  
 Kontantstöd till föreningslivet 
  
 I Härryda kommun har budgeten till kultur- och fritidsverksamhet minskat under de senaste 10 åren. Anslaget med bidrag till före- ningar har varit oförändrat i flera år, medan antalet föreningar har blivit fler. Det innebär att bidraget per förening har blivit lägre. De initiativ som har kommit från föreningar när det gäller samlings- lokaler har kommunen stött vid sidan om det ordinarie bidrags- systemet. 
 Även i Lycksele ser kommunen positivt på föreningsdriven verk- samhet. Man uppmuntrar och stöttar föreningslivet att ta ansvar för det man kan och klarar av. Men som de flesta kommuner har man ekonomiska problem på grund av vikande befolknings- underlag. Bidragen till föreningslivet har därför försämrats. Frågan är inte långsiktigt löst och det kan komma att försvinna. 
 Även Rättviks kommun ser positivt på föreningsliv och folk- rörelser. I sina mål och visioner räknar de politiska partierna med att föreningslivet skall ta ett ökat ansvar och få en ökad betydelse. Men kommunen säger samtidigt att man har begränsade möjlig- heter att ge stöd. Stödet till samlingslokalerna har minskat på senare år. Tidigare var bidraget 2 500 kr/år. Idag får samlings- lokalerna inget stöd från kommunen. Detta upplever säkert före- ningarna som en försämring. 
 105 
  
 Kommunerna och föreningslivet 
  
 SOU 2003:118 
  
 Däremot har ideella föreningar, ungdomsorganisationer, pensionärsföreningar och handikappföreningar ett kontantstöd från kommunen för sina verksamheter. Men det har minskat från ca 1 miljon kr per år till 750 000 kronor. Minskningen beror dock inte på en ändrad attityd från kommunen, utan på kommunens minskade resurser. 
  
 5.2.5 
  
 Förekomsten av  
  
 0-taxa 
  i kommunens lokaler 
 De flesta av de undersökta kommunerna svarade att de hade avskaffat  
 0-taxan 
  till föreningslivet. Tomelilla kommun avskaffade  
 0-taxan 
  i början av  
 1990-talet. 
  Det gjordes först som en sparåtgärd. Men idag ser kommunen det mer som ett styrinstrument för att hindra okynnesbokningar. Kommunen tar ut en avgift på 30 kr/tim för sporthallen och 20 kr/tim för andra lokaler. Hyrorna har höjts två gånger under de senaste fem åren med  
 15–20 
  procent varje gång. 
 Även Gällivare avskaffade  
 0-taxan 
  för tio år sedan. Taxan har ökat i viss mån under den senaste tioårsperioden. Kommunens erfarenhet är att disciplinen i föreningslivet har blivit bättre när föreningarna måste betala. De håller sina tider och det har blivit mindre okynnesbokningar. I Gällivare sköter föreningarna bok- ningen av sina egna lokaler. Kommunens lokaler bokas centralt. 
 I Bollnäs har hyrorna ökat i viss mån, men har knappt följt index. Det gäller lokaler där kommunen själv bestämmer hyran. Kommunen hade  
 0-taxa 
  fram till början av  
 1980-talet. 
  Det främsta skälet till att den togs bort var att man ville ha ett styrinstrument för att hindra "okynnesbokningar". En idrottshall kostade då 10 kr/tim. Idag är hyran 100 kr/tim för det inhemska förenings- livet. Alla kategorier av det inhemska föreningslivet betalar lika. Däremot betalar föreningar som kommer utifrån, såsom distrikts- organisationer och liknande, ett annat pris, 
 Även Värnamo kommun lämnade  
 0-taxan 
  i början av  
 1990-talet. 
  Jämfört med  
 0-taxan 
  har kommunen höjt taxorna kraftigt under de senaste fem åren. Men beroende på kostnadsutvecklingen är ändå subventionsgraden högre i dag än för  
 5–15 
  år sedan. 
 Botkyrka kommun har inte räknat upp hyran på lokaler under de senaste fem åren. Man gjorde en omfördelning mellan sporthallen och ishallen så att avgiften blev 90 kr för sporthallen och 150 kr för ishallen. Men budgeten har inte förändrats utan snarare minskat. 
 106 
  
 SOU 2003:118 
  
 Kommunerna och föreningslivet 
  
 Inte heller Botkyrka tillämpar  
 0-taxa, 
  utan tar ut en avgift för lokalerna på mellan  
 30–90 
  kr/tim. Det finns dock klagomål från en del föreningar eftersom det är grannkommuner som tillämpar 0- taxa. 
 I Härryda kommun har föreningarnas ungdomsverksamhet, pensionärer och studieförbunden  
 0-taxa 
  i skolans lokaler. Om dessa typer av föreningar däremot hyr in sig i permanenta lokaler får de betala full hyra. Kommunen avskaffade  
 0-taxan 
  i andra anläggningar 1995. Ett viktigt skäl var att man ville styra använd- ningen med avgifterna. Den kostnadstäckning som kommunen får in från avgifterna täcker ändå bara  
 10–18 
  procent av de verkliga kostnaderna. 
 I Lycksele har hyresnivån i stort sett varit oförändrad under de senaste 5 åren. I kommunens egna lokaler är det i princip  
 0-taxa 
  för barn och ungdomsverksamhet. Däremot får vuxenverksamhet betala en avgift. Kommunen tar också ut en bokningsavgift på 10 kr för hanteringskostnader. Kommunens hyresintäkter är inte främst för att klara ekonomin utan det är mer ett principiellt ställ- ningstagande. Kommunen kräver inte att de föreningsägda lokalerna skall upplåtas hyresfritt. Det är upp till varje förening. Men i de flesta fall har även dessa nolltaxa för barn- och ungdoms- föreningar. 
 I Degerfors hyr kommunen ut gymnastiksalar och idrottshallar för 50 kr/tim. Hyrorna har varit de samma under flera år. För fyra år sedan höjde kommunen hyran för första gången på tio år. De har inte räknats upp efter index vilket i praktiken har inneburit en sänkt nivå. Föreningarna anser ändå att de betalar för mycket. 
 I Degerfors har föreningar som är godkända och registrerade i kultur- och fritidsförvaltningens föreningsregister rätt att utnyttja  
 0-taxa 
  i Degerfors Folkets Hus, Svartå Folkets Hus, Nysunds bygdegård och  
 IOGT-NTO:s 
  lokal, Strömtorp.  
 0-taxa 
  får utnyttjas vid föreningsmöten och kursverksamhet, men inte för intern verk- samhet. Dessutom får varje förening anordna tre kommersiella till- ställningar per år med nolltaxa, dvs program där man tar ut en entréavgift. Ansökan om att bli godkänd för nolltaxa skickas till kultur- och fritidsförvaltningen. Däremot tillämpas inte  
 0-taxa 
  i kommunens egna lokaler . 
 Samlingslokalföreningarna får ersättning i efterhand från kom- munen beroende på hur stor uthyrningen har varit och ersättningen motsvarar det föreningarna skulle ha betalt i hyra. Samtidigt avskaffade kommunen driftbidraget till samlingslokalföreningarna. 
 107 
  
 Kommunerna och föreningslivet 
  
 SOU 2003:118 
  
 I Halmstad är det ofta organisationerna, t.ex. ett byalag, som själva hyr ut sina lokaler. De sköter såväl bokning som städning. Tidigare hade tekniska förvaltningen även hand om samlings- lokalernas bokningar men all central bokning av kommunens lokaler har lämnats på entreprenad till ett par privata organisationer. 
  
 5.2.6 
  
 Samverkan och dialog med föreningslivet 
  
 I Degerfors kommun är utgångspunkten för kultur- och fritids- verksamheten att det utbud som finns i kommunen skall bygga på att det finns ett bra föreningsliv. I kultur- och fritidsbudgeten finns det därför inte avsatt några medel till verksamhet, utan det är föreningslivet som skall stå för verksamheten. 
 Degerfors tillämpar sedan fyra år den s.k. Sandvikenmodellen. De förtroendevalda träffar föreningarna inför beslutet om bidragen. Det har inneburit att kommunen har fått ett bättre grepp om vad föreningarna gör. Kommunen kan därmed också ställa större krav på föreningarna. Men det är en balansgång mellan före- ningarnas frihet och en viss styrning, t.ex. att uppmuntra förening- arna att ordna aktiviteter för tjejer. Då kan kommunen ge extra resurser. Föreningen måste dock kunna visa vid nästa förhand- lingstillfälle att de har gjort det de har utlovat annars drar kom- munen in stödet. 
 Även Gällivare kommun är inne på liknande tankar. Kommunens utredningschef har gjort en kartläggning av de olika förenings- stöden i kommunen. Det uppgår totalt till 14 miljoner kronor. Det är stöd från skola, social, fritid och kultur. Där ingår också stödet till samlingslokaler. Det visar sig att en oproportionerlig stor del av stödet går till anläggningar och lokaler och inte till verksamhet. 
 Enligt utredningschefen skulle det vara intressant att få en diskussion, både politiskt och med föreningarna, om hur det ser ut och vad bidragen används till. Men det krävs då att föreningarna börjar samverka kring lokalerna. Det finns två samverkans- föreningar i kommunen. Den ena är en samarbetsförening för kulturarbetare. Den andra omfattar övriga föreningar. Det har blivit viktiga kanaler för kommunen och för kommunpolitikerna i diskussionen med föreningslivet. Men det är fortfarande ganska nytt och har inte funnit sina former ännu. 
 108 
  
 SOU 2003:118 
  
 Kommunerna och föreningslivet 
  
 5.2.7 
  
 Kommunens samverkan med utvecklingsgrupper 
  
 Liksom andra kommuner med stor del landsbygd och glesbygd samverkar Gällivare kommun med olika byutvecklingsgrupper. På flera håll har byföreningar framgångsrikt tagit över verksamheter. Det gäller t.ex. olika fritidsföreningar och skoterföreningar. Det finns ofta ett intresse från dessa föreningar att bevara en levande bygd. Medlemmarna är ofta uppvuxna där. 
 Ett bra exempel är Killingi, som är en fjällby vid Kaitumälven, med få invånare. Byns intresseförening har tagit hand om en grupp skolkåtor som tidigare användes av nomadskolan och som nu är ett kulturminne. Byföreningen satsar nu på att få till stånd service- byggnader för turismen. 
 Även Lycksele kommunen stöttar aktivt de många byföreningar som finns. I mitten av  
 1970-talet 
  fick kommunen statliga pengar till utrustning, vävstolar m.m. för ett glesbygdsprojekt för att skapa gemenskap bland äldre personer i byarna. Det bildades en mängd hobbyföreningar som i många fall har egna lokaler. På andra håll hyr man lokaler. I några byar finns det t.o.m. två föreningar. Kommunen stimulerar verksamheten genom olika bidrag. Men idag är hobbyverksamheten mer begränsad. Det viktigaste är mötena som gör att man träffas, dricker kaffe och umgås. 
  
 5.3 
  
 Föreningslivets användning av allmänna samlingslokaler 
  
 5.3.1 
  
 I vilken utsträckning används lokalerna? 
  
 I samlingslokalsenkäten frågade utredaren för vilka ändamål och i vilken utsträckning samlingslokalföreningarna använder lokalerna. Svaren framgår av tabell 1. 
 109 
  
 Kommunerna och föreningslivet 
  
 SOU 2003:118 
  
 Tabell 1. Procentuell fördelning av användningen av allmänna samlingslokaler* 
  
 Verksamhet 
  
 Dagtid 
  
 Kvällstid 
  
 Barker 
  
 Egen verksamhet 
  
 47 
  
 79 
  
 61 
  
 Andra föreningar 
  
 53 
  
 80 
  
 57 
  
 Privata arrangemang 
  
 32 
  
 66 
  
 64 
  
 Kommunal verksamhet 
  
 36 
  
 27 
  
 8 
  
 Annan verksamhet 
  
 34 
  
 31 
  
 23 
  
 * n=819. 
  
 Källa: Samlingslokalenkäten. 
  
 Tabellen visar att på dagtid används 47 procent av samlings- lokalerna för samlingslokalföreningarnas egen verksamhet och i 53 procent används lokalerna av andra föreningar. Mellan 32 och 36 procent av samlingslokalerna används på dagtid för privata arrangemang, kommunal verksamhet eller annan verksamhet. 
 På kvällstid använder ungefär 80 procent av föreningarna lokalerna för egen verksamhet eller hyr dem ut till andra före- ningar. 66 procent av lokalerna hyrs ut till privata arrangemang. På helgerna har ungefär 60 procent av samlingslokalerna motsvarande verksamhet. Av tabell 2 framgår den procentuella fördelningen av verksamhetstillfällen per år vid allmänna samlingslokaler 
 Tabell 2. Procentuell fördelning av verksamhetstillfällen per år vid allmänna samlingslokaler 
  
 Verksamhet 
  
 >500 
  
 Egen verksamhet 
  
 19 
  
 25 
  
 27 
  
 17 
  
 10 
  
 2 
  
 1 
  
 Andra föreningar 
  
 14 
  
 16 
  
 24 
  
 21 
  
 19 
  
 3 
  
 2 
  
 Privata arrangemang 
  
 29 
  
 30 
  
 29 
  
 9 
  
 3 
  
 0 
  
 0 
  
 Kommunal verksamhet 
  
 27 
  
 8 
  
 12 
  
 8 
  
 5 
  
 2 
  
 1 
  
 Annan verksamhet 
  
 28 
  
 22 
  
 21 
  
 12 
  
 14 
  
 - 
  
 3 
  
 Medelvärde % 
  
 23 
  
 20 
  
 23 
  
 13 
  
 10 
  
 2 
  
 2 
  
 Källa: Samlingslokalenkäten. 
 När det gäller antal verksamhetstillfällen visar tabellen att 66 procent av samlingslokalerna har verksamhet mindre än 50 till- fällen per år, dvs. i genomsnitt ett tillfälle per vecka. När det gäller 
 110 
  
 SOU 2003:118 
  
 Kommunerna och föreningslivet 
  
 privata arrangemang har nära 90 procent av samlingslokalerna upp till 50 arrangemang per år. Endast 4 procent av samlingslokalerna har mer än 300 verksamhetstillfällen per år, dvs. ett om dagen i genomsnitt. 
  
 5.3.2 
  
 Fyra typfall av samlingslokalernas användning 
  
 Men statistiken ger ingen rättvisande bild av hur verksamheterna vid de allmänna samlingslokalerna verkligen ser ut. Verksamheten eller aktivitetsgraden i lokalerna skiljer sig starkt från lokal till lokal. Som framgått ovan kan det röra sig om enstaka använd- ningstillfällen under ett år till full aktivitet under hela året. Boverket redovisade i Boverksenkäten från 1992 ett antal typfall som fortfarande har giltighet: 
  
 En typ av lokaler är de som används ett fåtal gånger per år, oftast av föreningen själv eller av ett fåtal andra föreningar. Det rör sig oftast om äldre lokaler med eftersatt underhåll. Användningen är i några fall årstidsbunden. Verksamheten drar förhållandevis låga kostnader och ger inga eller mycket låga intäkter av egen verksamhet. Lokalen är oftast beroende av, men får mycket små, kommunala bidrag för sin existens. I gruppen förekommer även mycket stora, oftast äldre, lokaler. 
  
 En annan typ är mindre och medelstora lokaler i stads- och annan tätortsmiljö. De används förhållandevis ofta, mest kvällstid. Det är normalt föreningen själv eller föreningslivet i övrigt som använder lokalen. Det förekommer att kommunen hyr lokalen, främst för ungdomsverksamhet på kvällstid. 
  
 En tredje typ är mindre och medelstora lokaler på landet och i mindre tätorter. Lokalen används i huvudsak av föreningslivet, men också relativt ofta för privata arrangemang såsom bröllop, födelsedagsfester, för viss barn- och ungdomsverksamhet, för kyrklig barnverksamhet m.m. Det förekommer också att kommunen hyr in t.ex. barnsorgsverksamhet i lokalen under dagtid och fritidsverksamhet, för ungdomar under kvällstid. Distriktssköterskan har mottagning någon eller några dagar i veckan. Det kan finnas en biblioteksfilial i lokalen etc. 
  
 111 
  
 Kommunerna och föreningslivet 
  
 SOU 2003:118 
  
 Ytterligare en typ är företrädesvis välhållna lokaler med en yta uppåt 500 m 
  
 2  
 och däröver. De finns oftast i stads- och tätorts- miljö. Det rör sig normalt om väl underhållna och från funk- tionell utgångspunkt bra lokaler. De används oftast hela veckan både dagtid och kvällstid för flera olika ändamål; förenings- verksamhet, studieverksamhet, barn- och ungdomsverksamhet m.m. Verksamheten bedrivs nästan alltid med anställd personal och drar oftast förhållandevis höga kostnader per m 
 2 
 . 
  
 5.3.3 
  
 De vanligast förekommande verksamheterna 
  
 Två studerande vid Högskolan i Kristianstad har undersökt vilka verksamheter som förekommer i de allmänna samlingslokalerna. Som underlag har de använt ansökningshandlingarna från de föreningar som har sökt bidrag från Boverkets samlingslokal- delegation. De har redovisat sina resultat i uppsatsen Civilitetens arenor. 
 De fann att den verksamhet som främst bedrivs i de allmänna samlingslokalerna är föreningsmöten. Därefter kommer studie- cirkelverksamhet. Den tredje mest förekommande verksamheten är privata sammankomster. Övriga verksamheter som förekommer frekvent är idrott, barn- och ungdomsverksamhet samt filmföre- visning. 
 Denna bild bekräftas av en redovisning från Bygdegårdarnas riksförbund från 1998 som bygger på bygdegårdsföreningarnas årsrapporter. Även om den procentuella fördelningen mellan verk- samheterna kan vara annorlunda är bilden säkert giltig även idag. De tio vanligaste aktiviteterna framgår av diagram 1: 
 112 
  
 SOU 2003:118 
  
 Kommunerna och föreningslivet 
  
 Diagram 1. Andel av bygdegårdarna som hade minst en aktivitet under 1998 
 0 20 40 60 80 100 120 
  
 Möten 
  
 99 
  
 Privata sammankomster 
 Föreningsfest 
 Studiecirklar 
 Religiös sammankomst 
 Kulturarrangemang 
 Offentliga sammankomster 
 Kurser 
 Barnverksamhet 
 Idrott 
 91 
 76 
  
  54 
  
  44 
  
  43 
  
  43 
  
  42 
  
  41 
  
  41 
 Källa: Bygdegårdarnas Riksförbund. 
  
 5.3.4 
  
 Föreningslivets tillgång till allmänna samlingslokaler 
  
 Tillgång till lokal som passar föreningens verksamhet 
 Hur upplever då föreningslivet möjligheterna att få tillgång till allmänna samlingslokaler i kommunen? Enligt föreningslivsenkäten ansåg var fjärde förening att det var svårt att få tillgång till en lokal som passar deras verksamhet. Något över hälften av föreningarna ansåg att det var lätt att få tillgång lokal som passar deras verksam- het. 
 En jämförelse med Ungdomsstyrelseenkäten 1999, som hade samma frågeställning, visade att mer än var tredje ungdomsförening ansåg att det var svårt att få en lokal i kommunen som passade deras verksamhet. Av de kommuner som tillfrågades av Ungdoms- styrelsen angav drygt hälften att det var kortare väntetid än ett halvår för ungdomsföreningarna att få en föreningslokal. Fler än var fjärde kommun angav att en ungdomsförening fick vänta i minst ett år på en lokal i tätorten. I en av tio kommuner var vänte- tiden längre än två år. 
 113 
  
 Kommunerna och föreningslivet 
  
 SOU 2003:118 
  
 Enligt Ungdomsstyrelseenkäten upplevde storstadskommunerna en större efterfrågan på föreningslokaler från ungdomsföreningarna än vad de kunde tillmötesgå, både i de centrala kommundelarna och utanför tätorten. Hälften av storstadskommunerna uppgav att väntetiden för en lokal var minst ett år. Det tog lika lång tid att få en lokal i en förort som i centrum. I kommuner utanför storstads- områdena var det lättare att möta efterfrågan på lokaler utanför tätorten, men kommunerna hade svårare att möta efterfrågan i de centrala kommundelarna. 
 Av de 1 135 föreningar som besvarade föreningslivsenkäten angav 1 000 (88 %) att de hade tillgång till en lokal för sina möten och annan verksamhet. Det var således 135 (12 %) föreningar som inte hade någon lokal för sin verksamhet. Dessa föreningar angav följande orsaker varför man inte hade någon lokal för sin verksam- het. 
  
 37procent behövde ingen lokal för sin verksamhet 
  
 33 procent hade inte råd att betala hyran 
  
 19 procent sökte lokal 
  
 11 procent var vilande eller hade upphört. 
  
 Som jämförelse hade över 90 procent av ungdomsföreningarna tillgång till en lokal enligt Ungdomsstyrelseenkäten. Samtliga religiösa föreningar i den undersökningen hade tillgång till en lokal, medan var fjärde handikappförening och var femte invandrar- förening saknade lokal. Drygt 40 procent av föreningarna som inte hade tillgång till lokal angav i denna undersökning som skäl att de inte hade råd att betala lokalhyran. 
 Föreningar som inte använder allmän samlingslokal 
 Av de 1 000 (88 %) föreningar som enligt föreningslivsenkäten hade tillgång till en lokal för sin verksamhet angav 350 (35 %) att de inte använde en allmän samlingslokal. 
  
 53 procent angav att de hade en egen lokal 
  
 14 procent angav att det inte fanns sådan lokal på orten 
  
 12 procent angav att lokalen var olämplig för verksamheten (Preciseras nedan) 
  
 10 procent angav att hyran/avgiften var för hög 
  
 7 procent angav att de delade lokal med annan 
  
 114 
  
 SOU 2003:118 
  
 Kommunerna och föreningslivet 
  
 3 procent angav att tidpunkten inte passade 
  
 2 procent angav att lokalen låg fel geografiskt/ kommuni- kationsmässigt. 
  
 I föreningslivsenkäten ansåg ett  
 40-tal 
  föreningar (12 %) att den allmänna samlingslokalen var olämplig för deras verksamhet. 
  
 37 procent angav att det saknades möjligheter att förvara saker i lokalen 
  
 12 procent angav att lokalen saknade inredning som behövs för verksamheten 
  
 12 procent angav att lokalen var för stor 
  
 11 procent angav att lokalen saknade teknisk utrustning som behövs för verksamheten 
  
 9 procent angav att lokalen var för liten 
  
 7 procent angav att inredningen/ möbleringen inte kunde ändras 
  
 6 procent angav att lokalen saknade handikappanpassning 
  
 4 procent angav att lokalen saknade ljudisolering 
  
 2 procent angav att lokalen saknade teater/scenutrustning. 
  
 Som jämförelse ansåg 80 procent av ungdomsföreningar att deras föreningslokal var lämplig för verksamheten enligt Ungdoms- styrelseenkäten. Mest nöjda var föreningar inom  
 allmänna-, 
 religiösa-, 
  och handikapporganisationer. Minst nöjda var invandrar- och nykterhetsföreningar. Av den missnöjda femtedelen ansåg hälften att lokalen var för liten. Många tog även upp att lokalen saknade ljudisolering, förvaringsmöjligheter, teater/scenutrustning eller möbler/möjlighet att ändra på möbleringen. 
 I Ungdomsstyrelseenkäten angav drygt hälften av kommunerna som problem att det inte fanns förvaringsutrymmen i lokalerna. Många uppgav att de tillgängliga lokalerna var för små, att ljud- isoleringen var för dålig och att det fanns en efterfrågan på bra lokaler för teaterverksamhet. Många kommuner ansåg också att lediga tider och lokalernas läge inte motsvarade det som förening- arna frågade efter. 
 Av Ungdomsstyrelseenkäten framgår att nästan var tredje ungdomsförening, 31 procent, ägde sin lokal antingen själv eller via sin moderorganisation. 13 procent hade privat hyresvärd. Kom- munen angavs som ägare av nästan var tredje föreningslokal, 31 procent. Invandrarföreningar hyrde i stor utsträckning av 
 115 
  
 Kommunerna och föreningslivet 
  
 SOU 2003:118 
  
 privata hyresvärdar, medan nykterhets- och religiösa föreningar ofta ägde sina lokaler själva. 
 Av Ungdomsstyrelseenkäten framgår att det var betydligt vanligare att en ungdomsförening ägde sin lokal i små kommuner jämfört med storstads kommuner. 43 procent jämfört med 15 procent. Däremot var det något vanligare att kommunen ägde föreningslokalen i storstadskommunerna jämfört med övriga landet. Privata hyresvärdar förekom också oftare i storstads- områdena. 
  
 5.3.5 
  
 Typ av samlingslokaler som används av föreningarna 
  
 I föreningslivsenkäten angav 650 föreningar att de använder en allmän samlingslokal för sin verksamhet. Fördelningen på de olika typerna av samlingslokaler framgår av diagram 2. 
  
 Diagram 2. Föreningarnas 
  
 användning 
  
 av 
  
 allmänna 
  
 samlings- 
  
 lokaler* 
  
 0 
  
 5 
  
 10 
  
 15 
  
 20 
  
 25 
  
 30 
  
 35 
  
 40 
  
 1. 
  
 Bygdegård  
  
  19 
  
 2. 
  
 Folkets Park  
  
  1 
  
 3. 
  
 Folkets Hus  
  
  17 
  
 4. 
  
 Våra Gårdar  
  
  5 
  
 5. 
  
 Skolans samlingssal  
  
  35 
  
 6. 
  
 Kom. samlingssal  
  
  13 
  
 7. Övrig samlingssal 
  
 10 
  
 * n=650. 
 Källa: Föreningslivsenkäten. 
 116 
  
 SOU 2003:118 
  
 Kommunerna och föreningslivet 
  
 Av föreningslivsenkäten framgår vidare att: 
  
 52 procent av de föreningar som använder en bygdegård är en aktions- eller utvecklingsgrupp eller en hembygdsförening och 12 procent är pensionärsföreningar. 
  
 25 procent av de föreningar som använder Folkets Hus är av kategorin kulturförening. 12 procent är politiska föreningar. 
  
 25 procent av de föreningar som använder en nykterhetslokal är av kategorin nykterhetsförening. 
  
 22 procent av de föreningar som använder skollokaler är av kategorin handikappförening. 20 procent är kulturföreningar. 
  
 33 procent av de föreningar som använder en annan kommunal samlingslokal än skolan är av kategorin kulturförening. 
  
 30 procent av de föreningar som använder en övrig samlings- lokal är av kategorin kulturförening. 
  
 Inom de allmänna samlingslokalerna finns det olika typer av lokaler som föreningarna använder för sin verksamhet. De olika typerna av lokaler och hur stor andel av föreningarna som använder dessa lokaler framgår av diagram 3. 
 Diagram 3. Lokaltyper som används av föreningslivet* 
  
 0 
  
 10 
  
 20 
  
 30 
  
 40 
  
 50 
  
 1 Gymnastiksal 
  
 3 
  
 2 Klassrum, matsal, aula 
  
 12 
  
 3 Repetitionslokal 
  
 4 
  
 4 Studieförbundslokal 
  
 6 
  
 11 
  
 5 Lokal som föreningen disponerar ensam 
  
 46 
  
 6 Lokal som föreningen delar med andra 
  
 7 Hembygdsgård 
  
 2 
  
 8 Församlingshem eller frikyrka 
  
 9 
  
 9 Annan typ av lokal 
  
 7 
  
 * n=651. 
 Källa: Föreningslivsenkäten. 
 117 
  
 Kommunerna och föreningslivet 
  
 SOU 2003:118 
  
 46 procent av de föreningar som använder en allmän samlingslokal bedriver sin huvudsakliga verksamhet i en lokal som man delar med andra. 11 procent bedriver verksamheten i en lokal som man disponerar ensam. Ungefär lika stor andel bedriver sin verksamhet i någon av skolans lokaler. Här bör noteras att idrottsföreningar inte ingår i enkäten. Därför är det en liten andel som använder gymnastiksal. 
 Av Ungdomsstyrelseenkäten framgår att trots att det finns allmänna samlingslokaler, d.v.s. bygdegårdar, nykterhetslokaler, Folkets Hus och Curry, i 97 procent av kommunerna, angav endast 10 procent av ungdomsföreningarna att de har sin verksam- het i en allmän samlingslokal. Ungdomsstyrelsens slutsats var att det därför fanns all anledning att se över hur man kan göra de allmänna samlingslokalerna mer tillgängliga för ungdomsföreningar och ungdomsgrupper. 
 Ungdomsstyrelsen föreslog att ungdomar bör ges mer inflytande över verksamheten. Förutom en attitydförändring hos lokalt ansvariga, kan det även finnas anledning att anpassa lokalerna för ungdomsföreningarnas behov. Enligt Ungdomsstyrelsen kan detta vara en av de mest centrala framtidsfrågorna för samlingslokal- föreningarna. 
 Enligt Ungdomsstyrelseenkäten frågar ungdomsföreningar oftast efter lokaler som de kan disponera ensamma. Därefter efter- frågas gymnastiksalar och repetitionslokaler. Mer än var tredje ungdomsförening har tillgång till en föreningslokal som de disponerar ensamma. En femtedel delar sin lokal med andra föreningar. 
 83 procent av kommunerna angav i Ungdomsstyrelseenkäten att det vanligtvis förekommer sambruk av lokaler mellan ungdoms- föreningar och skolan. Sambruk sker i större utsträckning i stor- stadskommunerna än i övriga typer av kommuner. De allra flesta kommuner har gymnastiksalar, klassrum och övriga lokaler i skolan att erbjuda. Ungefär hälften av de svarande kommunerna upplevde inga problem vid sambruk av lokaler mellan skolan och förening- arna. Bland den hälft som angav att det fanns problem, påtalade nästan 40 procent problem med städningen. 27 procent angav attityden hos skolorna och 16 procent angav låsning eller larm- system som problem. 
 Enligt kommunerna var det emellertid sällan som de idéburna ungdomsföreningarna frågade efter eller utnyttjade skolans lokaler. Endast 5 procent av denna typ av ungdomsföreningar hade sina 
 118 
  
 SOU 2003:118 
  
 Kommunerna och föreningslivet 
  
 möten i en skola, ett klassrum eller i en gymnastiksal. Av dem använde 2 procent en gymnastiksal. 
 I föreningslivsenkäten ansåg nära 70 procent av föreningarna att de hade tillgång till samlingslokalen lagom ofta. 7 procent skulle vilja disponera lokalen oftare. Däremot önskade 42 procent av invandrarföreningarna disponera lokalen oftare. 
 I Ungdomsstyrelseenkäten ansåg 52 procent av de ungdoms- föreningar som hade tillgång till en lokal att de hade tillgång till lokalen lagom ofta. 46 procent ansåg att de hade tillgång till lokalen oftare än vad som behövdes. 
  
 5.3.6 
  
 Föreningarnas hyra/avgift för lokalen 
  
 Av de 650 föreningar som använder en allmän samlingslokal för sin verksamhet betalar 48 procent ingen hyra/avgift för lokalen. 47 procent betalar hyra/avgift. Hur stor andel av de olika förenings- kategorierna som betalar hyra/avgift framgår av diagram 4. 
 119 
  
 Kommunerna och föreningslivet 
  
 SOU 2003:118 
  
 Diagram 4. Andel av de olika föreningskategorierna som betalar hyra/avgift* 
  
 0 
  
 10 
  
 20 
  
 30 
  
 40 
  
 50 
  
 60 
  
 70 
  
 80 
  
 90 
  
 1 
  
 Politiska föreningar 
  
 38 
  
 42 
  
 2 Friluftsföreningar 
  
 3 
  
 Miljöorganisationer 
  
 17 
  
 49 
  
 4 Kulturföreningar 
  
 5 Hobbyföreningar 
  
 62 
  
 6 Handikappföreningar 
  
 34 
  
 7 
  
 Invandrarföreningar 
  
 79 
  
 8 
  
 Kvinnoorganisationer 
  
 40 
  
 73 
  
 9 
  
 Pensionärsföreningar 
  
 10 Föreningar för socialt arbete 
  
 35 
  
 44 
  
 11 Nykterhetsföreningar 
  
 12 Aktions- eller utvecklingsgrupper 
  
 29 
  
 42 
  
 13 Internationella föreningar 
  
 14 Studieförbund 
  
 70 
  
 * n=650. 
  
 Källa: Föreningslivsenkäten. 
  
 Av diagrammet framgår att av invandrarföreningarna betalar nära 80 procent hyra för den lokal man använder. Ungefär 70 procent av kategorierna pensionärsföreningar och studieförbund betalar hyra/avgift för lokalen. 
 Av de föreningar som betalar hyra/avgift betalar 
  
 74 procent per gång. 
  
 26 procent per månad. 
  
 Av de föreningar som betalar per gång betalar 
  
 30 procent mellan 100 och 500 kronor. 
  
 20 procent betalar mellan 0 och 100 kronor. 
  
 12 procent anger inget belopp. 
  
 120 
  
 SOU 2003:118 
  
 Kommunerna och föreningslivet 
  
 Av de föreningar som betalar månadsvis betalar 
  
 12 procent mindre än 500 kronor. 
  
 7 procent mer än 2 000 kronor. 
  
 Ungefär 65 procent av de föreningar som betalar hyra/avgift för lokalen bedömer att de klarar av hyran/avgiften. 24 procent anger att de har svårt att klara hyran/avgiften. 
 Enligt Ungdomsstyrelseenkäten betalade 60 procent av ungdomsföreningarna ingen hyra för lokalen. Bland de religiösa och politiska föreningarna betalade 78 respektive 70 procent ingen lokalhyra, medan endast 11 procent av invandrarföreningarna inte behövde betala hyra. 
 Enligt Ungdomsstyrelseenkäten har hyresnivån i drygt 40 procent av kommunerna ökat måttligt de senaste fem åren, medan nästan 30 procent av kommunerna har en oförändrad hyresnivå. 20 procent har nolltaxa. Av storstadskommunerna anger 40 procent att nolltaxa gäller i kommunens lokaler för barn- och ungdomsverksamhet. 
 Av Ungdomsstyrelseenkäten framgår att 40 procent av ungdomsföreningar betalade i genomsnitt 2 980 kr per månad i hyra hösten 1999. Av de som betalade hyra angav 75 procent att de inte hade några problem med att betala hyran och 25 procent att de hade svårt att klara av den. 
 Ungdomsstyrelsen fann också att i storstadskommunerna betalade 50 procent av ungdomsföreningarna lokalhyra, jämfört med 30 procent av föreningarna i små kommuner. I enkäten bedömde storstadskommunerna att 25 procent av ungdoms- föreningarna hade svårt att klara av sin hyra. För hela landet uppgick snittvärdet till 10 procent. I de små kommuner bedömdes 6 procent av föreningarna ha svårt att klara av hyran. 
  
 5.4 
  
 Mötesplatser för ungdom 
  
 5.4.1 
  
 Rum för utveckling 
  
 Ungdomarnas demokratikommission hade regeringens uppdrag att följa och delta i Demokratiutredningens arbete med ett ungdoms- perspektiv för ögonen. 1999 överlämnade kommissionen en delrapport till demokratiutredningen med titeln Utgång  där ungdomsperspektivet på folkstyrelsens utveckling preciserades. 
 121 
  
 Kommunerna och föreningslivet 
  
 SOU 2003:118 
  
 Senare gav Landsrådet för Sveriges Ungdomsorganisationer (LSU) ut en uppföljningsrapport med titeln Ingång, som tog upp ungdomars engagemang och inflytande 
 Under rubriken Skapa rum för utveckling i rapporten Ingång betonade LSU att en förutsättning för att unga människor skall kunna utöva sitt engagemang är att det finns mötesplatser, träff- punkter, diskussionscaféer och lokaler till rimliga priser. Unga människor känner sig ofta begränsade till lokaler som är vuxen- styrda. Enligt LSU fanns det därför ett missnöje runt om i Sverige med att unga människor inte har naturliga lokaler för att samlas i. 
 Det är enligt LSU inga orimliga krav som ställs. Det är en lokal, ett hus eller en plats där man kan bedriva sin verksamhet. Enligt LSU är Ungdomens hus utmärkta platser för politiker och unga att träffas. Det kan bli viktiga platser för möten, samtal och ett sätt för människor att utöva demokrati i konkreta situationer. 
 LSU föreslog därför 
  
 att företrädare för kommunen sammankallar till träffpunkter där beslutsfattare och ungdomar gemensamt diskuterar hur framtidens mötesplatser i kommunen skall skapas och organi- seras, 
  
 att varje kommun inrättar minst ett ungdomens hus och att brukarstyre införs på dessa, 
  
 att Ungdomsstyrelsen ser över vilka lagar och regelverk som behöver förändras för att underlätta självförvaltning för ungdomar i sina verksamheter, 
  
 att det införs en lokalgaranti i kommunerna, 
  
 att Ungdomsstyrelsen går vidare i sin analys av föreningslivets tillgång till lokaler och kartlägger andra typer av samman- slutningars tillgång till lokaler. 
  
 5.4.2 
  
 Ungdomsverksamhet i de allmänna samlingslokalerna 
  
 1998 gjorde Boverket en omfattande kartläggning av den verksam- het som de allmänna samlingslokalerna riktar till ungdomar. Enligt Boverket förekom det riktad ungdomsverksamhet i 1 850 av de 2 750 samlingslokalerna. Verksamheten var ofta omfattande. Lokalerna fick årligen uppskattningsvis fem till sex miljoner besök av ungdomar i åldrarna  
 12–25 
  år. Besöken gällde olika former av verksamhet. Besöken var fördelade på ca 200 000 aktivitetstillfällen. 
 122 
 SOU 2003:118 Kommunerna och föreningslivet 
  
 Enligt Boverkets undersökning redovisade bygdegårdarna 
  
 ca. 
  
 1 miljon besök fördelade på ca 49 300 tillfällen, varav 16 000 
  
 var 
  
 öppen verksamhet En omfattande och bred verksamhet bedrevs av de egna medlemsorganisationerna och av andra ungdoms- föreningar. Verksamheterna bestod främst av: 
  
 allmän ungdomsverksamhet som anordnas av ungdoms- föreningar. 
  
 idrottsverksamhet, såsom innebandy, gympa, skytte, motions- dans, fotboll. 
  
 öppen verksamhet, såsom bordtennis, boule, biljard, läshörna. 
  
 samarbete med kommunen, såsom fritidsgård, skola, ungdoms- café, dataträning, möten, studie, teater, film m.m. 
  
 När det gäller Folkets Hus bestod verksamheterna främst av film- visning, dans, gympa, musik, kör, teater, media, innebandy, bord- tennis och rollspel. Man hade 1998 ca  
 1,5–2 
  miljoner besök fördelade på ca 65 000 tillfällen varav 40 000 (60 %) var biobesök. 
 Folkparkernas aktiviteter äger främst rum på sommaren. Verk- samheterna bestod främst av disco, amatörteater, teater, musik- konserter, körmusik, musikstämmor, konstnärligt skapande, miljö- aktiviteter, studieverksamhet och matlagningskurser. Man redo- visade ca 3,5 miljoner besök, varav ca 1,5 miljoner var i direkt riktade arrangemang fördelade på ca 5 700 tillfällen. 
 Boverket fann att nykterhetsrörelsens lokaler, som är medlem- mar i Våra gårdar, företrädesvis finns på mindre orter. De redo- visade ca 1,4 miljoner besök fördelade på ca 87 000 tillfällen, varav 10 000 var öppen verksamhet. Det fanns ett stort antal barn- och ungdomsföreningar inom nykterhetsrörelsen som bedrev en omfattande ungdomsverksamhet. Verksamheterna bestod, förutom av allmän föreningsverksamhet, främst av scouting, filmklubb, media, dans, gympa, innebandy, musik, skytte, fritidsgård, miljö- aktiviteter, invandrarverksamhet, konst, mysverksamhet, studie- verksamhet, politisk verksamhet samt teater och utställningar. 
  
 5.4.3 
  
 Ungdomsverksamhet vid kommunala fritidsgårdar 
  
 För ungdomar är de kommunala ungdoms- eller fritidsgårdarna ett alternativ till de allmänna samlingslokalerna. Som tidigare framgått har de allmänna samlingslokalerna och ungdoms- eller fritids- gårdarna historiskt sett haft skilda målgrupper. De allmänna 
 123 
  
 Kommunerna och föreningslivet 
  
 SOU 2003:118 
  
 samlingslokalerna har i första hand vänt sig till föreningslivet medan ungdoms- eller fritidsgårdarna i första hand har vänt sig till den föreningslösa ungdomen genom öppen verksamhet, dvs till dem som står utanför det organiserade föreningslivet. 
 I slutet av  
 1960-talet 
  ändrade många kommuner inriktningen på sina gårdar. Ungdomsgårdar blev fritidsgårdar, eller allaktivitets- hus, i syfte att bredda och blanda besökargruppen. Det innebar dels att gårdarna vände sig till en vuxen publik i föreningslivet, dels att gårdarna också fick ansvar att driva verksamhet för yngre besökare. 
 Enligt Svenska kommunförbundet har effekterna av att göra om ungdomsgårdarna till fritidsgårdar slagit olika ut i olika delar av landet. Generellt har dock gårdarna behållit ungdomar som sin huvudsakliga målgrupp. Under  
 1990-talet 
  har den nya genera- tionens mötesplatser vuxit fram såsom Ungdomens Hus, musik- hus eller liknande. Dessa verksamheter har i regel en äldre mål- grupp än de traditionella fritidsgårdarna. 
 Kommunförbundet beräknar att det idag finns mellan 1 350 och 1 700 fritidsgårdar i landet. Svårigheten att slå fast det exakta antalet beror på variationer i och mellan kommuner vad som definieras som fritidsgård. 
 Om beräkningen är 1 700 fritidsgårdar inkluderar det allt från traditionella fritidsgårdar, ungdomens hus,  
 motor-/djurgårdar 
  till mötesplatser/träffpunkter. Det inkluderar således även verk- samheter som brukar räknas till den nya generationens mötes- platser, dvs. Ungdomens Hus, nya allaktivitetshus och andra öppna fritidsverksamheter som ofta ligger i anknytning till andra  
 offentliga-, 
  ideella- eller kommersiella verksamheter. 
 Det lägre talet, mellan 1  
 300–1 
  400, omfattar enbart fritidsgårdar som har en tydlig koppling till kommunen, dvs. att den enskilda gården drivs av eller på uppdrag av kommunen. Gårdarna kan vara förlagda till kommunala lokaler, alternativt i föreningars eller kyrk- liga samfunds lokaler. De kan vara bemannade med anställd och utbildad personal. Men de kan också drivas utan personal med föräldrar eller föreningsmänniskor som ledare. 
 Enligt Svenska Kommunförbundets har antalet fritidsgårdar blivit färre under  
 1990-talet. 
  Antalet gårdar har sjunkit med ca 200 stycken, från ca 1 550 till ca 1 350. En tydlig trend är att allt fler gårdar drivs av föreningar. I slutet av  
 1980-talet 
  var ca 20 procent föreningsdrivna. År 2000 var motsvarande siffra mellan  
 25–30 
  procent. 
 124 
  
 SOU 2003:118 
  
 Kommunerna och föreningslivet 
  
 5.4.4 
  
 Demokrati och inflytande vid fritidsgårdarna 
  
 Fritidsgårdarna har sedan länge arbetat med metoder för att stärka ungdomars inflytande över planeringen och verksamheten. Diskus- sionen om gårdsdemokrati har varit aktuell sedan  
 1970-talet. 
  Under  
 1990-talet 
  har dessa frågor lyfts fram på nytt. 
 Enligt Svenska Kommunförbundet arbetar så gott som samtliga kommuner aktivt med gårdsråd eller liknande. Ungefär var sjunde kommun har en brukarstyrelse eller liknande för en eller flera verk- samheter. Var tredje kommun har verksamheter som drivs direkt av ungdomarna själva, exempelvis genom Ungdomens  
 hus-föreningar, 
  ungdomsråd eller liknande. 
 Under de senaste åren har många kommuner startat utvecklings- arbete kring den öppna fritidsverksamheten. Enligt Kommun- förbundets enkät var inflytande och demokratiarbete det mest frekventa svaret på frågan om vad som var viktigast för framtiden. Många kommuner angav också att man skulle arbeta för att utveckla verksamhetens innehåll så att den attraherar ungdomarna. 
 Det tredje mest förekommande svaret var Samverkan med andra offentliga verksamheter. Därefter nämndes målarbete för fritidsgårdsverksamheten samt det förebyggande arbetet. Vidare nämndes ledarutbildning, drogförebyggande insatser, Ungdomens  
 hus-satsningar, 
  föreningssamarbete, satsning på äldre ungdomar, personalfrågor, integrationsarbete, föräldrasamarbete, nämnd/för- valtningstillhörighet, lokalisering, jämställdhetsarbete, satsning på yngre ungdomar, samarbete mellan gårdar, fältarbete, ungdomspolitiskt handlingsprogram och internationella utbyten. 
  
 5.4.5 
  
 Ungdomarnas egna kultur- och fritidsverksamheter 
  
 I september 1999 beslutade regeringen att under en treårig verk- samhetsperiod ställa medel ur Allmänna arvsfonden till Ungdoms- styrelsens förfogande för att stimulera utvecklingen av ungas egna kulturverksamheter samt stöd för att utveckla nya lokala lösningar för ungas fritidsverksamhet. Nya mötesplatser lyftes fram som ett prioriterat område. I rapporten Ungas egna kultur- och fritids- verksamheter (2003:3) har Ungdomsstyrelsen redovisat vunna erfarenheter, identifierade utvecklingsbehov och förslag på åtgärder. 
 125 
  
 Kommunerna och föreningslivet 
  
 SOU 2003:118 
  
 Bland annat redovisade Ungdomsstyrelsen förändringstendenser som var kopplade till föreningsliv och mötesplatser. Man pekade på att fritidsgårdar, ungdomens hus och annan öppen verksamhet sedan länge har varit en viktig och central del i den lokala ungdoms- och fritidspolitiken. Under de senaste åren har resurs- minskningar, oklara mål och otydliga yrkesroller inom den öppna ungdomsverksamheten varit frågor som har dominerat den politiska diskussionen inom den kommunala fritidssektorn. 
 Enligt Ungdomsstyrelsen diskuteras i dag allt flitigare hur verk- samheter skall kunna möta de ungas intresse och hur unga skall kunna vara delaktiga i planering och drift av olika verksamheter. Ungdomsstyrelsen menar dock att det preventiva perspektivet, som fokuserar på att motverka ungas negativa beteenden, fort- farande har en allt för framskjuten plats i den lokala ungdoms- och fritidspolitiken. 
 Ungdomsstyrelsen betonar emellertid att många kommuner för- söker att lokalt hitta former för att möta ungas behov av mötes- platser. Det handlar dels om hur man på bästa sätt kan använda sig av redan befintliga lokaler, dels om vilka driftsformer och aktörer som kan samverka. 
 Ungdomsstyrelsen påpekar att frågan om mötesplatser drivs av många unga i olika typer av inflytandeorgan. Det är också tydligt i de kultur- och fritidsvanestudier som görs på många håll. Frågan om mötesplatser drivs också av föreningsliv och studieförbund, eftersom ändamålsenliga lokaler är en förutsättning för de flesta kultur- och fritidsaktiviteter. 
 Enligt Ungdomsstyrelsen har det länge varit ett argument att mötesplatsernas roll är att hålla ungarna från gatan. Däremot har deras betydelse för att främja psykisk hälsa inte lyfts fram lika tydligt. Många unga tillbringar idag en stor del av sin tid i miljöer som är präglade av prestationer och kontroll, faktorer som också kan kopplas till ökad stress och psykisk ohälsa. Den öppna verk- samhet bygger ofta på ungas egna initiativ och kan därför fungera som en frizon från en i övrigt väldigt inrutad tillvaro. 
 Ungdomsstyrelsen pekar också på att en tydlig tendens är att allt fler mötesplatser drivs av föreningar eller i olika slag av samverkansformer. Studieförbund, föreningar, kommuner och företag utvecklar tillsammans nya samverkansformer som kan tillgodose ungas behov av mötesplatser. Ofta finns det lokaler, men det krävs också nya samverkansformer för att lokalerna skall kunna bli en resurs för unga inom kultur- och fritidsområdet. 
 126 
  
 SOU 2003:118 
  
 Kommunerna och föreningslivet 
  
 Enligt Ungdomsstyrelsen är fritidsgårdar och annan öppen ungdomsverksamhet viktiga för ung kultur, dels genom att de erbjuder en infrastruktur för eget skapande, dels för bio, dans, konserter m.m. Många mötesplatser spelar också en viktig roll för ungas möjligheter att föra en dialog med kommunen. Det kan vara en plats där ett ungdomsråd eller en förening träffas. 
 Ungdomsstyrelsen pekar också på att många kommuner under senare år har försökt att etablera mötesplatser för unga vuxna. Eftersom kommunerna upplever att de befintliga miljöerna inte lockar unga i gymnasieåldern försöker man hitta verksamhets- former som passar den målgruppen. 
 Vad är det då för typ av verksamheter som bedrivs vid dessa mötesplatser? I en enkät om öppen fritidsverksamhet som Kommunförbundet gjorde år 2000 redovisade 137 kommuner vilket innehåll eller aktiviteter som fanns i den öppna fritids- verksamheten för de äldre ungdomarna. Aktiviteterna framgår av diagram 5. 
 Diagram 5. Procentuell fördelning av aktiviteter i öppen fritids- verksamhet för äldre ungdomar 
  
 0 
  
 20 
  
 40 
  
 60 
  
 80 
  
 100 
  
 Café  
  89 
 Musik  
  70 
 Datorer  
  53 
 Scen  
  40 
 Studiecirklar  
  36 
 Dans  
  35 
 Idrott  
  28 
 Skaparverkstad  
  22 
 Filmprod  
  20 
 Utställning  
  19 
 Källa: Svenska kommunförbundet. 
 127 
  
 Kommunerna och föreningslivet 
  
 SOU 2003:118 
  
 Andra aktiviteter som också förekom var gruppverksamhet, disco, skateboard och radio. 
 Ungdomsstyrelsens erfarenhet är att den kommunala politiken ofta saknar tydliga mål och uppdrag för den öppna ungdoms- verksamheten. Målen kan exempelvis handla om frågor om vilka behov kommunen vill möta, vilka aktiviteter som skall finnas, varför kommunen har en viss satsning och vad den kan tillföra den kommunala verksamheten. I samverkan med Svenska Kommun- förbundet har Ungdomsstyrelsen därför drivit ett utvecklings- arbete i syfte att stimulera kommunerna till att lyfta frågan om mötesplatsernas mål och uppdrag. 
 Ungdomsstyrelsens slutsats är att behovet av ändamålsenliga mötesplatser kommer att vara en viktig framtidsfråga inom ungdomspolitiken. Man bedömer att följande frågor är särskilt viktiga att göra insatser kring: 
  
 stimulera inflytandearbetet 
  
 inventera och sprida metoder samt öka den generella kunska- pen inom området 
  
 stödja lokala initiativ 
  
 stärka nätverk och organisationer som driver frågor kring mötesplatser 
  
 stimulera till utbyte mellan forskare och praktiker inom området 
  
 stimulera en lokal politisk diskussion kring öppen ungdoms- verksamhet. 
  
 5.4.6 
  
 Fritidsforums krav på öppna gårdar 
  
 Frågor om demokrati och inflytande är centrala frågor även för Fritidsforum, som är en organisation med rötter i hemgårds- rörelsen. Dess medlemmar utgörs av en brokig skara med varierande inriktningar, verksamhetsformer och huvudmän. Här finns både hemgårdar med många anställda och nya områdesföre- ningar som drivs helt på ideell grund. De flesta medlemmarna består emellertid av kommunala fritidsgårdar med inriktning på ungdomar. 
 Fritidsforum ser inte fritidsgårdarna enbart som fritidsinstitu- tioner, utan vill att de också skall vara centrum i ett samhälls- utvecklande och samhällspåverkande arbete. Det kan vara fritids- 
 128 
  
 SOU 2003:118 
  
 Kommunerna och föreningslivet 
  
 gårdar, hemgårdar, kvartersgårdar, områdesföreningar, musikhus, kulturhus etc. 
 Man driver bl.a. parollen Öppna Gårdar. Det som förenar verksamheten skall vara att den är öppen för alla åldrar. Den skall syfta till att under fria former underlätta och ge utrymme åt männi- skors möten, vilket ofta skapar tillfälliga eller mer varaktiga aktivi- teter. Verksamheten skall vara frivillig och öppen för alla. Besökarna skall kunna komma och gå när de själva vill. 
 Fritidsforum anser att alla medborgare skall ha rätt till meningsfull fritid och tillgång till bra mötesplatser. När kommunerna därför av krassa ekonomiska skäl stänger fritids- gårdar, eller drar undan grunden för föreningsgårdar, kvarters- gårdar, hemgårdar eller områdesverksamheter, minskar även möjligheterna till möten och förståelse, inte minst mellan svenskar och invandrare. 
 Ett långsiktigt mål för Fritidsforum är att varje bostadsområde skall ha en hemgård eller en allsidigt utrustad fritidsgård till stöd för grannsamarbete och föreningsliv. Ett viktigt syfte med ett sådant områdesarbete är att det skall stärka människors förutsätt- ningar att bilda egna föreningar och att i kollektiv form ta direkt ansvar för bostadsområdets fritids- och kulturverksamhet. 
 Fritidsforum bedriver också särskild verksamhet som riktar sig till tonårsflickor, som ofta glöms bort i den kommunala fritids- verksamheten. Fritidsgårdarna har historiskt sett kommit till utifrån de stökiga pojkarnas behov. Verksamheten har därför i hög grad utformats därefter. Fritidsforum arbetar därför med att lyfta fram tjejverksamhet och att stärka ledare i det arbetet. 
 I projektet Men tjejerna då! var syftet att öka flickors inflytande på fritiden samt att hitta arbetssätt som utgår från flickors behov. Projektet visade tydligt att tonårsflickor inte är nöjda med att sitta hemma, utan är intresserade av och har samma behov av intressanta och utvecklande fritidsaktiviteter som pojkar. Men innehållet, formerna och metoderna måste anpassas för att nå flickorna. 
 129 
 III Det samlade beståndet av allmänna samlingslokaler 
 Utredaren skall också inventera det samlade beståndet av allmänna samlingslokaler. Därvid skall utredaren redovisa vilken standard lokalerna har, om de är tillgängliga för personer med funktions- hinder och vilka slags verksamheter som bedrivs i lokalerna. Utredaren skall också redovisa i vilken utsträckning lokalerna tillåter en flexibel användning. Utredaren skall göra en uppskatt- ning av vad det skulle kosta att rusta upp lokalbeståndet, bl.a. i handikappanpassande syfte, samt undersöka föreningarnas finansiella möjligheter – t.ex. genom egenfinansiering, sponsring och bidrag – att bekosta en sådan upprustning. 
  
 6 
  
 Kartläggning av allmänna samlingslokaler 
  
 6.1 
  
 Inventering av det samlade beståndet av allmänna samlingslokaler 
  
 6.1.1 
  
 Medlemsutvecklingen i de klassiska samlings- lokalerna 
  
 De flesta av de föreningar som driver en eller flera allmänna samlingslokaler är medlemmar i någon av de tre riksorganisa- tionerna Bygdegårdarnas Riksförbund (BR), Folkets Hus  Parker (FHP) och Våra Gårdar (VG). 
 I Boverksenkäten konstaterades 1992 att det fanns drygt 3 400 föreningsägda allmänna samlingslokaler i landet, varav 2 750, dvs. 80 procent, var anslutna till någon av de centrala samlings- lokalorganisationerna. I tabell 3 redovisas hur medlemsantalet har utvecklats i de tre riksorganisationerna under de senaste 25 åren. 
 Tabell 3. Medlemsantalet i riksorganisationerna 
  
 Föreningar 
  
 1977 
  
 % 
  
 1986 
  
 % 
  
 1992 
  
 % 
  
 2002 
  
 % 
  
 BR 
  
 485 
  
 25 
  
 825 
  
 35 
  
 932 
  
 39 
  
 1 280 
  
 52 
  
 FHP 
  
 822 
  
 43 
  
 885 
  
 38 
  
 888 
  
 37 
  
 681 
  
 27 
  
 VG 
  
 616 
  
 32 
  
 630 
  
 27 
  
 561 
  
 24 
  
 516 
  
 21 
  
 Summa 
  
 1 923 
  
 100 
  
 2 340 
  
 100 
  
 2 381 
  
 100 
  
 2 477 
  
 100 
  
 Källa: SOU 1987:33, SOU 1994:32, Riksorganisationernas register. 
 Tabellen visar att år 2002 var något mer än hälften av de klassiska samlingslokalerna medlemmar i BR. Något mer än en fjärdedel var medlemmar i FHP. Något mer än vad femte av de klassiska samlingslokalerna var medlemmar i VG. Tabellen visar också att det totala antalet föreningar, som är medlemmar i någon av riksorgani- sationerna, har varit ganska stabilt under de senaste årtiondena. 
 133 
  
 Kartläggning av allmänna samlingslokaler 
  
 SOU 2003:118 
  
 Däremot har det skett förändringar inom och mellan organisa- tionerna. 
  
 Medlemsantalet i BR har ökat från 485 till 1 280, dvs. nära en tredubbling av medlemsantalet och en ökning av andelen från en fjärdedel till hälften av alla samlingslokalägande föreningar under de senaste 25 åren. 
  
 FHP visade en svag ökning av medlemsantalet till början av 90- talet. Efter sammanslagningen av de båda organisationerna 1999 är nu medlemsantalet 681, dvs. en minskning med 141 jämfört med 1977. Det betyder dock inte att också antalet anläggningar har minskat lika mycket. En förening kan driva flera anlägg- ningar, t.ex. både ett Folkets Hus och en folkpark, som tidigare drevs av två föreningar som var med i Folkets Hus Riksorgani- sation och i Folkparkernas Centralorganisation. Andelen av det totala antalet samlingslokalägande föreningar har dock sjunkit från 43 till 27 procent under de senaste 25 åren. 
  
 Medlemsutvecklingen i Våra Gårdar visar en minskning med 100 medlemsföreningar under perioden. Även här kan antalet anläggningar vara fler eftersom en förening kan förvalta flera anläggningar. Andelen av det totala antalet samlingslokalägande föreningar har dock sjunkit från en tredjedel till en femtedel under de senaste 25 åren. 
  
 Utöver de samlingslokaler som är allmänna samlingslokaler finns det samlingslokaler som inte är med i någon av de tre riksorganisationerna. Med samma beräkningssätt som Boverkets utredare använde 1992 skulle det finnas ytterligare mellan 1 050 och 1 100 föreningar som inte är med i någon av de tre riksorganisationerna. Det totala antalet samlingslokal- föreningar skulle således vara cirka 3 500. I den beräkningen ingår inte kommunägda lokaler utom i de undantagsfall då dispositionsrätten har överlåtits till en enskild samlingslokal- förening. 
  
 6.1.2 
  
 Lokaliseringen av samlingslokalerna 
  
 Samtliga kommuner tillfrågades vilka allmänna samlingslokaler det finns i kommunens tätorter där föreningar kan bedriva verksamhet. Här inräknas således även skolans lokaler och andra lokaler som kan användas. Svaren redovisas i tabell 4. 
 134 
 SOU 2003:118 Kartläggning av allmänna samlingslokaler 
 Tabell 4. Antal samlingslokaler i tätorter och småorter 
  
 Typ av samlingslokal 
  
 Ward 
  
 % 
  
 Småorter 
  
 % 
  
 Totalt 
  
 % 
  
 Bygdegård 
  
 525 
  
 21 
  
 428 
  
 40 
  
 953 
  
 27 
  
 Folkpark 
  
 146 
  
 6 
  
 5 
  
 0,5 
  
 151 
  
 4 
  
 Folkets Hus 
  
 394 
  
 16 
  
 33 
  
 3 
  
 427 
  
 12 
  
 Nykterhetslokal 
  
 188 
  
 8 
  
 23 
  
 2 
  
 211 
  
 6 
  
 Skolans samlingssal 
  
 723 
  
 29 
  
 38 
  
 4 
  
 761 
  
 21 
  
 Kommunal samlingslokal 
  
 545 
  
 14 
  
 21 
  
 2 
  
 366 
  
 10 
  
 Övrig samlingslokal 
  
 162 
  
 6 
  
 522 
  
 49 
  
 684 
  
 19 
  
 Summa 
  
 2 483 
  
 100 
  
 1 070 
  
 100 
  
 3 553 
  
 100 
  
 Källa: Kommunenkäten. 
  
 Enligt SCB finns det totalt 1 748 tätorter i de 249 kommuner som besvarade enkäten. Med tätorter menas en ort med mer än 200 invånare. I dessa tätorter finns det enligt kommunernas svar 2 483 allmänna samlingslokaler. Dessa orter var förtryckta på svarsformuläret och kommunerna skulle svara genom att markera vilka typer av lokaler som fanns i de olika orterna. 
 Enligt SCB finns det även 2 719 småorter i de 249 kommunerna. Med småorter menas orter med mindre än 200 invånare. Enligt kommunernas svar finns det 1 070 samlingslokaler i dessa småorter. Denna bild av förekomsten är troligen något missvisande. I svars- formuläret fanns inte dessa orter särskilt angivna, utan kommu- nerna kunde själva ange i vilka småorter som det finns allmänna samlingslokaler. Den möjligheten har dock inte utnyttjats av alla svarande. Därför är antalet säkert beräknat i underkant. 
 Huvuddelen, 70 procent, av de allmänna samlingslokalerna, inberäknat skolor och kommunala samlingslokaler, finns i tät- orterna. Hälften av dessa samlingslokaler finns i skolor eller i kommunala samlingslokaler. Däremot skiljer sig de olika typerna av samlingslokaler åt. 40 procent av samlingslokalerna på småorterna är bygdegårdar och 49 procent är i kategorin övriga samlings- lokaler. I rättvisans namn skall sägas att t.ex. en bygdegård ofta betjänar ett större omland än orten där lokalen är belägen. 
 Här skall också en reservation göras när det gäller uppgiften om antalet nykterhetslokaler i småorter. Det kan vara så att uppgifts- lämnaren inte alltid är medveten om vilken typ av lokal det gäller. En förklaring kan vara att många av nykterhetslokalerna har lokala namn som James, Ljunggården, Valhalla, Faxen, Rundviksgården, Fasaden m.m. Dessa lokaler har då förmodligen angivits under 
 135 
  
 Kartläggning av allmänna samlingslokaler 
  
 SOU 2003:118 
  
 rubriken Övriga samlingslokaler. Däremot när det gäller bygde- gårdar och Folkets Hus, finns det ofta en samstämmighet mellan namnen på fastigheterna och riksorganisationens namn. 
 Kommunernas svar visar att: 
  
 83 procent av tätorterna har tillgång till någon typ av samlings- sal. 
  
 17 procent av tätorterna inte har tillgång till någon allmän samlingslokal. 
  
 34 procent av tätorterna har tillgång till endast en samlingssal. 
  
 49 procent av tätorter har mer än en samlingssal. 
  
 76 procent av småorterna har inte tillgång till någon samlings- sal. 
  
 Kommunernas svar visar också att i: 
 206 tätorter finns det endast en bygdegård. 
 111 tätorter är Folkets Hus den enda allmänna samlingslokalen. 
 148 tätorter är skolan den enda allmänna samlingslokalen. 
  
 6.1.3 
  
 Balans mellan utbud och efterfrågan på allmänna samlingslokaler 
  
 Kommunerna tillfrågades också hur de uppfattar balansen mellan utbud och efterfrågan på allmänna samlingslokaler i kommunens tätorter. Svaren från de 249 kommunerna visar följande: 
  
 Tätorter 
  
 Landsbygd/Glesbygd 
  
 Efterfrågan är större än utbudet 
  
 16 % 
  
 1 % 
  
 Efterfrågan och utbudet är ungefär lika stort 
  
 42 % 
  
 34 % 
  
 Utbudet är större än efterfrågan 
  
 29 % 
  
 45 % 
  
 Kan inte bedöma 
  
 12 % 
  
 19 % 
  
 Kommunernas svar visar att bristen på allmänna samlingslokaler är störst i tätorterna. På de allra flesta håll är det balans mellan utbud och efterfrågan eller att utbudet är större än efterfrågan. 
 För att närmare illustrera vilka typer av samlingslokaler det kan vara fråga om, återges nedan förekomsten av samlingslokaler i två av tätorterna i Jönköpings kommun, Bankeryd och Gränna, som har 8196 respektive 3936 invånare, således ganska stora tätorter: 
 136 
  
 SOU 2003:118 
  
 Kartläggning av allmänna samlingslokaler 
  
 Typ av samlingslokal 
  
 Bankeryd 
  
 Gränna 
  
 Bygdegård 
  
 Benjamin 
  
 Skolans samlingssal 
  
 Bankeryds Kyrkskola 
  
 Ribbaskolan 
  
 Attarpsskolan/Sörgården 
  
 Nyarpsskolan 
  
 Kommunal samlingslokal 
  
 Attarpsgården 
  
 Gränna servicehus 
  
 Davis ålderdomshem 
  
 Övrig samlingslokal 
  
 Brandstationen 
  
 Medborgargården 
  
 Ett annat exempel är från Torsby, en kommun i norra Värmland med 13 400 invånare. På många av de mindre orterna, ofta bruksorter, finns det en stor variation av samlingslokaler. I t.ex. Castaneda, med en befolkning på 263 personer, finns det tre samlingslokaler och i Vitsand, som har färre än 200 invånare, finns det fem samlingslokaler. 
  
 Tätort 
  
 Typ av samlingslokal 
  
 Castaneda 
  
 Ambjörby Folkets Husförening 
  
 Logen 2571 Vågbrytaren av IOGT 
  
 Backa-Dalby 
  Bygdeförening 
  
 Höljes 
  
 Höljes Folkets Husförening 
  
 Likenäs 
  
 Likenäs Folkpark 
  
 Solviks bygdegård 
  
 Oleby 
  
 Oleby Folkets Husförening 
  
 Stöllet 
  
 Stölletskolans matsal 
  
 Ljusnedalens bygdegård, Norra Ny 
  
 Sysslebäck 
  
 Sysslebäcks folkpark 
  
 Kommunhusets Piltzsal 
  
 Stranna Folkets Hus 
  
 Torsby 
  
 Graneviksparken 
  
 Frykenskolans aula 
  
 Stjerneskolans matsal 
  
 Prostgårdslagårn 
  
 Stjärnan 
  
 Östmark 
  
 Östmarksparken 
  
 Östmarks Folkets Hus 
  
 Östmarks Hemvärnsgård 
  
 Bastvålens bygdegård 
  
 137 
 Kartläggning av allmänna samlingslokaler SOU 2003:118 
  
 Tätort 
  
 Typ av samlingslokal 
  
 Lillskogshöjdens bygdegård 
  
 Röjdåfors bygdegård 
  
 Rundsjöns bygdegård 
  
 Rinn 
  
 Larson Folkets Hus 
  
 Fensbol 
  
 Fensbols Folkets Hus 
  
 Lekvattnet 
  
 Lekvattnets Folkets Husförening 
  
 Lekvattnets Hemgård 
  
 Mårbackens skolhusförening 
  
 Vitsand 
  
 Pustaparken 
  
 PRO Vitsand/Nyskoga 
  
 Logen 1868 av IOGT 
  
 Stewart 
  Folkets Hus 
  
 Åsteby gårdsförening 
  
 Södra 
  
 Älvsjövallen, Bjurberget 
  
 Finnskoga 
  
 Verdandi avd 372, Kindsjön 
  
 Logen 3830, Bograngen 
  
 Rådom 
  
 Rådoms bygdegård 
  
 6.2 
  
 Samlingslokalernas upptagningsområde 
  
 I samlingslokalenkäten tillfrågades föreningarna i vilken typ av ort samlingslokalen är belägen och hur stort upptagningsområdet är. Svaren redovisas i tabell 5: 
 Tabell 5. Procentuell fördelning v allmänna samlingslokaler i olika ortsmiljöer 
  
 Typ av samlingslokal 
  
 Stadsmiljö 
  
 Tätortsmiljö 
  
 Landsbygdsmiljö 
  
 Ej svar 
  
 Svarsantal 
  
 Bygdegårdarna 
  
 0,5 
  
 27 
  
 70 
  
 1,5 
  
 356 
  
 Folkets Hus  Parker 
  
 18 
  
 58 
  
 17 
  
 6 
  
 283 
  
 Våra Gårdar 
  
 21 
  
 46 
  
 27 
  
 6 
  
 161 
  
 Ej medlem 
  
 26 
  
 74 
  
 19 
  
 Medelvärde % 
  
 11 
  
 42 
  
 44 
  
 4 
  
 819 
  
 Källa: Samlingslokalenkäten. 
 Tabellen visar att något över hälften av samlingslokalerna finns i stads- eller tätortsmiljö. I det här sammanhanget motsvaras lands- 
 138 
  
 SOU 2003:118 
  
 Kartläggning av allmänna samlingslokaler 
  
 bygdsmiljö av orter med mindre än 200 invånare, det som tidigare kallats småorter Här skall påpekas att underlaget för samlings- lokaler som inte är medlem i någon av riksorganisationerna är för litet för att några riktiga slutsatser skall kunna dras. 
 I samlingslokalenkäten tillfrågades också föreningarna om antalet invånare i samlingslokalens upptagningsområde. Svaren redovisas i tabell 6. 
 Tabell 6. Procentuell fördelning av invånarantalet i upptagnings- området 
  
 Inv. i upptagnings- 
  
 Stadsmiljö 
  
 Tätortsmiljö 
  
 Landsbygdsmiljö 
  
 % 
  
 området 
  
 0  
  
 1 
  
 8 
  
 90 
  
 18 
  
 501–2 
  000 
  
 0,5 
  
 40 
  
 60 
  
 28 
  
 2  
 001-10 
  000 
  
 0,5 
  
 68 
  
 26 
  
 26 
  
 10  
 001-20 
  000 
  
 25 
  
 62 
  
 12 
  
 10 
  
 20 000- 
  
 51 
  
 33 
  
 15 
  
 11 
  
 Ej svar 
  
 8 
  
 15 
  
 26 
  
 4 
  
 Totalt 
  
 11 
  
 42 
  
 44 
  
 100 
  
 Källa: Samlingslokalenkäten. 
  
 Tabellen visar att 46 procent av samlingslokalerna har mindre än 2 000 invånare i upptagningsområdet. 20 procent har mer än 10 000 invånare i upptagningsområdet. 
 I samlingslokalenkäten tillfrågades också föreningarna om det finns likvärdiga lokaler i upptagningsområdet. Svaren redovisas i tabell 7 
 Tabell 7. Likvärdiga lokaler* 
  
 Lokalen finns i 
  
 Ja 
  
 Nej 
  
 Ej svar 
  
 Stadsmiljö 
  
 58 
  
 39 
  
 2 
  
 Tätortsmiljö 
  
 46 
  
 52 
  
 2 
  
 Landsbygdsmiljö 
  
 37 
  
 58 
  
 5 
  
 % 
  
 43 
  
 53 
  
 4 
  
 * n = 785. 
  
 Källa: Samlingslokalenkäten. 
 139 
  
 Kartläggning av allmänna samlingslokaler 
  
 SOU 2003:118 
  
 Tabellen visar att något mer än hälften av samlingslokalerna är den enda allmänna samlingslokalen i upptagningsområdet. Den visar också att i stadsmiljö är sannolikheten större att det finns fler likvärdiga samlingslokaler i upptagningsområdet medan det på landsbygden är mer sannolikt att det inte finns någon likvärdig samlingslokal i upptagningsområdet. 
  
 6.2.1 
  
 Fördelning på län och kommuntyper 
  
 Enligt riksorganisationernas medlemsregister fanns det totalt 2477 medlemsföreningar som var medlem i någon av riksorganisa- tionerna år 2002 . Av tabell 8 framgår hur dessa föreningar fördelas länsvis. 
 140 
 SOU 2003:118 Kartläggning av allmänna samlingslokaler 
 Tabell 8. Antal samlingslokalsföreningar fördelade på länen 
  
 Län 
  
 BR 
  
 FHP 
  
 VG 
  
 Totalt 
  
 Invånare/samlingslokal 
  
 Stockholms län 
  
 51 
  
 41 
  
 39 
  
 131 
  
 14 126 
  
 Uppsala län 
  
 74 
  
 14 
  
 17 
  
 105 
  
 2 844 
  
 Södermanlands län 
  
 23 
  
 15 
  
 23 
  
 61 
  
 4 246 
  
 Östergötlands län 
  
 36 
  
 31 
  
 28 
  
 95 
  
 4 352 
  
 Jönköpings län 
  
 32 
  
 23 
  
 17 
  
 72 
  
 4 555 
  
 Kronobergs län 
  
 33 
  
 27 
  
 17 
  
 77 
  
 2 298 
  
 Kalmar län 
  
 42 
  
 32 
  
 26 
  
 100 
  
 2 346 
  
 Gotlands län 
  
 63 
  
 5 
  
 0 
  
 68 
  
 844 
  
 Blekinge län 
  
 16 
  
 16 
  
 8 
  
 40 
  
 3747 
  
 Skåne län 
  
 47 
  
 47 
  
 34 
  
 128 
  
 8946 
  
 Hallands län 
  
 64 
  
 11 
  
 11 
  
 86 
  
 3239 
  
 Västra Götalands län 
  
 189 
  
 73 
  
 61 
  
 323 
  
 4 669 
  
 Värmlands län 
  
 99 
  
 48 
  
 23 
  
 170 
  
 1 608 
  
 Örebro län 
  
 25 
  
 34 
  
 29 
  
 88 
  
 3 107 
  
 Västmanlands län 
  
 27 
  
 19 
  
 23 
  
 69 
  
 3 752 
  
 Dalarnas län 
  
 75 
  
 42 
  
 35 
  
 152 
  
 1 820 
  
 Davis 
  
 56 
  
 29 
  
 37 
  
 122 
  
 2 271 
  
 Västernorrlands län 
  
 50 
  
 43 
  
 41 
  
 134 
  
 1 823 
  
 Jämtlands län 
  
 81 
  
 31 
  
 20 
  
 132 
  
 969 
  
 Västerbottens län 
  
 87 
  
 42 
  
 13 
  
 142 
  
 1 797 
  
 Norrbottens län 
  
 110 
  
 58 
  
 14 
  
 182 
  
 1 394 
  
 Summa 
  
 1 280 
  
 681 
  
 516 
  
 2 477 
  
 3 559 
  
 Källa: Riksorganisationernas medlemsregister. 
 Tabellen visar att de tre län som har flest antal samlingslokalföre- ningar är Västra Götaland, Norrbotten och Värmland. Det genom- snittliga antalet invånare per samlingslokal är 3 559. Flest antal invånare per samlingslokal har Stockholms, Skåne och Västra Götalands län. Minst antal invånare per samlingslokal finns i Gotlands, Jämtlands och Norrbottens län. 
 Av tabell 9 framgår hur de allmänna samlingslokalerna fördelar sig på olika kommungrupper. 
 141 
 Kartläggning av allmänna samlingslokaler SOU 2003:118 
 Tabell 9. Allmänna samlingslokalers fördelning på kommungrupper 
  
 Kommungrupp 
  
 BR 
  
 FHP 
  
 VG 
  
 Totalt 
  
 % 
  
 Storstäder 
  
 4 
  
 25 
  
 27 
  
 56 
  
 2 
  
 Större städer 
  
 248 
  
 108 
  
 136 
  
 492 
  
 20 
  
 Glesbygdskommuner 
  
 158 
  
 86 
  
 27 
  
 271 
  
 11 
  
 Landsbygdskommuner 
  
 178 
  
 49 
  
 29 
  
 256 
  
 10 
  
 Industrikommuner 
  
 187 
  
 78 
  
 64 
  
 329 
  
 13 
  
 Förortskommuner 
  
 55 
  
 28 
  
 33 
  
 116 
  
 5 
  
 Medelstora städer 
  
 207 
  
 112 
  
 101 
  
 420 
  
 17 
  
 Övriga mindre kommuner 
  
 115 
  
 70 
  
 37 
  
 222 
  
 9 
  
 Övriga större kommuner 
  
 128 
  
 125 
  
 62 
  
 315 
  
 13 
  
 Totalt 
  
 1 280 
  
 681 
  
 516 
  
 2 477 
  
 100 
  
 Källa: Riksorganisationernas medlemsregister. 
 Tabellen visar att 50 procent av de allmänna samlingslokaler som är med i någon av de tre riksorganisationerna finns i större och medelstora städer och i övriga större kommuner. 21 procent av de allmänna samlingslokalerna finns i glesbygds- eller landsbygds- kommuner. Här skall dock en reservation göras för att många av de föreningar som inte är medlemmar i någon av riksorganisationerna är av typen byutvecklingsgrupp som förekommer företrädesvis på landsbygden eller i glesbygden. Endast sju procent av de allmänna samlingslokalerna finns i någon av de tre storstäderna eller i förortskommuner. 
  
 6.2.2 
  
 Kommuner med det minsta och flesta antalet allmänna samlingslokaler 
  
 Enligt riksorganisationernas medlemsregister saknar följande kommuner en samlingslokalägande förening som är medlem i någon av de tre riksorganisationerna: 
 Burlöv 
 Gnesta 
 Karlsborg 
 Lerum 
 Lidingö 
 Mullsjö 
  
 Upplands-Bro 
  
 Vaxholm 
 142 
  
 SOU 2003:118 
  
 Kartläggning av allmänna samlingslokaler 
  
 Detta betyder inte att det helt saknas allmänna samlingslokaler i dessa kommuner. Det finns samlingslokalföreningar som inte är medlem i någon riksorganisation. Dessutom finns det samlings- lokaler i skolor och i andra kommunala lokaler som upplåts till föreningslivet på samma villkor som en allmän samlingslokal. 
 Tabell 10 visar de tio kommuner som har flest allmänna samlingslokaler som är medlemmar i någon av de tre riksorganisa- tionerna. 
 Tabell 10. Kommuner med flest antal allmänna samlingslokaler 
  
 Kommun 
  
 BG 
  
 FHP 
  
 VG 
  
 Totalt 
  
 Gotland 
  
 63 
  
 5 
  
 0 
  
 68 
  
 Uppsala 
  
 37 
  
 1 
  
 8 
  
 46 
  
 Örnsköldsvik 
  
 22 
  
 5 
  
 17 
  
 44 
  
 Umeå 
  
 33 
  
 6 
  
 1 
  
 40 
  
 Sundsvall 
  
 9 
  
 12 
  
 11 
  
 35 
  
 Stockholm 
  
 2 
  
 11 
  
 19 
  
 32 
  
 Örebro 
  
 7 
  
 10 
  
 11 
  
 28 
  
 Luleå 
  
 19 
  
 6 
  
 2 
  
 27 
  
 Arvika 
  
 19 
  
 3 
  
 3 
  
 25 
  
 Kalix 
  
 15 
  
 8 
  
 2 
  
 25 
  
 Källa: Riksorganisationernas medlemsregister. 
 Följande fyra kommuner har minst antal invånare per allmän samlingslokal 
 Kalix 680 
 Gotland 838 
 Arvika 1 040 
 Örnsköldsvik 1 250 
 Tabell 11 visar vilka kommuner som har flest antal samlingslokal- föreningar som är medlemmar i de tre riksorganisationerna. 
 143 
 Kartläggning av allmänna samlingslokaler SOU 2003:118 
 Tabell 11. Kommuner med flest antal samlingslokalföreningar 
  
 Våra Gårdar 
  
 Bygdegårdarna 
  
 Folkets Hus  Parker 
  
 Stockholm 
  
 19 
  
 Gotland 
  
 63 
  
 Sundsvall 
  
 12 
  
 Örnsköldsvik 
  
 17 
  
 Uppsala 
  
 37 
  
 Skellefteå 
  
 12 
  
 Sundsvall 
  
 11 
  
 Umeå 
  
 33 
  
 Stockholm 
  
 11 
  
 Örebro 
  
 11 
  
 Örnsköldsvik 
  
 22 
  
 Örebro 
  
 10 
  
 Östersund 
  
 10 
  
 Krokom 
  
 20 
  
 Gällivare 
  
 10 
  
 Söderhamn 
  
 9 
  
 Luleå 
  
 19 
  
 Strömsund 
  
 9 
  
 Uppsala 
  
 8 
  
 Arvika 
  
 19 
  
 Ludvika 
  
 9 
  
 Bollnäs 
  
 8 
  
 Säffle 
  
 17 
  
 Uppvidinge 
  
 9 
  
 Nyköping 
  
 8 
  
 Falkenberg 
  
 17 
  
 Göteborg 
  
 8 
  
 Gävle 
  
 8 
  
 Varberg 
  
 16 
  
 Kalix 
  
 8 
  
 Källa: Riksorganisationernas medlemsregister. 
  
 6.2.3 
  
 De allmänna samlingslokalernas standard 
  
 Nästan samtliga samlingslokalföreningar äger sin lokaler. Endast 1 procent av bygdegårdsföreningarna och medlemmarna i Våra Gårdar hyr sina lokaler. Av medlemsföreningarna i Folkets Hus och Curry är det 7 procent som hyr sina lokaler. 
 1992 var genomsnittsstorleken för de allmänna samlings- lokalerna ca 500 m 
 2 
 . Medianstorleken var 275 m 
 2 
 . Uppdelat på tätorter och landsbygd var resultatet följande: 
 De 1 600 lokaler som var belägna i landsbygdsmiljö hade en genomsnittlig storlek på ca 250 m 
 2  
 och en medianstorlek på 200 m 
 2 
 . 
 De ca 1 350 lokaler som var belägna i småtätorts och för- ortsmiljö hade en genomsnittlig storlek på drygt 600 m 
 2  
 och en medianstorlek på 400 m 
 2 
 . 
 De ca 450 lokaler som var belägna i stadsmiljö hade en genomsnittlig storlek på drygt 1 100 m 
 2  
 och en median- storlek på ca 700 m 
 2 
 . 
 Dessa förhållanden gäller i stora drag fortfarande. Av samlings- lokalenkäten framgår följande: 
 144 
  
 SOU 2003:118 
  
 Kartläggning av allmänna samlingslokaler 
  
 80 procent av de allmänna samlingslokalerna har en lokalyta mindre än 1 000m 
 2 
 . 
 44 procent har en lokalyta mindre än 300m 
 2 
 . 
 32 procent av medlemsföreningarna i Folkets Hus och Curry har en lokalyta över 1 000 m 
 2 
 . 
 Av enkäten framgår vidare att; 
 66 procent av de allmänna samlingslokalerna rymmer mindre än 300 personer. 
 19 procent av de samlingslokaler som är medlemmar Folkets Hus och Curry rymmer mer än 1 000 personer. 
 73 procent av de allmänna samlingslokalerna har mindre än 
 5 rum. 
 28 procent har 1 eller 2 rum. 
 I 70 procent av de allmänna samlingslokalerna rymmer den största salen mindre än 200 personer . 
 93 procent har högst två våningsplan. 
 92 procent har tillgång till kök och wc. 
 31 procent har tillgång till pentry. 
 56 procent har källare 
 95 procent av de allmänna samlingslokalerna innehåller en samlingssal. 
 75 procent har en studielokal 
 42 procent av de allmänna samlingslokalerna har en konferenslokal. 
 61 procent av medlemmarna i Folkets Hus och Curry har en konferenslokal. 
 23 procent av de allmänna samlingslokalerna innehåller en biograf. 
 46 procent av medlemmarna i Folkets Hus och Curry har en biograf i lokalerna. 
 Boverksenkäten 1992 visade att mellan 75 och 80 procent av de allmänna samlingslokalerna hade en scen. Av dessa bedömdes knappt 500 kunna ta emot tekniskt avancerade teateruppsättningar. 2002 års samlingslokalenkät visar att 78 procent av samlings- lokalerna innehåller en scen. Endast 20 procent av dessa uppfyller Riksteaterns krav på mått, utrustning m.m. 28 procent vet inte om den uppfyller Riksteaterns krav. 32 procent av scenerna i Folkets Hus och Parkers lokaler uppfyller Riksteaterns krav.. 
 145 
  
 Kartläggning av allmänna samlingslokaler 
  
 SOU 2003:118 
  
 6.3 
  
 Tillgänglighet för personer med funktionshinder 
  
 6.3.1 
  
 Nationell handlingsplan för handikappolitiken 
  
 Socialstyrelsen uppskattar att runt 10 procent av befolkningen har någon form av funktionshinder. De vanligaste fysiska funktions- hindren i åldrarna  
 16–84 
  år är : 
 400 000 personer har rörelsehinder varav 90 000 är bero- ende av rullstol. 
 300 000 personer har nedsatt hörsel varav 14 000 är döva. 
 135 000 personer har nedsatt syn varav 13 000 är blinda. 
 En utgångspunkt för handikappolitiken är att en funktionsned- sättning blir ett handikapp först när individen möter brister i en miljö eller verksamhet. När bristerna åtgärdas och tillgängligheten ökar kan handikappet minska eller försvinna. 
 En förutsättning för att en person med funktionshinder skall kunna delta i kultur- och samhällsliv är att denne kan komma in i de lokaler där sådan verksamhet pågår. Personen skall också kunna vistas i och orientera sig i byggnaden. Vidare måste lokalerna vara utformade så att personer med funktionshinder kan ta del av och medverka i verksamheten. Man skall kunna använda utbudet, vilket innebär att man skall kunna ta del av utbudet, men också medverka, t.ex. som föreläsare eller som aktör i en teater- eller musikföreställ- ning etc. 
 I handlingsplanen för handikappolitiken Från patient till med- borgare (prop. 1999/2000:79) slår regeringen fast att senast till utgången av år 2010 bör alla de hinder mot tillgänglighet och användbarhet som kan upplevas som enkelt avhjälpta vara undan- röjda på allmänna platser samt till och i lokaler dit allmänheten har tillträde. I handlingsplanen slås också fast att målet bör vara allas möjlighet till kulturupplevelser och eget skapande. I en skrivelse till riksdagen har regeringen redovisat dels planerade åtgärder som har genomförts, dels insatser som pågår för att personer med funk- tionshinder skall nå full delaktighet i samhällslivet (skr. 2002/03:25). 
 Den 1 juli 2001 trädde en ny lagparagraf i plan- och bygglagen i kraft (17 kap 21a § PBL) som lyder: I byggnader, som innehåller lokaler dit allmänheten har tillträde och på allmänna platser, skall enkelt avhjälpta hinder mot lokalernas och platsernas tillgänglighet och användbarhet för personer med nedsatt rörelse- eller orien- 
 146 
  
 SOU 2003:118 
  
 Kartläggning av allmänna samlingslokaler 
  
 teringsförmåga undanröjas i den utsträckning som följer av före- skrifter meddelade med stöd av denna lag. 
 Boverket, som är sektorsansvarig myndighet för handikapp- politiken inom sitt verksamhetsområde, har redovisat förslag till etappmål för hur myndigheten skall kunna uppfylla sin del av de handikappolitiska målen. Bland annat redovisar Boverket i rap- porten Delaktighet för alla förslag på enkelt avhjälpta hinder i publika lokaler och på allmänna platser m.m. 
 Som inriktningsmål har Boverket föreslagit att den byggda miljön skall vara tillgänglig, användbar och attraktiv samt inbjuda till delaktighet för alla. Man har också föreslagit en rad etappmål. Etappmål 5 lyder: Goda tillgänglighetslösningar vid bidrags- givning till annat än bostäder. 
 Som motiv för detta mål anger Boverket att bidrag lämnas till  
 icke-statliga 
  kulturlokaler och allmänna samlingslokaler. Bidrag lämnas till bland annat ny- eller ombyggnad, upprustning, köp samt handikappanpassning. Bidraget, som är ett investeringsstöd, ges i mån av medel. Boverket har dock uppmärksammat att många av förslagen till utformningar av handikappanpassningarna i ansök- ningarna är bristfälliga och att de inte uppfyller byggreglernas till- gänglighetskrav. 
 För att målet skall uppnås anger Boverket några insatser/metoder som är nödvändiga: 
 Ytterligare informations- och utbildningsinsatser. 
 Genomgång av ansökningsblanketter och informations- material med avseende på tillgänglighetsskapande åtgärder. 
 Framtagande av goda exempel på bra lösningar som kan användas som ett hjälpmedel vid projektering så att utformningen av anpassningen håller en hög kvalitet särskilt vad gäller användbarhet och tillgänglighet. 
 De uppföljningsmöjligheter som finns är enligt Boverket hanter- ingen av ansökningar. Boverket har också utfärdat tillämpnings- föreskrifter till den nya lagregeln i PBL. I sina kommentarer säger Boverket bland annat att kännetecknande för allmänna platser är att de är allmänt tillgängliga och avsedda för ett gemensamt behov. Det gäller också för befintliga lokaler dit allmänheten har till- träde. 
 Boverket tolkar uttrycket allmänna platser så att det också omfattar t.ex. receptioner eller andra motsvarande lokaler hos en 
 147 
  
 Kartläggning av allmänna samlingslokaler 
  
 SOU 2003:118 
  
 statlig eller kommunal myndighet, på sjukhus och på vårdcentraler, skolor, bibliotek, teatrar, biografer, samlingslokaler, buss- och taxi- stationer, järnvägsstationer, flygterminaler, apotek, kiosker, restau- ranger, affärslokaler och andra lokaler avsedda att betjäna eller att användas av allmänheten. Boverket använder begreppet publik lokal som ett samlande begrepp för sådana lokaler som omfattas av reglerna. 
  
 6.3.2 
  
 Jämförelse mellan samlingslokalsenkäterna 1992 och 2002 
  
 Boverket frågade i sin enkät till samlingslokalföreningarna 1992 om graden av handikappanpassning av lokalerna. Man fann att: 
 34 procent var helt handikappanpassade, 
 38 procent var delvis handikappanpassade, 
 27 procent var inte handikappanpassade. 
 I de lokaler som endast var delvis handikappanpassade var det oftast möjligheten för rörelsehindrade personer att ta sig in i lokalen som saknades. De lokaler som inte till någon del var handi- kappanpassade fanns ofta bland dem som hade behov av upprust- ning. Boverket drog slutsatsen att ca 60 procent av samlingslokal- beståndet kunde komma i fråga för bidrag till handikapp- anpassning. 
 Samlingslokalenkäten 2002 visar att andelen samlingslokaler som har  
 handikapp-WC 
  och ramp har ökat med drygt 20 procent- enheter sedan 1992, från 66 till 86 procent. Andelen som har ramp har ökat från 55 till 73 procent. När det gäller hörselslinga har andelen ökat med 13 procentenheter, från 49 till 62 procent. 
 En jämförelse mellan 1992 och 2002 när det gäller kombinationer av utrustning visar att det har skett en ökning av handikapp- anpassningen med drygt 20 procentenheter. Andelen med både HWC och ramp har ökat från 51 till 70 procent. Andelen med HWC och hörslinga har ökat från 43 till 60 procent. Andelen som har alla tre typerna av anpassning har ökat från 34 till 50 procent. 
 Slutsatsen blir att mellan 40 och 50 procent av samlingslokal- beståndet kan komma i fråga för bidrag till handikappanpassning. Det är då främst fråga om installation av hörslinga.Det bör dock påpekas att det är otillräckligt att enbart se på förekomsten av ramp,  
 handikapp-wc 
  och hörslinga för att avgöra om en lokal 
 148 
  
 SOU 2003:118 
  
 Kartläggning av allmänna samlingslokaler 
  
 fungerar för funktionshindrade. I stället för en ramp kanske det finns en lyftanordning eller att huset är byggt så att det inte behövs någon särskild anordning för att komma in. Andra förutsättningar för tillgänglighet är att det finns särskilda parkeringsplatser, gång- väg till entrén, dörröppnare, kontrastmarkeringar, skyltar m.m. 
  
 6.3.3 
  
 Bygdegårdarnas tillgänglighet och användbarhet 
  
 En jämförelse mellan uppgifter om handikappanpassning som 352 bygdegårdar har redovisat i 2002 års samlingslokalenkät med upp- gifter som samma bygdegårdar har angivit till BR:s register med fastighetsdata att de 352 bygdegårdarna har respektive utrustning inom följande intervall: 
 83 till 92 procent har handikappWC 
 81 till 87 procent har handikappramp 
 52 till 60 procent har hörslinga. 
 I början av år 2003 fanns det 1 275 medlemsföreningar i BR:s fastighetsregister. Av registret framgår följande när det gäller bygdegårdarnas handikappanpassning: 
 19 procent saknar handikappanpassning 
 29 procent har handikapptoalett och ramp 
 40 procent har både HWC, ramp och hörslinga. 
  
 6.3.4 
  
 Ansökningar och beslut om handikappstöd 
  
 Enligt förordningen (1996:1593) om bidrag till allmänna samlings- lokaler får statligt bidrag lämnas för handikappanpassning av en allmän samlingslokal. Bidrag får lämnas för hela kostnaden, dock högst med 165 000 kronor. En förutsättning är att en sådan anpassning inte ingår i någon annan åtgärd som får bidrag från samlingslokaldelegationen. 
 Under perioden  
 1998–2003 
  har totalt 421 samlingslokalförening- ar sökt handikappstöd från Boverkets samlingslokaldelegation. Det innebär att i genomsnitt 70 föreningar per år har ansökt om stöd. Tendensen är att antalet ansökningar har minskat något under de senaste åren. 
 149 
  
 Kartläggning av allmänna samlingslokaler 
  
 SOU 2003:118 
  
 Den procentuella fördelningen av ansökningarna om handikapp- stöd mellan 1998 och 2002 framgår av tabell 12 
 Tabell 12. Procentuell fördelning av ansökningar om handikapp- stöd 
  
 Föreningar 
  
 1998 
  
 1999 
  
 2000 
  
 2001 
  
 2002 
  
 Bygdegårdarna 
  
 34 
  
 32 
  
 30 
  
 15 
  
 26 
  
 Folkets Hus  Park 
  
 9 
  
 14 
  
 14 
  
 4 
  
 8 
  
 Våra Gårdar 
  
 12 
  
 19 
  
 23 
  
 15 
  
 22 
  
 Övriga 
  
 45 
  
 35 
  
 33 
  
 66 
  
 43 
  
 Källa: Boverket. 
 Av tabellen framgår att 2001 var 66 procent av de sökande i kate- Benson övriga samlingslokaler medan 4 procent var medlemmar i Folkets Hus och Curry. Av ansökningarna under perioden kom- mer sammanlagt 
 28 procent från bygdegårdsföreningar. 
 10 procent från medlemmar i Folkets Hus och Curry. 
 18 procent från medlemmar i Våra Gårdar. 
 44 procent från kategorin övriga samlingslokaler. 
 Av de 421samlingslokalföreningar som sökte stöd mellan 1998 och 2003 för att handikappanpassa lokalerna har 163 fått stöd. Det är en andel på 39 procent av de sökande. 
 37 procent av de föreningar som har fått stöd är bygde- gårdar, 
 14 procent är medlemmar i Folkets Hus och Curry, 
 18 procent är medlemmar i Våra Gårdar 
 31 procent är inte medlemmar i någon av riksorganisa- tionerna. 
 Det totala belopp som har betalats ut i handikappstöd under de sex åren till de 163 föreningarna uppgår till 16,2 miljoner kronor. Det blir 100 000 kronor per projekt i genomsnitt. 
 150 
  
 SOU 2003:118 
  
 Kartläggning av allmänna samlingslokaler 
  
 6.3.5 
  
 Beräknade kostnader för handikappanpassningen 
  
 Boverket har med utgångspunkt från ett antal typfall försökt att bedöma vad det skulle kosta att undanröja enkelt avhjälpta hinder mot tillgänglighet och användbarhet i hela riket. Ett av typfallen där man har hämtat kostnadsuppgifter gäller Bjurslättsskolans aula i stadsdelen Lundby i Göteborg. Aulan är på 200 m 
 2  
 och används som samlingslokal. Den ligger på andra våningen i en byggnad från 1951. Det finns inte hiss. 
  
 Åtgärd på våningsplanet 
  
 A-pris 
  
 Antal 
  
 Kostnader 
  
 Sätta upp kontrastmarkeringa på dörrar/dörrkarmar 
  
 192 
  
 50 st 
  
 9 600 
  
 Sätta upp kontrastmarkeringar på strömbrytare 
  
 38 
  
 30 st 
  
 1 140 
  
 Utbyte av bef. skyltar (per våningsplan) 
  
 9 000 
  
 1 st 
  
 9 000 
  
 Komplettera skyltar (per våningsplan) 
  
 2 400 
  
 1 st 
  
 2 400 
  
 Trösklar tas bort eller byts mot luftfyllt gummi 
  
 184 
  
 5 st 
  
 920 
  
 Trösklar tas bort eller byts mot luftfyllt gummi 
  
 417 
  
 20 st 
  
 8 340 
  
 Sänka vissa klädkrokar till max 120 cm över golv 
  
 71 
  
 5 st 
  
 355 
  
 Förlänga ledstänger minst 30 cm efter trappa 
  
 1 080 
  
 2 st 
  
 2 160 
  
 Göra kontrastmarkeringar på trappsteg 
  
 48 
  
 50 st 
  
 2 400 
  
 Göra våningsmarkering på vilplan 
  
 270 
  
 2 st 
  
 540 
  
 Summa 
  
 36 855 
  
 Handikapptoalett + vanlig toalett (extra) 
  
 Skylt jämte dörr sättas upp 
  
 250 
  
 5 st 
  
 1 250 
  
 Handtagslås sänkas 
  
 911 
  
 1 st 
  
 911 
  
 Draghandtag insida dörr installeras 
  
 470 
  
 1 st 
  
 470 
  
 Handfat flyttas från vägg 
  
 936 
  
 3 st 
  
 2 808 
  
 Martin tas bort eller i luftfyllt gummi 
  
 184 
  
 5 st 
  
 920 
  
 Toalettstol göras åtkomlig på båda sidor 
  
 3 537 
  
 1 st 
  
 3 537 
  
 Toalettpapper vara åtkomligt på båda sidor 
  
 266 
  
 1 st 
  
 266 
  
 Installera extra avställningsyta 
  
 231 
  
 1 st 
  
 231 
  
 Sätta in klädkrokar på max 110 cm ö.g. 
  
 71 
  
 5 st 
  
 355 
  
 Sänka handfatet 
  
 546 
  
 1 st 
  
 546 
  
 Sänka handtorkningsapparat 
  
 769 
  
 1 st 
  
 769 
  
 Summa 
  
 12 063 
  
 Den totala kostnaden för att undanröja enkelt avhjälpta hinder blev i detta typfall 48 918 kronor. Kostnaderna inkluderar materialpris, arbetskostnad och eventuellt underleverantörspris. Till detta till- kommer byggherrekostnader och moms. 
 151 
 Kartläggning av allmänna samlingslokaler SOU 2003:118 
 Enligt Samlingslokaldelegationens handläggare verkar dock dessa kostnader vara beräknade i underkant. När det gäller handikapp- toalett varierar kostnaderna stort beroende på vilka byggnads- åtgärder som är nödvändiga. Många samlingslokaler är äldre och små vilket gör att det oftast inte finns någon lämplig invändig lös- ning. Ofta behöver man göra en tillbyggnad. Därmed blir det fråga om helt andra kostnader. Samlingslokaldelegationens handläggare uppskattar att om det kvarvarande behovet av handikappanpassning av toaletter ser ut på ungefär samma sätt som för dem som hittills har sökt bidrag är den genomsnittliga kostnaden  
 80–85 
  000 kronor. 
 Även när det gäller entréramp är förutsättningarna olika mellan lokalerna. Det kan finnas behov av en speciell utformning beroende på t.ex. höjdskillnader. Vid en stor höjdskillnad behövs extra vilplan. Händiga personer i föreningen kan i vissa fall själva göra mycket av arbetet och därmed hålla nere kostnaden. Samlingslokal- delegationens handläggare uppskattar den genomsnittliga kostna- den till mellan  
 15–20 
  000 kronor. 
 Även när det gäller hörslinga råder olika förutsättningar. I vissa fall har man kanske redan en bra ljudanläggning i lokalen. Då behö- ver man i princip endast installera själva slingan. I andra fall saknas den kringutrustning som behövs för att få en väl fungerande anläggning. Samlingslokaldelegationens handläggare uppskattar att den genomsnittliga kostnaden för en hörslinga är ca. 25 000 kronor. 
 Föreningarna söker även bidrag för justering av trösklar och dörrbredder, dörrautomatik, handikapparkeringsplats, hiss eller lyftplatta, allergisanering, övrig anpassning för hörsel eller synsvaga m.m. 
 En översiktlig beräkning visar att kostnaden för att handikapp- 
  
 anpassa de 
  
 återstående 
  
 allmänna samlingslokalerna 
  
 skulle 
  
 bli 
  
 57 miljoner 
  
 kronor. 
  
 Dessa beräkningar utgår 
  
 från 
  
 de 
  
 2 400 samlingslokalföreningar som är medlemmar i någon av de tre riksorganisationerna samt den bedömning om återstående behov av handikappanpassning som har gjorts i avsnitt 6.2.2. Den genom- snittliga kostnaden per objekt bygger på den uppskattning som Samlingslokaldelegationens handläggare har gjort. 
 Handikapptoalett (336 föreningar á 80 000 kr) = 27 mkr 
 Entréramp (384 föreningar á 15 000 kr) = 6 mkr 
 Hörslinga (960 föreningar á 25 000 kr) = 24 mkr. 
 152 
  
 SOU 2003:118 
  
 Kartläggning av allmänna samlingslokaler 
  
 Om samtliga av dessa föreningar skulle ansöka om och beviljas stöd och kostnaden fördelas på 7 år uppgår kostnaden cirka 8 miljoner kronor per år. Detta belopp skall jämföras med den genomsnittliga kostnaden för stödet på 2,5 miljoner kronor per år som har utgått under åren  
 1998–2002 . 
  Av denna kostnad utgör för övrigt en tredjedel bidrag till föreningar som inte är medlemmar i någon av de tre riksorganisationerna. 
  
 6.4 
  
 Samnyttjande av allmänna samlingslokaler 
  
 6.4.1 
  
 Service i glesbygd 
  
 Boverket konstaterade i sin kartläggning 1992 att samlings- lokalerna, särskilt på landsbygden, tycks minska behovet av kom- munal service för barn- och ungdomsverksamhet, äldrevård m.m. I en bilaga till 1993 års samlingslokalutredning (SOU 1994:32) redo- visades en exempelsamling om samnyttjande i allmänna samlings- lokaler. Där hänvisas till en utredning om samnyttjande av allmänna samlingslokaler i glesbygd som Samsam, (Samlingslokal- organisationernas samarbetskommitté ) gjorde 1987. 
 Samsam framhöll att samnyttjande är särskilt viktigt på lands- bygden och i glesbygden. Post, distriktssköterska, läkarmottagning och annan service kan behållas genom att placeras i bygdegården eller Folkets Hus. Dessa lokaler kan i sin tur leva vidare på små orter och i glest befolkade trakter genom att bli en allmän samlingspunkt för bygden. 
 Samsam menade att servicenivån kan höjas för glesbygdens folk, samtidigt som resurserna utnyttjas bättre, genom att vissa verk- samheter lokaliseras till en samlingslokal, som av tradition inte brukar inrymmas där. För landets kommuner kan detta innebära stora möjligheter till samordning och effektivisering, vilket är betydelsefullt med tanke på de ständigt ökade fastighetskostna- derna. 
 Enligt Samsam kan verksamheterna vara av olika slag. Det kan vara service som administreras av primär- eller landstingskom- munen, en statlig myndighet eller olika organisationer. Även behov av kommersiellt riktad service kan tänkas bli tillgodosett genom samnyttjande. Men enligt Samsam kunde vissa av idéerna även användas på större orter. Det gäller särskilt samverkan mellan 
 153 
 Kartläggning av allmänna samlingslokaler SOU 2003:118 
 förskola, skola, biblioteksfilial och föreningsägda allmänna samlingslokaler. 
 Utredarna skisserade en modellgård som bör ha en välkomnande entré med sittplatser och informationstavla för allmänheten med skylthänvisningar för byggnaden och bygden. 
 Gården bör ha en stor samlingssal på  
 100–150m 
 2 
 . 
  Här skall före- drag, sammanträden, teater och dans kunna ordnas. Man skall kunna ha motionsgymnastik och förskolans lekverksamhet. Verk- samheten kräver förvaringsutrymmen för stolar. Akustiska frågor, liksom material och installationer, bör uppmärksammas. Salen bör kunna göras delbar med en vikvägg. 
 Ett annat utrymme är en mindre samlingssal på  
 30–60m 
 2 
 . 
  Där skall det kunna vara sammanträden och studiecirklar. Den kan vara lekrum för förskolan och tjäna som matsal åt förskolan eller pensionärsverksamheten. Den kan också hyras ut till olika fester. Ytterligare en lokal kan finnas som förutom för möten och studie- cirklar kan användas för pensionärernas dagcentral med terapi och gymnastik. Hobbygrupper kan ha vävstuga eller slöjdsal. Bibliotek kan finnas i form av ett bokskåp. 
 I Samsams modellgård skisserades även en form av bykontor, eller servicecentrum, som kunde lokaliseras till gården. Skissen har stora likheter med de tankar om medborgarkontor som senare utvecklades. På bykontoret skulle kommunal rådgivning, bygglovs- ärenden och sociala ärenden kunna expedieras. Det skulle även kunna fungera som hemtjänstexpedition. Där skulle även vissa statliga uppgifter såsom passhantering, jaktlicenser och deklara- tioner kunna hanteras. Kontoret skulle även kunna vara  
 IT-café. 
  Där skulle även kunna förmedlas allmän service, rådgivning, tids- beställning, biljetter etc. Det skulle också kunna vara turistbyrå och ombesörja stugförmedling. Det skulle även kunna användas som postkontor med in- och utlämning av gods, apoteks- och system- varor. 
  
 6.4.2 
  
 Kartläggningar av samnyttjande 
  
 Boverket fann i sin kartläggning 1992 att en tredjedel (266) av de undersökta samlingslokalerna hade någon form av samnyttjande. Uppföljningen 2002 visar att andelen i stort sett är oförändrad. Av 786 samlingslokaler hade 261 (33 %) någon form av samnyttjande. 
 154 
  
 SOU 2003:118 
  
 Kartläggning av allmänna samlingslokaler 
  
 Tabell 13 visar en jämförelse mellan 1992 och 2002 när olika verksamheter förekommer i samlingslokalerna mest frekvent. 
 Tabell 13. Antal samlingslokaler med samnyttjande 
  
 Verksamheter 
  
 1992 
  
 2002 
  
 Skolan, förmiddag 
  
 74 
  
 98 
  
 Fritidsverksamhet 
  
 104 
  
 90 
  
 Barnomsorg, förmiddag 
  
 60 
  
 63 
  
 Äldreomsorg, förmiddag 
  
 22 
  
 18 
  
 Bibliotek, eftermiddag och kvällar 
  
 43 
  
 34 
  
 Primärvård och post förekommer endast i ett fåtal samlingslokaler. 
 Källa: Boverksenkäten och samlingslokalenkäten. 
 Tabellen visar att förekomsten av skolverksamhet har ökat med 32 procent sedan 1992. Däremot har fritidsverksamhet och biblio- teksverksamhet minskat med 13 respektive 20 procent. 
 Samlingslokalenkäten visar att i 10 procent av samlingslokalerna förekommer det både skolverksamhet och fritidsverksamhet. I 8 procent av lokalerna finns både barnomsorg och fritidsverksamhet. Endast 12 procent av de samlingslokaler som har någon form av samnyttjande finns i stadsmiljö. Ungefär hälften finns i tätortsmiljö medan en tredjedel finns i landsbygdsmiljö. 
 Av tabell 14 framgår den procentuella förekomsten av olika verksamheter. 
 Tabell 14. Procentuell förekomst av samnyttjande i allmänna samlingslokaler 
  
 Samlingslokaler 
  
 Skola 
  
 Fritid 
  
 Barnomsorg 
  
 Bibliotek 
  
 BR 
  
 27 
  
 33 
  
 31 
  
 14 
  
 FHP 
  
 44 
  
 30 
  
 18 
  
 23 
  
 VG 
  
 45 
  
 68 
  
 29 
  
 26 
  
 Källa: Samlingslokalenkäten. 
 Tabell visar att skolverksamhet är mindre förekommande i bygde- gårdarna i jämförelse med Folkets Hus och Våra Gårdar där skolan har verksamhet i nära hälften av de lokaler som har någon form av samnyttjande. Även ifråga om biblioteksverksamhet är färre bygdegårdar representerade. Ungefär en tredjedel av de bygde- 
 155 
 Kartläggning av allmänna samlingslokaler SOU 2003:118 
 gårdar som har samnyttjande har barnomsorgsverksamhet. 68 procent av Våra Gårdars lokaler har någon form av fritidsverk- samhet. 
  
 6.4.3 
  
 Samnyttjande i bygdegårdar 
  
 Enligt en sammanställning som Bygdegårdarnas Riksförbund har gjort utifrån bygdegårdsföreningarnas redovisning i årsrapporterna 2000 hade totalt 309, dvs. mellan  
 25–30 
  procent, av medlemsföre- ningarna någon form av samnyttjande. De tio vanligaste verksam- heterna var följande: 
  
 Verksamheter 
  
 Antal 
  
 % 
  
 Barnomsorg, (dagis eller öppen förskola 
  
 105 
  
 34 
  
 Skola, (skolsal, gymnastiksal, skolmatsal, 
  
 69 
  
 22 
  
 och/eller aula 
  
 Vävstuga 
  
 53 
  
 17 
  
 Bibliotek, (filialbibliotek) 
  
 42 
  
 14 
  
 Ungdoms/fritidsgård 
  
 31 
  
 10 
  
 Bastu/dusch 
  
 28 
  
 9 
  
 Café/restaurang 
  
 27 
  
 9 
  
 Turism (turistbyrå, övernattningsrum) 
  
 26 
  
 8 
  
 Hemtjänst (samling) 
  
 18 
  
 6 
  
 Kontor (uthyrning) 
  
 16 
  
 5 
  
 Källa: Bygdegårdarnas Riksförbund. 
  
 6.4.4 
  
 Exempel på samnyttjande i tio kommuner 
  
 I samband med den rundresa som utredningens sekreterare gjorde i tio av de tolv kommuner som valts ut för djupstudier, tillfrågades ansvariga förvaltningschefer i vilken utsträckning det förekommer samnyttjande mellan kommunala verksamheter, t.ex. barnom- sorgen, och allmänna samlingslokaler. Frågan ställdes också var i kommunen samnyttjandet är vanligast, samt vilka kommunala verksamheter som samnyttjar samlingslokalerna. 
 Samtliga kommuner angav att det förekommer någon form av samnyttjande mellan kommunala verksamheter och allmänna samlingslokaler. Omfattningen är dock mindre än tio procent i samtliga kommuner. Det förekommer främst i någon eller några av 
 156 
  
 SOU 2003:118 
  
 Kartläggning av allmänna samlingslokaler 
  
 kommunens tätorter. Men i några fall förekommer samnyttjande även i mindre samhällen. 
 Den kommunala verksamhet där det förekommer mest samnyttjande med samlingslokalerna är fritidsverksamheten. Det förekommer i åtta av de tio kommunerna. Därefter är barnomsorg och skola vanligast förekommande i sex respektive fem av kommu- nerna. I fyra av kommuner har biblioteket hyrt lokaler i en allmän samlingslokal. 
 När det gäller fritidsverksamheten driver exempelvis Degerfors kommunen ett treårigt projekt med Ungdomens Hus i Folkets Hus som eventuellt kommer att permanentas. Dessutom har kommunen en stående bokning av en sammanträdeslokal i Folkets Hus där kommunstyrelsen ibland har sina sammanträden. Det finns en teatersalong i Folkets Hus som tar nära 500 personer som kommunen brukar hyra vid större sammandragningar med personalen. I Gällivare hyr kommunen in sig i Malmbergets Folkets Hus. I Hakkas, en av kommunens tätorter, fungerar skolans matsal och aula samtidigt som Folkets Hus. 
 I Härryda hyr ett kommunalt dagis in sig i fotbollsföreningens klubbstuga i Landvetter där det är brist på lokaler. I Rättvik fanns det tidigare en öppen förskola i Jarlstugan. I Lycksele hyr barn- omsorgen lokaler i Folkets Hus i byn Adams. I Husbonliden finns ett kooperativ dagis i en f.d. skola som byföreningen också driver som bystuga. 
 I Gällivare har biblioteket samlokaliserat sin verksamhet med samlingslokalen i några av de mindre tätorterna. I Halmstad har kommunen försökt att avveckla en biblioteksfilial i Åleds centrum vilket stötte på motstånd från de boende. Numera drivs biblioteket av Wilson kulturförening som håller biblioteket öppet på lördagarna. På andra håll i kommunen används biblioteken som ständig möteslokal av bl.a. föräldraföreningar, som har en egen egen nyckel så att personalen inte behöver vara närvarande. Studieförbunden har ofta vissa studiecirklar knutna till biblioteken. 
 I Halmstad fanns också ett exempel i bostadsområdet Vallås där biblioteket är medlem i en samhällsförening som stöds av det kommunala bostadsbolaget. Från kommunens sida har man ett intresse av att det finns aktiviteter i centrum för att hindra skade- görelse. Man har också ett intresse av att bibliotekets samlings- lokaler används så mycket som möjligt för olika syften. Biblioteket förlägger sina barnprogram där liksom teaterföreställningar. I 
 157 
  
 Kartläggning av allmänna samlingslokaler 
  
 SOU 2003:118 
  
 anslutning till biblioteket finns Gomez som drivs av en entre- prenör med invandrarbakgrund. 
 Kommunerna hade svårigheter att närmare precisera hur mycket man betalar i hyra eller ersättning när man hyr in sig i samlings- lokalerna. I Degerfors får kommunen ersättning från Ungdoms- styrelsen och EU för sin Ungdomens  
 Hus-satsning. 
  För kommu- nens del rör det sig om en kostnad på ca 750 000 kronor för Ungdomens Hus. Men det uppvägs till viss del av att verksam- heten har ersatt en tidigare föreningsgård som fanns i källaren på Folkets Hus. I Gällivare delar skolan i Hakkas och Folkets Hus på kostnaden på 122 800 kronor per år för aulan och matsalen. 
 I Tomelilla betalar kommunen 1 400 kr/mån till Österlenhem för den fritidsverksamhet som finns i Brösarps bygdegård. I Botkyrka subventionerar kommunen Hallunda Folkets Hus för att de ska hålla en rimlig taxa så att föreningslivet överhuvudtaget kan nyttja lokalerna. Man betalar också en fast hyra för Tumbascenen. I Segersjö bygdegård tillämpas  
 0-taxa. 
  
 6.4.5 
  
 Exempel på sambruk av lokaler mellan skolan och föreningslivet 
  
 Samtliga tio kommuner upplåter skolans lokaler för förenings- verksamhet. I tre av kommunerna är det möjligt för föreningar att använda skolans lokaler även under skoltid. Övriga kommuner anger att lokalerna upplåts endast efter skoltid. Nästan samtliga kommuner anger att omfattningen av de vanliga skollokalerna är liten. Däremot är uthyrningen av gymnastiksalar och idrottshallar stor i sju av kommunerna. 
 De flesta kommunerna anger att alla typer av skollokaler kan utnyttjas, möjligen med undantag för data- och musiksalar. Skälet är att man är rädd för svinn av t.ex. mikrofoner och annan utrust- ning som står framme. Däremot hyrs alla slöjdsalar och hem- kunskapssalar ut för hobby- och matlagningskurser . 
 I Härryda kommun kan pensionärsföreningar nyttja skolans lokaler från morgon till kväll. Lycksele kommun har begränsningar för användningen av skolans lokaler på dagtid. Men om det är någon förening som vill ordna en verksamhet på dagtid i en skola är det inget problem med lokaler. Men det förekommer inte särskilt många möten på dagtid. Dessutom upplåter frikyrkorna sina lokaler gratis till pensionärer . 
 158 
  
 SOU 2003:118 
  
 Kartläggning av allmänna samlingslokaler 
  
 I Lycksele måste det finnas godkända ledare för att en förening skall få använda skolan för t.ex. en studiecirkel i slöjd eller matlag- ning eller liknande. Men om det skulle krävas t.ex. en ljudanlägg- ning för en konferens försöker fritidskontoret att hjälpa till. Om en förening har behov av en sporthall på dagtid, eller behöver specialutrustning för en viss sport, skall de ta kontakt med ansvarig idrottslärare. Fritidskontoret kan inte själva besluta om uthyrningen av dessa lokaler utan det krävs en dialog med den verksamhetsansvarige. Kommunen tillhandahåller dock inte specialutrustning för olika sporter, utan det får föreningarna själva skaffa. 
 I Värnamo, Halmstad, Bollnäs, Botkyrka och Tomelilla har före- ningarna tillgång till skolans lokaler efter skoltid. Värnamo upp- låter gymnastiksalar utan begränsningar. Föreningarna kommer också in i skolans fritidslokaler samt i viss mån i aulan och samlingssalen. Man hyr också ut skolans lokaler till lägerskolor på helger och vinterlov. Däremot kommer föreningarna inte in i hälften av skolsalarna. 
 I Halmstad finns det totalt 35 skolor. Uthyrningen omfattar både sporthallar, matsalar och aular. Utöver idrottslokalerna är uthyrningen av liten omfattning för övriga skollokaler. Det före- kommer kanske fem uthyrningar i månaden på gymnasiet t.ex. av slöjdsalen eller aulan. Föreningarna hyr sällan klassrum. Tidigare använde studieförbunden klassrummen i viss omfattning, men de har idag ofta skaffat egna lokaler. 
 Inte heller Bollnäs kommun upplåter lokaler i skolan till före- ningarna under skoltid. Kommunen har inte planerat in några särskilda föreningslokaler i skolan. Men föreningar kan använda skolan på kvällstid för exempelvis fester. Man kan också använda lokaler för t.ex. textilslöjd, men då måste det finnas kompetenta ledare för verksamheten. Det är dock främst idrottslokalerna som hyrs ut i Bollnäs. 
 I Botkyrka finns det en skola i varje kommundel där lokaler hyrs ut till föreningarna. 30 procent av klassrummen hyrs ut till före- ningarna. Omfattningen är dock inte särskilt stor, ca 3 procent av den möjliga uthyrningstiden. Matsalarna hyrs ut ett fåtal gånger per år till föreningar som finns i närområdet. Däremot används sport- hallarna lika mycket av föreningarna som av skolan. De hyrs ut 100 000 timmar per år vilket motsvarar 80 procentig uthyrning. De används inte bara för sport utan för alla typer av evenemang. 
 159 
  
 Kartläggning av allmänna samlingslokaler 
  
 SOU 2003:118 
  
 6.4.6 
  
 Exempel på modeller för hyressättningen av skollokaler 
  
 Värnamo kommun övertog för några år sedan en skolfastighet från Landstinget på 25 000 m 
 2  
 som har en utmärkt samlingslokal som tidigare användes ca 5 tillfällen per år, i huvudsak till skolavslut- ningar och centrala prov. När kommunen undersökte vilka begränsningar som fanns för uthyrningen av lokalen, fann man att den tidigare förvaltningen hade haft inställningen att uthyrningen ställde till problem och var till besvär. Efter kommunens över- tagande hade man det första året 116 dagars uthyrning och året därefter 169 dagar. 
 När det gäller uthyrningen av skollokaler generellt bedömde fritidschefen i Värnamo att det  
 köp-säljsystem 
  som tillämpas har inneburit att varje förvaltning har blivit mer kostnadsmedveten i och med att man själva ansvarar för sina kostnader. Men i takt med att teknikutvecklingen har ökat har emellertid viljan från skolför- valtningen att hyra ut lokaler minskat. För skolan har musiksalar och datasalar inneburit betydande investeringar. Eftersom före- ningarna som regel inte kan betala full kostnad, kan förvaltningen inte ta ut full kostnadsteckning. Därför tillåter inte skolan att före- ningarna använder lokalerna i den omfattning som föreningarna kanske vill. Förvaltningen är tveksam till att upplåta dyr och känslig utrustning till utomstående. Hans bedömning är därför att hushållningen med låtsaspengar har försvårat uthyrningen till föreningarna. 
 Botkyrka kommun betalar bidrag till föreningarna som ibland är resultat av förhandlingar där man kvittar olika saker mot varandra. En förening kan göra vissa tjänster åt kommunen, t.ex. städning, för att få billigare hyra. Kultur- och fritidsförvaltningen i Botkyrka har hittat en form av fördelningsnyckel för att ersätta skolan när den upplåter lokaler till föreningar. Till en skola betalar fritidsför- valtningen 6 000 kr för städning och ökat slitage av gymnastiksalen. Fritidsförvaltningen betalar också en fast hyra oavsett om gymnastiksalen är uthyrd. 
 I Bollnäs får skolan behålla hälften av intäkterna för uthyrningen av idrottshallarna. Tidigare skötte Kulturförvaltningen uthyrningen av skollokalerna. Men det fungerade inte särskilt väl på grund av dubbelbokningar m.m. Idag hyr skolorna själva ut aulan, matsalen och klassrummen, vilket fungerar bra eftersom skolan också svarar för tillsynslärare, vaktmästare, städning m.m. Kommunfullmäktige har också delegerat beslutanderätten om taxesättningen till respek- 
 160 
  
 SOU 2003:118 
  
 Kartläggning av allmänna samlingslokaler 
  
 tive nämnd. Men nämnderna måste följa den fastlagda sub- ventionspolicyn som gäller för det inhemska föreningslivet. 
 Även i Degerfors har fullmäktige beslutat att inte hyra ut skolans lokaler, utom för vissa ändamål. Däremot upplåter kommunen gymnastiksalarna i skolan. Liksom i Bollnäs sköter skolan uthyrningen De får behålla intäkterna för uthyrningen av gymnastiksalarna och använda det för eget bruk i skolan. För övriga lokaler ska det vara ett studieförbund med en ansvarig ledare som hyr lokalen. Det kan vara fråga om hemkunskapssalar för matlagningskurser m.m. För övrigt är det inte är särskilt attraktivt att hyra skollokaler . 
  
 6.4.7 
  
 Framtida utveckling av sambruket 
  
 Fyra kommuner bedömer att omfattningen av sambruket i skolan är oförändrat med en tendens till minskning, medan fyra bedömer att det är oförändrat. Två förortskommuner, Botkyrka och Härryda, bedömer dock att sambruket mellan skolan och före- ningslivet har ökat något under de senaste fem åren och kommer att utvecklas ytterligare. 
 I Botkyrka är bedömningen att sambruket i skolan har ökat efter en viss minskning på 1980- och  
 90-talen. 
  Tidigare behövde skolan alla lokaler, men med minskade elevkullar kan lokalerna nu användas även till annat. I Botkyrka finns projektet Skolan mitt i byn i kommundelen Fittja. Det är en öppen mötesplats för ungdomar och föräldrar där det erbjuds olika aktiviteter såsom läxläsning, filmvisning, tillgång till datorer, musikstudio och mediatek efter skoltid. Dessa aktiviteter erbjuds i samarbete med skolan, olika studieförbund, föreningsrådet samt fritidsgården Pulsen som är lokaliserad i skolan. 
 I Härryda kommun har man börjat tänka på ett annat sätt när man planerar nya anläggningar. Kommunerna tvingas av ekono- miska skäl att hitta nya lösningar. Man försöker därför hitta nya kombinationer inom barnomsorg, pensionärsverksamhet och före- ningsliv för att kunna nyttja lokalerna effektivt. I exempelvis Mölnlycke vill föreningar ofta ha egna klubbhus. Då försöker kommunen planera så att även barnomsorgen och äldreomsorgen kan använda lokalerna. 
 I Mölnlycke finns exempelvis en skola med matsal och aula. Kommunen bygger nu till den med ytterligare en mindre matsal 
 161 
  
 Kartläggning av allmänna samlingslokaler 
  
 SOU 2003:118 
  
 som föreningslivet t.ex. pensionärsföreningarna, kan använda dag- tid. Den skall även kunna användas av musikskolan. På kvällar skall den kunna användas av olika föreningar. 
 Även i övriga skolor finns det lokaler för vissa speciella ändamål, som också kan användas av andra. Det finns ett gymnasium med ca 1 500 elever, där det finns många lokaler som står oanvända av olika skäl. Kommunen har därför börjat med att öppna tre skolor på kvällstid för att medborgarna ska kunna nyttja de lokaler som ändå finns där t.ex. samlingssalar eller datasalar. 
 Enligt de flesta kommunerna finns det vissa problem vid sam- bruk av lokaler mellan föreningarna och skolan. Det kan g älla städning, låsning m.m. som brukar anföras som skäl till att inte upplåta lokalerna. Men enligt kultur- och fritidschefen i Härryda är det främst fråga om vilken attityd man har. På  
 1960-talet 
  fanns det ett liknande motstånd när föreningarna önskade hyra skolans gymnastiksalar. I dag är detta inget problem. I Härryda finns det 15 gymnastiksalar och en idrottshall som kommunen hyr ut till föreningslivet. Föreningarna har som regel egna nycklar. De incidenter som har förekommit är lätt räknade. Enligt hans upp- fattning är det en tidsfråga innan samma synsätt gäller för övriga delar av skolans lokaler. 
 162 
 IV De allmänna samlingslokalernas betydelse för närsamhället 
 En av utredarens huvuduppgifter är att undersöka och analysera vilken betydelse de allmänna samlingslokalerna och stödet för dessa lokaler har för närsamhället, särskilt när det gäller invånarnas deltagande i samhällslivet och i de politiska processerna. Förhål- landena i såväl tätorter som gles- och landsbygd skall belysas. Häri ingår att utredaren skall undersöka vilken betydelse samlings- lokalerna har för invånarnas utövande av de grundlagsfästa  
 mötes-, 
  yttrande- och föreningsfriheterna. I denna huvuduppgift ingår också att undersöka om lokalernas betydelse för närsamhället har förändrats under de senaste decennierna. 
 I uppdraget ligger dessutom att utredaren skall undersöka vilken betydelse de allmänna samlingslokalerna har för den lokala demokratin. Vilken betydelse har lokalerna för det civila samhället och invånarnas deltagande i de politiska processerna? Vilken roll spelar samlingslokalerna när det gäller att möjliggöra möten mellan individer med olika etnisk och kulturell bakgrund? Vad har det ökade utbudet av kommersiella verksamheter, t.ex. olika nöjes- och kulturaktiviteter, inneburit i sammanhanget? Vad händer på en ort när en allmän samlingslokal läggs ned; får nedläggningen några effekter på samhällslivet och i så fall vilka? Utredaren skall besvara dessa frågor, och andra frågor som utredaren anser vara väsentliga, för att de allmänna samlingslokalernas betydelse för närsamhället skall kunna beskrivas. 
  
 7 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 7.1 
  
 Samlingslokaler för gemenskap 
  
 7.1.1 
  
 Från medborgerliga samlingslokaler till lokaler för fritid. 
  
 Av tidigare avsnitt har det framgått att det i första hand var före- ningslivets behov av lokaler för olika former av medborgerlig verk- samhet och för den fria folkbildningen som drev fram kraven på att hela samhället gemensamt, dvs. genom stat och kommun, skulle sörja för att det fanns tillräcklig tillgång på samlingslokaler. 
 När samlingslokalerna ursprungligen kom till i slutet av 1800- talet och i början av  
 1900-talet 
  stod frågor om införande av allmän rösträtt, rätt till arbetskonflikt och alkoholförbud högst på dag- ordningen. Syftet för de olika rörelserna att skaffa egna samlings- lokaler var ett praktiskt behov av att kunna utöva de grundläggande fri- och rättigheterna och hävda en förenings- och församlings- frihet och rätten att verka för vissa ideal. 
 Dessa krav kom att gradvis förenas med föreningslivets insatser för en folkbildnings- och studieverksamhet. Rörelserna var inte bara proteströrelser utan bedrev också betydande folkbildnings- arbete. Folkrörelserna blev en rekryteringsbas för den framväxande folkstyrelsen. Här spelade samlingslokalerna en viktig roll. 
 Men under  
 1950-talet 
  kom betydelsen av begreppet allmänna samlingslokaler att vidgas till att mer avse allmänna kultur- och fritidslokaler. 1941 års befolkningsutredning föreslog bland annat att en allsidig utredning om gemensamhetsanläggningar och fritids- centra borde tillsättas. 
 Frågan aktualiserades också av flera motionärer vid 1945 års riksdag. Begreppet samlingslokaler, som dittills hade betraktats övervägande med hänsyn till föreningslivets behov, borde vidgas till att även omfatta fritidscentra med utrymme för olika slag av 
 165 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 SOU 2003:118 
  
 fritidssysselsättningar och lokalt samordnade med andra allmänna lokalbehov. 
 I Stockholm lanserade stadsarkitekten Gonzales tanken på ett fritidscentra i varje stadsdel. Det var en del i ett stadsplanerings- tänkande som tog sin utgångspunkt i människan som gruppvarelse och grannskapets betydelse för demokratin. Det var i hög grad en kritik mot  
 1930-talets 
  funktionalism. Genom att idéerna om grann- skapsplaneringen fördes in i Bostadssociala utredningens slut- betänkande 1945, blev det också en nationell politik. I utredningen använde Gonzales kritiska formuleringar mot den dåvarande stadsplaneringen som nästan kunde ha skrivits idag. Han skrev: 
 Den gruppgemenskap som tidigare fanns i familjen, i grannskapet, samhället, har mer eller mindre grundligt upplösts. I familjen är banden lösare knutna än förr, då den sammanhölls på ett mycket påtagligt sätt av produktiva uppgifter... Familjemedlemmarna arbetar på olika håll inom olika branscher. Man har olika fritidsintressen, skingras till olika möten och nöjen på kvällar och söndagar. Mötes- och nöjeslokalerna ligger långt från hemmet. Skolan har till stor del tagit hand om barnen, de minsta går till lekstugan... I storstadens bostadsdistrikt har man ingen eller blott svag förankring. Man är anonym, känner blott en och annan, ofta ens ej dem som bor i samma hus... Eftersom gemenskapen i grannskapet gått förlorad har naturligt- vis även gemenskapen med den större enheten staden gjort det. Indivi- den blir en anonym atom i storstadens folkmassor, i den våldsamma gatutrafiken, i varuhusens köer. 
 Inom den radikala arkitektkåren ställdes höga förväntningar på att den nya grannskapsplaneringen kunde vara ett medel för att bekämpa totalitära rörelser, som man menade fann en grogrund i massamhället. Ett övergripande planeringsparadigm i den svenska grannskapsplaneringen blev därför att skapa fysiska miljöer som "stimulerade till gemenskap". 
 En central tankegång i de svenska grannskapsidéerna var före- ställningen att det fysiska och sociala närområdet till stor del kunde sammanfalla i den bemärkelsen att rumslig närhet, kombinerad med en lämplig stadsplanering, skulle skapa en social närhet. Denna närhet antogs i sin tur befrämja trivsel, samhörighet och utvecklandet av den demokratiska människan. 
 Gemenskap lyftes således fram som ett väsentligt mål i grann- skapsplaneringen. Då avsågs gemenskap inte bara inom familjen, utan även mellan grannar och andra i grannskapet. Boende och verksamma skulle därmed befinna sig både i ett gemensamt fysiskt rum och i ett grannskap. Åhréns recept var en uppdelning av stads- 
 166 
  
 SOU 2003:118 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 bygden i självständiga grannskap kring varsitt centrum med gemen- samhetslokaler, butiker och offentlig verksamhet. Det skulle vara ett centrum för befolkningens gemensamma intressen och ett fokus för det kollektiva livet. 
 Detta resulterade så småningom i att Bostadskollektiva kommittén, som tillsattes 1948, bland annat skulle uppmärk- samma sådana anläggningar som gav förutsättningar för förenings- liv och sällskaplig samvaro samt för fritidssysselsättningar för olika åldersgrupper. Särskilt nämndes behovet av mindre samlings- lokaler samt fritidslokaler för ungdom. 
 I slutfasen av kommitténs arbete tillkallade regeringen en särskild utredare för att utvärdera statens stöd till de allmänna samlingslokalerna, som dittills hade betraktats som en försöksverk- samhet. Utredaren och kommittén kom i stort sett fram till likartade ståndpunkter. De menade att med den ökade fritiden hade den kulturella sidan av verksamheten vidgats. Den hade kommit att omfatta fritidssysselsättningar av många skiftande slag. Dessutom hade anknytningen till föreningslivet blivit lösare eller helt upphört på många håll. De föreslog därför att den tidigare innebörden av begreppet medborgerliga samlingslokaler borde utvidgas till att mer avse lokaler för fritiden. 
  
 7.1.2 
  
 Kritik mot storskaliga bostadsområden 
  
 Under de kommande trettio åren blev grannskapsidéerna ett recept för bostadsområdenas utformning. Det gällde särskilt under de så kallade rekordåren  
 1950–1975, 
  då den stora uppgiften var att bygga bort bostadsbristen. Med tiden blev grannskapsenheterna allt större, till följd av ökande krav på befolkningsunderlag och produktionsenheter. De sociala och demokratiska motiven kom allt mer i bakgrunden. Den ursprungliga grannskapsideologin dog mer eller mindre ut. 
 Visserligen fortsatte man att bygga grannskap, men det motive- rades och planerades främst i termer av kundunderlag, trafikföring och skolplanering. Begreppet grannskapsenhet myntades för den beräkningsmässigt optimala storleken och utformningen av ett bostadsområde. Bostadsområden kom att trafikmatas från en kringfartsled som lämnade ett bilfritt område i mitten med skolor, park och stadsdelscentrum. Stadsdelstorget blev i första hand en serviceknut där det skulle finnas butiker, post och apotek. 
 167 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 SOU 2003:118 
  
 Kritiken mot de storskaliga bostadsområdena kom att få en allmän spridning och omfattade inte bara centrumanläggningarna i förorterna, utan förorterna och förortslivet i allmänhet, särskilt det som erbjöds i de storskaliga och industriellt producerade bostads- områdena byggda runt 1970. Kritiken gick i huvudsak ut på att områdena var ofärdiga vid inflyttningen och därmed erbjöd en torftig och ovärdig miljö. Det gällde såväl landskapsplanering som offentlig och kommersiell service, samt att de förstärkte förorts- bornas isolering, vanmakt och passivitet. Nyckelorden i förorts- debatten var  
 aktiv-passiv 
  och  
 gemenskap-isolering. 
  
 Det var långt ifrån alla bostadsområden som fick denna stor- skaliga karaktär, men det var de riktigt stora områdena som kom att stå i centrum för debatten under sjuttiotalet. Det paradoxala är att den stadsplaneform, som ursprungligen utvecklades för att främja grannsamverkan, solidaritet och gruppkänsla, under sjuttio- talet kom att kritiseras för sin motsats nämligen omänsklighet, splittring, social upplösning, isolering och brist på gemenskap. 
 Vid mitten av sjuttiotalet avstannade flerbostadsproduktionen och i stället blev tomma lägenheter ett nytt begrepp i bostads- debatten. På en rörligare bostadsmarknad förstärktes tendenserna till ökad segregation. De som hade det lite bättre ställt kunde flytta till nybyggda radhus och villor. Kvar i flerbostadshusen, särskilt de senare årgångarna, blev de som inte hade råd att flytta. Deras nya grannar kom från andra länder, först som arbetskraft, senare som flyktingar. 
 Även om kritiken bemöttes, var det den negativa bilden av förorten som kom att bli den dominerande, nämligen att männi- skorna i förorterna var passiva och isolerade. Kritikerna menade att det behövdes mer gemenskap mellan människorna i förorten. Som en röd tråd genom sjuttiotalet löpte därför idealet om aktivitet och gemenskap, och det var i grannskapet som detta skulle åstad- kommas. 
 Socialarbetarna gav sig ut från sina kontor och försökte i stället vara en hjälp till självhjälp i närsamhället. Avsikten var att tillvarata och utveckla grannskapets resurser och att förebygga olika sociala problem, speciellt i utsatta områden. Tillsammans med de boende ville man förbättra närmiljön och lekplatserna, åstadkomma föräldrasamverkan och ordna fritidsaktiviteter och gårdsfester. Detta är ett arbetssätt som har utvecklats vidare under åttio- och nittiotalen och är numera vedertaget i all områdesförnyelse. 
 168 
  
 SOU 2003:118 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 7.1.3 
  
 Boendeservice i samverkan 
  
 Mellan åren 1985 och 1992 satsade regeringen sammanlagt 255 miljoner kronor på insatser i olika bostadsområden. Av dessa medel avsattes 100 miljoner kronor till det så kallade boendeservicebidraget som fanns från 1985 till 1990. Resterande 155 miljoner användes till ett förnyelsebidrag, som fanns från 1986 till 1992. Intresset för att delta i utvecklingsarbetet med samordnad boendeservice blev stort. Drygt 100 lokala projekt i ett sjuttiotal kommuner fick del av det statliga bidraget. 
 Trots sitt namn handlade utvecklingsarbetet långt ifrån om att enbart försöka förbättra servicen. Det handlade i lika hög grad om att öka gemenskapen mellan de boende i lokalsamhället. Det hand- lade också om att försöka åstadkomma en nära samverkan mellan offentlig verksamhet, kommersiell verksamhet och frivilligt arbete. Allt inom ramen för väl avgränsade och väl sammanhållna lokal- samhällen. 
 Andra vanliga syften var bättre resursutnyttjande, ökat infly- tande och social förnyelse. I över 80 procent av de lokala projekten förekom det någon form av fysisk förnyelse. Det var då främst fråga om att iordningsställa gemensamhetslokaler och service- byggnader. Men det byggdes också bostäder och gjordes insatser för att förbättra tillgängligheten. 
 Boendeservicedelegationen föreslog i sin slutrapport Service i samverkan (Ds 1990:87) bland annat att reglerna för finan- sieringen av samlingslokaler behövde ses över. Man hade sett den stora betydelse som en lokal hade i många av projekten. Samverkan var ofta knuten till en lokal som också var en viktig kontaktpunkt för de boende. Delegationen ansåg därför att det var viktigt att det statliga finansieringsstödet underlättade att nya lokaler kunde komma till. 
 Delegationen pekade på att de långa kötiderna på  
 5–6 
  år som då gällde förhindrade att anläggningar som byggde på samverkan med andra intressenter kom till stånd. Detta problem undanröjdes dock genom den förändring av det statliga stödet som gjordes 1996 som redovisats närmare i avsnitt 4.4.3. 
 Delegationen pekade också på att det är mer komplicerat att driva ett samverkansprojekt än ett vanligt samlingslokalprojekt. Den lokala föreningen består ofta av några få personer som arbetar ideellt på sin fritid. Det blir då lätt att kommunerna med sina större resurser tar över projektet. Föreningens roll riskerar att bli redu- 
 169 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 SOU 2003:118 
  
 cerad till att skicka in ansökan om bidrag. Därmed tunnas folk- rörelseinslaget ut. 
 Delegationen föreslog att det årliga bidraget som de centrala samlingslokalorganisationerna fick för att medverka i hand- läggningen av samlingslokalstödet borde ses över. Delegationen ansåg också att det fanns skäl att vidga riksorganisationernas gemensamma uppgifter. Den samarbetskommitté som man hade tillsammans borde ges resurser att bistå föreningar som driver samverkansprojekt. Dess uppgift skulle då bli att bistå föreningarna i program- och planeringsskedena men också under driftsskedet. Man föreslog att det särskilda stödet till gemensamt utrednings- och utvecklingsarbete borde räknas upp så att det täckte kostnaden för en tjänst för rådgivning och konsultation för detta ändamål. 
  
 7.1.4 
  
 Utvärdering av stödet till boendeservice 
  
 I början av  
 1990-talet 
  utvärderades stödet till boendeservice av Boverket. Enligt utvärderingen förekom det två huvudtyper av utvecklingsarbete; de lokalsamhälleinriktade och de målgrupps- inriktade. Utvecklingsarbetena i förortsområdena och på lands- bygden var ofta utpräglat lokalsamhälleinriktade. Insatserna skulle motverka problem eller ett yttre hot som motiverade ett helhets- grepp. 
 De åtgärder som oftast var aktuella i de lokalsamhällesinriktade projekten var följande: 
  
 starta områdescentraler/servicecentraler, 
  
 skapa mötesplatser med kaféer och lokaler för olika verksam- heter, 
  
 inventera boendes önskemål och samverkan med de boende, 
  
 mobilisera de boende till egna aktiviteter och initiativ. 
  
 Projekten i förortsområdena hade som regel initierats och styrts av bostadsföretag, kommunen och hyresgästföreningen. Intressena hos dessa aktörer kunde skilja sig åt. Bostadsföretagen hade ett större intresse av att bredda kretsen av bostadssökande till området, medan kommunen var mer inriktad på att stödja dem som redan bodde i området och särskilt dem som man behövde ägna särskild hänsyn. 
 Boendeservicedelegationen hade åsikten att förnyelse av områdena ofta i högre grad än som varit vanligt dittills borde 
 170 
  
 SOU 2003:118 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 inriktas på sociala och organisatoriska åtgärder. Boverket fann dock att erfarenheterna från utvecklingsarbetena när det gällde deltagande i olika aktiviteter utanför bostaden var blandade. Intres- set från de boende var inte alltid som de projektansvariga hade för- väntat sig. Man hade haft överdrivna föreställningar om ensamhet och passivitet. 
 Delegationen hade också understrukit behovet av offentliga mötesplatser som var tillgängliga för alla. Ställen dit folk kunde gå utan krav på medverkan. Samtidigt hade man pekat på svårig- heterna att stimulera till kontakter och gemenskap i utsatta områden. Störningar, vandalisering och otrygghet var faktorer som medverkade till detta. En av orsakerna till detta härledde delega- tionen bl.a. till stadsdelarnas storskalighet. 
 Delegationen menade att i de storskaliga miljonprograms- områdena var det svårare att få ett brett engagemang bland de boende. Det fanns ofta ett ganska rikt föreningsliv bl.a. hade hyresgäströrelsen en relativt stark ställning. Det saknades emeller- tid ofta en social struktur som gjorde att man kunde ta itu med problemen. 
 Boverkets utvärdering av boendeservicebidraget visade att de bidrag som hade givits till större samhällen hade använts till utvecklingsarbeten som ofta handlade om att öka gemenskapen mellan de boende. Det hade fokuserats på behovet av att skapa en intressegemenskap eller en  
 vi-anda 
  i bostadsområdet. Avsikten hade varit att detta skulle leda till ökat ansvarstagande för lokal- samhällets utveckling hos de boende och den personal som var verksam i området. 
 Boverket fann att social förnyelse var ett mer uttalat syfte i ett tiotal projekt, ofta kopplat till utvecklingsarbete i större lokalsam- hällen från miljonprogrammets dagar. Man konstaterade att det hade varit svårare att mobilisera invånarna i tätorterna än på lands- bygden. Skälet var att de boende ofta saknade den historiska och kulturella förankringen som är nödvändig för en snabb tillväxt av intresse eller värdegemenskap. 
 Boverket ansåg dock att utvecklingsarbetet med samordnad boendeservice hade pånyttfött de gamla grannskapsidéerna. Utvärderingen visade att utvecklingsarbete i klart avgränsade lokal- samhällen hade goda möjligheter att bryta ett förhärskande sektorstänkande och i stället utgå från ett helhetsperspektiv i utvecklingsarbetet och samhällsplaneringen. Det var då möjligt att 
 171 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 SOU 2003:118 
  
 utnyttja den lokala intressegemenskapen och det lokala förenings- livet som drivkrafter i planering och förändringsarbete. 
 För att ett utvecklingsarbete skulle bli framgångsrikt ansåg Boverket att följande villkor måste gälla: 
  
 Lokalsamhället får inte splittras upp i en mängd resultatenheter som var för sig försöker optimera sitt ekonomiska resultat. 
  
 Kommunerna måste i sin samverkan och i sin dialog med lokala företrädare visa respekt för den tid som dessa behöver för att ta till sig det nya. 
  
 7.1.5 
  
 Utvärdering av mötesplatser i förorten 
  
 Boverket utvärderade senare även förnyelsebidraget. Det omfattade åtta projekt och det främsta syftet var att bidraget skulle skapa mötesplatser för de boende i utsatta stadsdelar. Ett annat syfte var att ta fram ett underlag för ett eventuellt fortsatt ekonomiskt stöd till områden som brukar sammanfattas som sociala problem- områden. 
 De förorter som undersöktes var Husby och Rinkeby i Stock- holm, Biskopsgården, Eriksbo, Gårdsten och Hammarkullen i Göteborg och Rosengård i Malmö. Dessa förorter byggdes som en del av miljonprogrammet och präglades i varierande grad av hög arbetslöshet och därav bidragsberoende, stor andel invandrare och ensamstående mammor, höga ohälsotal, kriminalitet, många outhyrda lägenheter, eftersatt underhåll och allmänt dåligt rykte. 
 Boverket kom fram till följande slutsatser: 
  
 1. 
  
 Gemensamhetslokaler eller andra mötesplatser minskar inte i sig sociala problem. En förutsättning är att det bedrivs sådan verksamhet i lokalerna som leder till kontakter och meningsfull sysselsättning och engagemang. Därför vore det bättre att ge bidrag till verksamheter vars uttalade mål just är att minska sociala problem som isolering och utan- förskap. Bidrag till att ställa i ordning gårdar eller lokaler, där människor kan träffas utan att bedriva någon organi- serad verksamhet, bör enligt utvärderingen hellre ses som allmänna miljöförbättringsbidrag. 
  
 172 
  
 SOU 2003:118 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 2. 
  
 Engångsbidrag till investeringar i lokaler garanterar inte lokalernas drift eller verksamhet. För att hålla igång lokaler och verksamheter krävs kontinuerlig finansiering av drift och underhåll av verksamheterna, bl.a. personalkostnader. 
  
 3. 
  
 De boendes inflytande vid tillkomsten av mötesplatserna hade varit begränsad. Deras roll hade främst varit att uttala sitt gillande av idén i stort eller att bara ge synpunkter på detaljutformningen. De hade inte heller fått någon garanti för inflytande över åtgärderna när förnyelsebidragen lämnades till bostadsföretagen. I flera projekt förespeglades de boende ett inflytande som de sedan inte fick, trots avtal om hyresgästinflytande. Det skapade besvikelse och miss- tro och svårigheter att få de boende med sig. Enligt utvärderingen måste det råda klarhet redan från början om vilken roll och vilka rättigheter de boende har. 
  
 Boverket tyckte sig se ett något utopiskt förhållningssätt när mötesplatserna hade ställts i ordning. De ansvariga hade trott att om bara lokalen fanns där, så skulle människorna automatiskt ta den i besittning och verksamheter komma igång. Enligt utvärderingen måste det finnas ett behov av mötesplatsen bland föreningarna eller de boende. Lokalerna måste stämma med brukarnas behov. 
 Det krävs också pengar för drift och underhåll och ett stöd till och engagemang från dem som håller i verksamheten. Bidragen delades ut mellan 1986 och 1992 och i de flesta fall fanns det inte några medel avsatta för framtida behov. Dessutom bidrog kom- munala nedskärningar, som ingen hade räknat med, till bekymren. Ofta blev kostnaderna för att använda lokalerna för höga för den tilltänkta målgruppen. 
 Mot denna bakgrund ansåg Boverket att de mötesplatser som hade tillkommit med stöd av förnyelsebidraget inte var resultat av en demokratisk process, där de boende först hade pekat ut ett problem, som de hade sett som angeläget att lösa, eller ett mål som de hade sett som angeläget att uppnå och att man sedan hade valt mötesplatsen som det lämpligaste sättet att lösa problemet eller att uppnå målet. En av orsakerna till detta var enligt Boverket att valet av åtgärder redan hade begränsats av villkoren i förordningen för förnyelsebidraget. Bidraget hade också lämnats till bostadsföretag 
 173 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 SOU 2003:118 
  
 som inte företrädde de boende, men som därigenom i praktiken fick den yttersta beslutanderätten. 
  
 7.2 
  
 En politik för storstaden på  
  
 2000-talet 
  
 7.2.1 
  
 Storstadsutredningen 
  
 Den stora utbyggnaden av bostadsbeståndet, och därmed av stads- delar runtom städerna, är numera avslutad. I stället har en ny urbaniseringsvåg medfört minskande befolkning i många kommu- ner och ökande i andra. Ny bebyggelse sker mest i storstads- områdena och på universitetsorterna, genom komplettering inom den befintliga strukturen, inte sällan på halvcentral mark och mark som tidigare använts för industriändamål. Denna strävan till koncentration av bebyggelsen har emellertid åtföljts av en uttunning av befolkningen i stadsdelarna, till följd av fler småhushåll, ökad bostadsstandard och utflyttning till grann- kommuner och den tätortsnära landsbygden. 
 I många stadsdelar har befolkningen minskat med hälften, i andra till och med med ännu mer, sedan de byggdes. Denna uttunning har fått konsekvenser för stadsdelens service. I de minst attraktiva områdena, oberoende av kommunstorlek, sker en ansamling av utsatta grupper, det vill säga låginkomsttagare, ensamföräldrar och arbetslösa. Där bor många invandrare, inte i första hand därför att de är invandrare, utan därför att deras ekonomi inte tillåter att de flyttar. 
 Denna utveckling har behandlats av ett flertal statliga utred- ningar under 1980- och  
 1990-talen. 
  År 1988 tillsattes Storstads- utredningen eller "Utredningen om livsmiljön och det politiska deltagandet i storstäderna" som den hette. Bakgrunden var utveck- lingen i storstäderna mot vidgade skillnader i levnadsvillkor, ökade levnadsomkostnader, försämrad miljö och service, samt inte minst det sjunkande deltagandet i politiken, däribland valdeltagandet. I direktiven gjordes också kopplingar till delaktigheten i grann- skapet. 
 Enligt Storstadsutredningen behövdes kraftfulla insatser för att förbättra bostadsmiljön inom den del av allmännyttans bostads- bestånd som byggdes under det så kallade miljonprogrammet. Skötseln av områdena behövde förbättras. De boendes inflytande över områdenas förvaltning behövde öka radikalt. Utredningen 
 174 
  
 SOU 2003:118 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 ansåg att uppgiften att förnya allmännyttans förortsområden var en långsiktig uppgift som krävde en bred medverkan från boende, bostadsföretag, samt kommunala och statliga organ. Det var också väsentligt att samarbeta med folkrörelserna, enskilda företag och andra typer av sammanslutningar som kunde tillföra förorterna nya kvaliteter. 
 Detta har därefter blivit den huvudsakliga inriktningen av arbetet under nittiotalet för att motverka segregationen och dess effekter. Det är i hög grad en fortsättning av sjuttiotalets grannskapsarbete, som hade sina rötter i  
 1940-talets 
  stadsplanering. Men det är nu inte bara en uppgift för arkitekter och socialarbetare, utan också för bostadsförvaltning, skola och olika kommunala förvaltningar. Det finns idag en ökad förståelse för att samarbete är nödvändigt för att komma någon vart och att samarbetet måste ske över för- valtningsgränser, mellan privata och offentliga sektorer, med föreningslivet och inte minst med de boende. 
  
 7.2.2 
  
 En ny nationell storstadspolitik 
  
 I mitten av  
 1990-talet 
  tillsatte regeringen flera utredningar som bland annat skulle föreslå åtgärder mot den ökade segregationen i samhället. Det gällde Invandrarpolitiska kommittén, Bostads- politiska utredningen och Storstadskommittén. Samtidigt inrätta- des ett särskilt stöd för att motverka segregation i boendet. Stödet kom sedermera att gå under benämningen Blommanpengarna. Regeringen motiverade denna satsning med hänvisning till att den generella politiken dittills inte hade gett tillräckligt stöd för en utveckling som hindrade boendesegregationen att tillta och etnifieras. 
 Syftet med stödet var att det skulle generera insatser som ökade arbetskraftsdeltagandet bland personer med utländsk bakgrund, stärka deras kompetens, öka vardagliga kontaktytor, underlätta språkinlärning och motverka utanförskap. Detta kunde ske bl.a. genom att skapa träffpunkter som bidrog till en god social och kulturell utveckling. 
 Under budgetåren 1995/96 och 1997 avsattes totalt 250 miljoner kronor för metodutvecklande insatser. Stödet begränsades till ett antal bostadsområden i åtta storstadskommuner och fyra andra större kommuner med snarlik situation. Det statliga stödet förutsatte bl.a. en övergripande och samordnad handlingsplan för 
 175 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 SOU 2003:118 
  
 insatserna i bostadsområdena och kommunal medfinansiering på minst 50 procent av kostnaderna för handlingsplanen. 
 Vid årsskiftet 1997/98 beslutade riksdagen att godkänna propositionen Utveckling och rättvisa – en politik för storstaden på  
 2000-talet 
  (prop. 1997/98:165), den s.k. Storstadspropositionen. Därmed lades grunden för utvecklandet av en ny Brewer politik. Lokala utvecklingsavtal introducerades som ett instrument för att genomföra den nya politiken. 
 Storstadspolitikens centrala utgångspunkt är att det går att åter- skapa framtidstro i segregerade bostadsområden, dvs. att vända misstro till tilltro. Två mål är övergripande för politiken: 
  
 dels ge storstadsregionerna goda förutsättningar för långsiktigt hållbar tillväxt och därmed kunna bidra till att nya arbets- tillfällen skapas såväl inom storstadsregionerna som i övriga delar av landet, 
  
 dels bryta den sociala, etniska och diskriminerande segrega- tionen i storstadsregionerna och verka för jämlika och jäm- ställda levnadsvillkor för storstädernas invånare. 
  
 I januari 1999 tillsatte regeringen en storstadsdelegation med upp- gift att utveckla och samordna storstadspolitiken. Storstads- delegationen är ett beredningsorgan inom regeringskansliet bestående av statssekreterare från sju olika departement samt en representant från statsrådsberedningen. 
 Under storstadspolitikens uppbyggnad har Storstadsdele- gationens arbete främst inriktats på att ta fram lokala utvecklings- avtal. Dessa avtal skall i första hand vara ett instrument för arbetet med att bryta segregationen i storstäderna. Totalt medverkar 24 stadsdelar i de sju kommuner där utvecklingsavtal har träffats om olika konkreta åtgärder. Det sjunde och sista utvecklingsavtalet tecknades med Göteborgs kommun i februari 2001. Avtalen har olika sluttider, från årsskiftet 2003/2004 till årsskiftet 2005/2006. 
 Storstadspolitiken eftersträvar en dialog mellan boende, tjänste- män och politiker och med ett underifrånperspektiv på problemen. Detta skall ge bostadsområdena, människorna, företag och alla inblandade, inte bara möjlighet att växa, utan att också att vara en del av det som sker. 
 Integrationsverket har haft regeringens uppdrag att koordinera en nationell utvärdering av avtalen. I uppdraget har även ingått att 
 176 
  
 SOU 2003:118 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 föreslå hur utvärderingsarbetet långsiktigt bör läggas upp. Upp- draget slutredovisades i juni 2002. 
 Ett antal kompletterande studier avseende de lokala utvecklings- avtalen har också genomförts, bland annat: 
  
 en granskning av avtalen utifrån ett tillväxtperspektiv (NUTEK) 
  
 en studie om kulturens betydelse i utvecklingsarbetet (Mång- kulturellt Centrum Botkyrka), 
  
 en studie om samverkan inom det lokala utvecklingsarbetet (Statskontoret). 
  
 På basis av en samlad avstämning skall Storstadsdelegationen 
  
 sammanställa ett underlag med förslag till hur, och med vilken inriktning, den nationella storstadspolitiken fortsättningsvis skall beredas, och 
  
 kartlägga behov av kompletterande utredningar. 
  
 I vårpropositionen 2003 meddelade regeringen att man avser ta tillvara storstadspolitikens erfarenheter och omvandla dem till ordinarie strukturer. Statliga myndigheter kommer att ges tydliga mandat och riktlinjer för att storstadspolitikens tvärsektoriella mål skall uppnås. Ett antal myndigheter kommer att ges i uppdrag att vidareutveckla de samverkansöverenskommelser som finns i de lokala utvecklingsavtalen. 
 Regeringen kommer under hösten 2003 att lämna en skrivelse till riksdagen med en redogörelse för hur arbetet med att genomföra storstadspolitiken har utvecklats sedan riksdagen beslutade om Storstadspropositionen. 
  
 7.3 
  
 Allmänna samlingslokaler i Stockholm 
  
 7.3.1 
  
 Samlingslokaler och föreningsliv i samverkan 
  
 I detta sammanhang, med förekomsten av allmänna samlingslokaler i storstäderna, är naturligtvis den utredning som Kulturnämnden i Stockholms stad har låtit göra av intresse. Utredningen handlar om hur ett nytt system för stadens stöd till allmänna samlingslokaler, hemgårdar, 4  
 H-gårdar 
  och kommunövergripande verksamheter bör utformas i framtiden. Utredningen har redovisats i rapporten 
 177 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 SOU 2003:118 
  
 Mötesplatser för demokrati och kultur (2003). Det nya stöd- systemet skall enligt planerna tillämpas från årsskiftet 2003/2004. 
 I utredningen redovisas hur stödet till de allmänna samlings- lokalerna har utvecklats under de senaste årtiondena i Stockholms stad. 1972 beslutade stadsfullmäktige i Stockholm om en samlingslokalnorm som slog fast att det skulle finnas en samlings- lokal per 10 000 invånare. Nolltaxa infördes för föreningslivet och bildningsorganisationerna. De lokalförvaltande organisationerna ersattes genom ett fast driftsanslag. 
 Som mest fanns det 78 särskilt iordningställda samlingslokaler inom ramen för det kommunala stödet, som täckte ungefär 80 procent av lokalförvaltarnas kostnader. Övriga kostnader täcktes främst genom uthyrning till privata och kommersiella hyresgäster. 
 I dag finns det 18 allmänna samlingslokaler i Stockholm stad som hyr ut lokaler till föreningslivet, för kulturarrangemang m.m. De är anslutna till idrottsförvaltningens bokningsenhet och får kommunalt bidrag till verksamheten. Av de samlingslokaler som för närvarande får stöd från staden är sex medlemmar i Folkets Hus och Parker. Sju av samlingslokalerna, som är med i stöd- systemet, är antingen kommunala lokaler eller drivs av andra före- ningar. Fem föreningsråd får också kommunalt stöd. Förenings- råden drev under många år samlingslokaler över hela Stockholm och gav kontorsteknisk och annan service till föreningslivet. Sex av dessa föreningsråd finns fortfarande kvar varav fem driver samlingslokaler. 
 Det finns också sex hemgårdar som alla får kommunalt stöd, dock inte från anslaget till samlingslokaler. Dessa gårdar arbetar utifrån en humanistisk utgångspunkt med  
 bildnings-, 
  kultur- och fritidsfrågor och erbjuder möjlighet för alla åldrar att delta i verk- samheterna. Det finns också ett stöd till fritidsgårdar, som hanteras av stadsdelsnämnderna över anslagen till ungdomens fritids- verksamhet. 
 Därutöver finns det två föreningar som är medlemmar i Bygde- gårdarnas Riksförbund men som båda saknar kommunalt stöd. Dessutom finns det sex föreningar, som är anslutna till Våra Gårdar, som också saknar kommunalt stöd. Studieförbunden ABF och Vuxenskolan får offentliga bidrag för sitt folkbildningsarbete, men saknar sedan 1999 stöd för sin lokalupplåtelse till förenings- livet. 
 178 
  
 SOU 2003:118 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 I allmänhet drivs samlingslokalerna av en ideell förening, medan fastigheten ägs av staden eller något av stadens bolag. Hemgårdarna drivs i allmänhet av ideella föreningar, som har viss anknytning till den stiftelse som äger huset, eller också drivs verksamheten av stiftelsen själv. Några organisationer har  
 icke-kommunala 
  hyres- värdar och några lokaler drivs i kommunal regi. 
 Enligt Kulturnämndens utredning kan verksamheten i samlingslokalerna delas upp i två områden; 
  
 dels uthyrning av lokaler till föreningar och andra, som håller möten, anordnar studier eller kulturprogram, genomför fester m.m. 
  
 dels genomförande av egen kulturverksamhet. 
  
 Enligt utredningen brukar man inte skilja för mycket mellan dessa båda uppgifter när samlingslokalernas verksamheter beskrivs. Det finns knappast någon samlingslokalförening som ägnar sig enbart åt rutinmässig lokalupplåtelse. Kulturverksamheten finns i huset oavsett om anordnaren är den lokalförvaltande organisationen, någon medlemsorganisation, något studieförbund, något kommu- nalt organ, någon kulturinstitution eller någon annan. 
 Det vanliga är att de olika verksamheterna brukar samverka med varandra. Ofta arrangerar samlingslokalföreningen tillsammans med föreningslivet teaterföreställningar, engagerar orkestrar, hänger utställningar, anordnar studiecirklar, planerar möten och drar i gång aktionsgrupper. Ofta har det mindre betydelse vem som står som formell arrangör. 
  
 7.3.2 
  
 Förslag om förändringar i bidragssystemet 
  
 Efter remiss av utredningen till de berörda har kulturförvaltningen lämnat ett förslag till Kulturnämnden. Förslaget presenterades i tjänsteutlåtande  
 2003-09-11. 
  I förvaltningens förslag ingår följande delar: 
  
 behovet av ett kommunalt stöd till lokalorganisationer 
  
 vem skall ansvara för den centrala bokningen 
  
 vem skall vara lokalförvaltare – staden eller föreningslivet 
  
 förslag till nytt bidragssystem för allmänna samlingslokaler och hemgårdar 
  
 179 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 SOU 2003:118 
  
 Förvaltningens tjänsteutlåtandet tar även upp frågan om vilken nämnd som skall ansvara för det framtida stödet till lokalorganisa- tionerna. 
 Kulturförvaltningen konstaterar att utredningen saknar en analys av hur de samhälleliga förutsättningarna för ett folkligt deltagande har förändrats. Man pekar på att när samlingslokalerna en gång startade var det för att erbjuda ett blomstrande föreningsliv mötes- platser. Folkrörelser och ideella föreningar har dock under lång tid förlorat medlemmar och värst drabbade är storstäderna. Även samlingslokalorganisationerna har tappat medlemmar och de som finns kvar har blivit äldre. 
 Förvaltningen pekar också på att formerna för det demokratiska och kulturella deltagandet har förändrats. Den folketshus- eller godtemplarscen, som för inte så länge sedan utgjorde ramen för det politiska mötet eller en amatörteaterföreställning, efterfrågas inte längre i samma utsträckning. Studier sker allt mer på distans eller kräver tekniska hjälpmedel som samlingslokalerna har svårt att erbjuda. Dessutom har utbudet av alternativa samlingslokaler blivit större. Kommunala alternativ kan erbjudas genom skolor, men det finns även tillgång till privata eller folkrörelsedrivna mötes- och festlokaler. 
 Kulturförvaltningen konstaterar att tillgången till offentliga rum varierar starkt mellan Stockholms stadsdelar. Bäst rustat i detta avseende är innerstaden. Detta gäller särskilt tillgången till kulturella institutioner och verksamheter. Södermalm uppvisar till exempel ett rikt utbud av mötes- och kulturlokaler; två hemgårdar, tre samlingslokaler, flera kulturinstitutioner och permanenta scener för fria grupper. Flera yttre stadsdelar uppvisar däremot en helt annan bild. Där utgör samlingslokalen ofta den enda arenan för möten och kultur. 
 Med utgångspunkt från ovanstående bild anser kulturförvalt- ningen att det inte är rimligt att återgå till den samlingslokal- struktur som fanns tidigare. I stället förordar förvaltningen ett bas- utbud som omfattar en allmän samlingslokal i varje stadsdel som ges bättre resurser för att kunna erbjuda ändamålsenliga mötes- lokaler och egna kulturverksamheter. Särskild prioritet bör enligt förvaltningen ges till ytterstadsdelarna som har ett mindre utbud av samlingslokaler och kulturarenor än innerstaden. 
 När det gäller ansvaret för den centrala bokningsverksamheten föreslår kulturförvaltningen att den samlade bokningsservice som idrottsförvaltningen erbjuder idrottsanläggningar, skolor, 
 180 
  
 SOU 2003:118 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 samlingslokaler och ett brett föreningsliv bör bibehållas. Att samla teknik, kunskap och personal på ett ställe skulle göra bokningen rationell och smidig. 
 När det gäller vem som skall vara lokalförvaltare, staden eller föreningslivet, delar Kulturförvaltningen utredningens grundsyn att ansvaret för den lokala samlingslokalen bör ligga i förenings- livets händer. Denna syn stärks av att de två kommunalt drivna samlingslokalerna i Tensta och Alvik idag uppvisar den lägsta nyttjandefrekvensen av samtliga samlingslokaler. Enligt förvalt- ningen bör en överföring ske när det finns fungerande förvaltar- organisationer uppbyggda och när oklarheter i den nuvarande personalens anställningsvillkor kan lösas. 
 När det gäller bidragssystemet hade utredningen föreslagit att det skulle bestå av följande delar: 
  
 Grundbidrag, som motsvarar den faktiska hyran inkl. värme 
  
 Tilläggsbidrag, som baseras på volymen uthyrda lokaler med nolltaxa eller subventionerad taxa 
  
 Kulturbidrag, som täcker personalkostnader för kulturverk- samhet 
  
 Upprustningsbidrag, som fördelas efter ansökan och som i framtiden utgår proportionellt mot kvadratmeterytan. 
  
 Kulturförvaltningen delar i princip utredningens grundtankar i för- slaget till ett nytt och gemensamt bidragssystem. Men förvalt- ningen anser att det bidragssystem som utredningen föreslår, med nuvarande stödåtagande, skulle bli starkt kostnadsdrivande. Det skulle spränga de bidragsramar som kan förutses under de närmaste åren och bli bindande på ett sätt som inte är önskvärt eller ens möjligt. 
 Förvaltningen avvisar förslaget om en rak koppling mellan hyra och grundbidrag. Den föreslår i stället att grundbidraget blir individuellt för den enskilda lokalorganisationen och bestäms av flera vikter av vilka lokalkostnaden i flertalet fall kommer att vara den tyngsta. Enligt förvaltningen är det nödvändigt att väga in också andra faktorer som bokningsbara ytor, möjlighet till kommersiell uthyrning på korttidsbasis, lägesfaktorer m.m. En direkt koppling mellan hyresnivå och stöd bör enligt förvaltningen undvikas eftersom den kan uppmuntra till överdrivna hyres- ökningar. 
 181 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 SOU 2003:118 
  
 När det gäller kompensation för nolltaxeuthyrningar delar för- valtningen utredningens uppfattning om att sådan bör ges. Den föreslagna procentramen ger de samlingslokaler som har omfat- tande upplåtelse till nolltaxeföreningar en klar förbättring jämfört med tidigare år. Förvaltningen avser att återkomma med detaljerade regler för fördelningen av tilläggsbidraget. 
 Förvaltningen stöder utredningens förslag om kulturbidrag. Det kan bli ett viktigt instrument för att täcka delar av framför allt hemgårdarnas personalkostnader för den egna utåtriktade verk- samheten. Förvaltningen bedömer att tio procent av bidragsunder- laget bör reserveras för kulturbidrag och fördelas till främst hem- gårdar och samlingslokaler med egen kulturverksamhet. Däremot ser Kulturförvaltningen ingen möjlighet att i åtagandena inrymma upprustningsbidrag samt engångsbidrag för införande av boknings- system 
 Kulturnämnden beslutade i september 2003 bland annat om riktlinjer för ett nytt bidragssystem från 2004 som innebär att allmänna samlingslokaler och hemgårdar kan söka ettåriga grund- bidrag, tilläggsbidrag och kulturbidrag. Kulturförvaltningen fick också i uppdrag att förbereda ett överlämnande av ett antal lokaler från kommunalt huvudmannaskap till föreningsdrift. 
  
 7.4 
  
 Allmänna samlingslokaler på landsbygden 
  
 7.4.1 
  
 En aktiv regionalpolitik 
  
 Som ett resultat av strukturförändringarna i jordbruket och indu- strin inleddes en snabb urbaniseringsprocess efter krigsslutet 1945. Denna utveckling ökade tillgången på arbetstillfällen i städerna. Däremot minskade antalet arbetstillfällen på landsbygden snabbt och ledde till en storskalig utflyttning av befolkningen från dessa områden. De negativa effekterna på landsbygden lindrades dock delvis genom tillväxten av den offentliga sektorn. 
 I början av  
 1960-talet 
  kom riskerna för att urbaniseringen utarmade landsbygdsområdena att uppmärksammas alltmer. För att motverka den dramatiska nedgången i befolkning och sysselsätt- ning, framför allt i norra Sverige, antog riksdagen 1965 regeringens förslag om en aktiv regionalpolitik. Till en början inriktades politiken främst på att hålla glesbygden levande genom verksam- heter på det sociala området. Senare introducerades stöd för 
 182 
  
 SOU 2003:118 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 näringslivsutveckling tillsammans med infrastruktursatsningar och så småningom stöd till lokal utveckling. 1977 tillsatte regeringen en särskild arbetsgrupp för frågor rörande glesbygden, kallad Kline bygdsdelegationen. 
 Åren  
 1987–1988 
  uppmanade Europarådet medlemsländerna att driva en kampanj för Europas landsbygd. Glesbygdsdelegationen fick uppdraget att agera på regeringens vägnar. Samtidigt samlade Hembygdsrörelsen omkring 100 folkrörelser i en landsomfattande kampanj för landsbygdsutveckling. De myndigheter och folk- rörelser som deltog utvecklade ett gemensamt program för kampanjarbetet och tillsammans arbetade de för att hela Sverige skulle mobiliseras för landsbygdens utveckling. Kampanjen fick namnet Hela Sverige ska leva. 
 Genom Glesbygdsdelegationen involverades flera myndigheter i kampanjen. Folkrörelserna involverade folkrörelseaktivister och mobiliserade landsbygdsbefolkningen. Under de två åren kampanjen pågick arrangerades ett antal större evenemang. Lands- bygdskampanjen avslutades med Sveriges första Landsbygdsriksdag i april 1989. 
 Arbetet med landsbygdsutveckling fortsatte vidare genom att ett  
 40-tal 
  av folkrörelserna bildade den ideella föreningen Folkrörelse- rådet Hela Sverige ska leva med målsättningen att stödja lokalt utvecklingsarbete och lokal demokrati. Folkrörelserådet arrangerar bland annat Landsbygdsriksdagen vartannat år. År 2000 antog Landsbygdsriksdagen ett Landsbygdspolitiskt program med fram- tida visioner för landsbygden. 
 I programmet lyfter Landsbygdsriksdagen bland annat fram de allmänna samlingslokalernas betydelse för folkbildning och kultur och det lokala sociala livet. Det betonas att den lokala kulturella aktiviteten, föreningsmötet eller studiecirkeln ofta är startpunkten för diskussioner om bygdens utveckling. Det är i sådana samman- hang man lär känna varandra; utvecklar det sociala kapitalet. 
 Programmet betonar att bygdens samlingspunkt, som kan vara en allmän samlingslokal, idrottsföreningens lokaler eller försam- lingshemmet, är en viktig mötesplats för landsbygdens befolkning, för det sociala livet och det demokratiska samtalet. Staten och kommunerna kan enligt programmet medverka till goda livsbeting- elser på landsbygden genom anslag till nybyggnation och upprust- ning samt momsbefrielse på driftskostnader eller direkta driftsanslag för lokaler som används i ideell verksamhet. 
 183 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 SOU 2003:118 
  
 7.4.2 
  
 Lokala utvecklingsgrupper 
  
 Landsbygdskampanjen bidrog bland annat till att det bildades ett stort antal lokala utvecklingsgrupper runt om i landet, som har visat sig vara en betydelsefull faktor för den fortsatta utvecklingen 
  
 av landsbygden. När kampanjen avslutades fanns 
  
 det ungefär 
  
 1 000 grupper. 
  
 Folkrörelserådets 
  
 nätverk 
  
 omfattar 
  
 idag 
  
 50 medlemsorganisationer 
  
 och nära 
  
 4 000 lokala 
  
 utvecklings- 
  
 grupper. Ungefär 80 000 invånare är aktivt engagerade i de olika lokala utvecklingsgrupperna och deras geografiska intresseområde omfattar ca 3 miljoner boende på landsbygden och i mindre samhällen. I ungefär en tredjedel av landets kommuner samarbetar de lokala utvecklingsgrupperna med kommunen i s.k. kommun- bygderåd. På regional nivå har bygderörelsen samlats i s.k. läns- bygderåd. 
 Utmärkande för en lokal utvecklingsgrupp är att den åtar sig ett kollektivt samhällsansvar för hela eller delar av den lokala utveck- lingen. Grupperna består av frivilligt anslutna människor och det mesta av arbetet uträttas ideellt. Initiativet att bilda en lokal utvecklingsgrupp kommer vanligen från lokalbefolkningen själva, för att lösa specifika problem eller för att arbeta för en vision för det lokala samhällets framtid. Initiativet kan även komma från externa aktörer som folkrörelser eller myndigheter. 
 De flesta bygdegrupper är organiserade som ideella föreningar som baseras på demokratiska principer; en medlem, en röst. Bygdegrupperna arbetar på eget initiativ med konkreta, praktiska insatser för att utveckla sitt lokalsamhälle. Med ett stort inslag av ideella krafter och ibland eget kapital bidrar grupperna till den lokala infrastrukturen på områden som kultur, service, arbets- tillfällen och boende. Det arbete som utförs av bygdegrupper leder ofta till en förbättrad social samhörighet, starkare lokal identitet och nya former av lokal demokrati. 
 Verksamheterna spänner från kulturella verksamheter till miljö- frågor och utbildningar, till initiativ rörande boende och lanthandeln. De flesta gemensamma initiativen har inriktning på fritids- och kulturella verksamheter; 
  
 Nära 80 procent av alla lokala utvecklingsgrupper har fritids- aktiviteter på dagordningen. 
  
 Nära 70 procent genomför olika kulturaktiviteter. 
  
 184 
  
 SOU 2003:118 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 Varannan grupp arbetar med initiativ relaterade till bygdegårdar och samlingslokaler, studiecirklar, vägar och turism. 
  
 En tredjedel av grupperna är involverade i arbete med försälj- ning/marknader, badplatser, miljö/natur, tidningar/nyhetsbrev samt undersökning och planering av sina lokalsamhällen. 
  
 En fjärdedel av utvecklingsgrupperna arbetar med ungdoms- projekt, skolor och barnomsorg, och verksamheter som syftar till att öka inflyttning och att skapa arbetstillfällen. 
  
 Många grupper driver också egna verksamheter med café, konst och hantverksprodukter. 
  
 Ett flertal lokala utvecklingsgrupper är också involverade i boende, äldreomsorg, IT, transporter, utbildning och att till- handahålla servicebostäder för äldre eller funktionshindrade. 
  
 7.4.3 
  
 Begreppet social ekonomi 
  
 Den verksamhet som bedrivs av de lokala utvecklingsgrupperna har en nära koppling till det som brukar betecknas som den sociala ekonomin. Begreppet social ekonomi är förhållandevis nytt i Sverige. Regeringen beslutade därför i november 1997 att tillsätta Arbetsgruppen om den sociala ekonomin och dess utveckling i syfte att kartlägga villkoren för den sociala ekonomin och belysa dess betydelse i samhället. 
 I rapporten Social ekonomi – en tredje sektor för välfärd, demo- krati och tillväxt som kom 1999 föreslog arbetsgruppen följande innebörd i begreppet social ekonomi: 
 Med social ekonomi avses organiserade verksamheter som primärt har samhälleliga ändamål, bygger på demokratiska värderingar och är orga- nisatoriskt fristående från den offentliga sektorn. Dessa sociala och ekonomiska verksamheter bedrivs huvudsakligen i föreningar, kooperativ, stiftelser och liknande sammanslutningar. Verksamheter inom den sociala ekonomin har allmännytta eller medlemsnytta, inte vinstintresse, som främsta drivkraft. 
 Enligt arbetsgruppen utvecklas den sociala ekonomin företrädesvis i glesbygd och på landsbygden. På den svenska landsbygden finns det sedan gammalt en tradition av samarbete i byalag, socken- stämmor och liknande. Mark, anläggningar och utrustning har i stor utsträckning ägts och nyttjats gemensamt. Från slutet av 1800- talet tog samarbetet i många fall fastare former i föreningar för gemensamma angelägenheter. 
 185 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 SOU 2003:118 
  
 Det kunde gälla vägar, eldistribution, jordbruksmaskiner, såg- verk, mejerier, badhus och tvättstugor, handelsverksamhet för både hushåll och jordbruk, bostäder, samlingslokaler samt bankverk- samhet. Utvecklingen av formerna för detta ekonomiska samarbete hämtade näring från de spirande folkrörelserna där människor lärde sig föreningslivets teknik och möjligheter 
 Det förefaller enligt arbetsgruppen som att verksamheter inom den sociala ekonomin i många fall erbjuder de enda återstående möjligheterna för en bygd att överleva och utvecklas. Det verkar i dessa miljöer finnas de bästa förutsättningar för lokala utvecklings- grupper och andra nya föreningar och kooperativ att utvecklas som man inte hittar i tätorter och städer i samma utsträckning. 
 Enligt Arbetsgruppen är det positivt att människor har möjlighet att engagera sig direkt i och styra över konkreta verksamheter som på ett påtagligt sätt påverkar deras vardag, utan att gå omvägen via det politiska systemet. Föreningar, kooperativ och liknande sammanslutningar utgör med sina demokratiska värderingar och arbetssätt en infrastruktur i samhället som troligen inte kan ersättas med någonting annat. Forskning om nya kooperativ, lokala utvecklingsgrupper, nyskapande ungdomsverksamheter och frivilligt socialt arbete, visar att det ligger en stor kraft i de demokratiska idéerna när de tillämpas på lokal och konkret nivå. 
  
 7.4.4 
  
 Social ekonomi och välfärd 
  
 En utgångspunkt för arbetsgruppen var antagandet att den sociala ekonomin spelar en viktig roll vad gäller produktion av tjänster inom välfärdsområdet. Det har visat sig att brukar- och personal- kooperativ, föreningar och liknande ofta framstår som lämpliga alternativ till offentlig drift när det gäller att driva verksamhet inom vård, skola eller omsorg. 
 Arbetsgruppen hänvisar till en rapport från Svenska Kommun- förbundet att 1997 drevs ca 15 procent av landets alla daghem, fritidshem och liknande av andra än kommunerna. Ungefär hälften av dessa drevs av föräldrakooperativ och en tiondel av personal- kooperativ. Övriga drevs av företag, föreningar, stiftelser, svenska kyrkan och landsting. Av samtliga former hade de ideella förening- arna , de som inte var föräldrakooperativ, den klart starkaste ökningen från 1995 till 1997 och närmade sig den bolagsdrivna barnomsorgen i antal inskrivna barn. 
 186 
  
 SOU 2003:118 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 Närmare 10 000 föreningar drev egna eller kommunala anlägg- ningar med kommunala bidrag inom fritids- och kulturområdet. Rapportförfattarna drog slutsatsen att hundratusentals medlem- mar torde på ett eller annat sätt vara beroende av eller engagerade i anläggningarnas drift eller skötsel. De konstaterade också att det politiska intresset för föreningsdrift och för entreprenader på området ökade. 
 När det gäller fritidsanläggningar, främst för idrott, svarade föreningar år 1990 för ägande eller drift av omkring 45 procent av de 30 000 anläggningarna i landet. 1997 hade den siffran stigit till omkring 55 procent. Ungefär var fjärde av de mellan 1 400 och 1 500 fritidsgårdarna som finns i landet drivs av föreningar, alltså i storleksordningen 350 stycken. 
 I samma rapport uppgav branschorganisationen HELA, Sveriges vård- och omsorgsföretag, att ungefär 100 av organisationens 500 anslutna entreprenadföretag var stiftelser. Organisationens med- lemmar var verksamma inom sjukvård, äldre- och handikapp- omsorg samt individ- och familjeomsorg. 
 När det gäller individ- och familjeomsorgen hade kommunernas kostnader för köp av verksamhet från föreningar och stiftelser inom området ökat med närmare 40 procent från 1995 till 1997. Kooperativ, föreningar och stiftelser fanns även inom skolan samt de flesta vård- och omsorgsverksamheter. Liksom andra alternativa driftformer bidrog dessa former till ett ökat utbud av välfärds- tjänster. 
 Arbetsgruppen menade att det hade skett en tydlig förskjutning av fokus i synen på folkrörelsernas och föreningslivets roll och betydelse i samhället. Traditionellt har en central roll för svenska folkrörelser varit att ge röst åt olika gruppers behov, värderingar och intressen. En annan viktig roll har varit att organisera tjänster och service, både för medlemmar och för människor utanför orga- nisationerna. Idag är intresset främst riktat mot den senare rollen och organisationerna tillhandahåller i allt större utsträckning själva den verksamhet som medlemmarna efterfrågar. Gränsen mellan organisationer med en  
 röst-roll 
  och sådana med en  
 service-roll 
  blir därför allt svårare att dra. 
 Arbetsgruppen pekar på att det också är serviceperspektivet som har kommit till uttryck i flera statliga utredningar sedan mitten av  
 1980-talet. 
  Dessa utredningar utgår ifrån att organisationerna har en outvecklad potential som komplement och uppdragstagare till den offentliga sektorn. Arbetsgruppens intryck var att detta synsätt 
 187 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 SOU 2003:118 
  
 är dominerande inom EU och att det återspeglar att andra EU- länders välfärdsmodeller traditionellt skiljer sig från den svenska. 
 Från att ha haft en roll av att ställa krav på stat och kommun att göra saker upptäcker nu många organisationer att de befinner sig i den motsatta situationen. Den innebär att de möts av förväntningar och förfrågningar om uppdrag från den offentliga sidan, vilket också sammanfaller med förändrade former för den offentliga finansieringen av föreningsverksamhet och liknande. 
  
 7.4.5 
  
 Mot en ny landsbygdspolitik 
  
 1991 ombildades Glesbygdsdelegationen till Glesbygdsmyndig- heten, som 1995 ändrade namn till Glesbygdsverket. Myndigheten lokaliserades till Östersund. Det övergripande syftet med den nya myndigheten var att skapa en ansvarig myndighet för samordning och bättre utnyttjande av de insatser som genomförs för gles- och landsbygdsutveckling. 
 I början av april 2003 överlämnades en utredning till Närings- departementet med titeln Mot en ny landsbygdspolitik (SOU 2003:29). Utredningen föreslår att Glesbygdsverket flyttas från den regionala utvecklingspolitiken, som sorterar under Näringsdepartementet, till Jordbruksdepartementet. Glesbygds- verket föreslås byta namn till Landsbygdsverket men att det även i fortsättningen ska vara ett separat verk. Jordbruksdepartementet föreslås byta namn till Landsbygds- och jordbruksdepartementet. 
 Enligt utredaren har landsbygden fortfarande på många sätt annorlunda problem och möjligheter trots att land och stad blir alltmer länkade till varandra. Det behövs därför en tydligt formu- lerad utvecklingsinriktad landsbygdspolitik om landsbygdens möjligheter ska tas tillvara. Målet bör vara en landsbygd som är ekonomiskt livskraftig, som har höga natur- och kulturvärden och socialt välfungerande, levande byar och bygder, 
 Utredaren menar att Sverige hittills har saknat en politik för landsbygdens utveckling. Regionalpolitiken är inte längre inriktad på landsbygdsregionerna utan är en politik for alla regioner. Den gör inte heller skillnad mellan land och stad utan betraktar dem som funktionellt sammanväxta. Jordbrukspolitiken är också ett dåligt instrument för att ta vara på landsbygdens möjligheter anser utredaren. 
 188 
  
 SOU 2003:118 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 Utredaren pekar på att landsbygdens sociala och ekonomiska utveckling i högre grad än tätortens bygger på ett samspel mellan privata, offentliga och ideella insatser. Landsbygden, den glesa strukturen, tycks ha en förmåga att skapa och vidmakthålla utveck- lingsprocesser utan att uppfylla krav på ett stort befolknings- underlag. Frivilliga insatser görs för att kompensera för brister i kommersiell och offentlig service eller för att ta tillvara möjligheter som finns i den lokala miljön. Människor fullgör uppgifter som inte kommunerna kan göra i områden med litet befolkningsunderlag. Ofta handlar det om lösningar som bygger på den verkligt lokala uppsättningen av personnätverk, institutioner, lokaler osv. Det kan gälla t ex alternativa driftsformer, samspel mellan  
 kommun-före- 
  ningsliv, osv. 
 Utredaren föreslår att det tillsätts en utredning för att fördjupa kunskapen inom områden som är strategiskt viktiga för lands- bygdens framtid. Att belysa dagens och morgondagens viktiga utvecklingsfrågor på landsbygden, och samtidigt forma uppgiften för en landsbygdsmyndighet, skulle enligt utredaren vara att reformera ett politikområde som egentligen inte har omprövats på 50 år. 
 Enligt utredarens bedömning bör två problemkomplex utredas. Det ena handlar om landsbygden som livsmiljö och dess utveck- lingsmöjligheter i vid bemärkelse och det andra handlar om den glesa strukturens problem i ett framtidsperspektiv. När det gäller det senare området är den demografiska utvecklingen en viktig bakgrund. Mycket talar för en befolkningsminskning i många landsbygdsområden. 
 Frågeställningar som enligt utredaren kan bli aktuella är: 
  
 Hur ska förändringarna kunna hanteras på bästa sätt? 
  
 Vilka problem kan förutses när det gäller t.ex. att upprätthålla kommersiell och offent lig service? 
  
 Vilka möjligheter finns att främja småskaliga och annorlunda. lösningar? 
  
 Vilka konsekvenser får den tekniska utvecklingen? 
  
 En viktig aspekt är enligt utredaren de många exempel på samarbete över gränserna mellan privat, offentlig och frivillig- sektor som finns på landsbygden. Människor fullgör uppgifter som inte kommunerna har råd att decentralisera till landsbygden. Viktig 
 189 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 SOU 2003:118 
  
 i det samman hanget är relationen mellan land och stad. Kan ökad rörlighet göra att tätorterna kompenserar för gleshetens problem? 
  
 7.5 
  
 Forskarstudie om den allmänna samlingslokalens betydelse i närsamhället 
  
 7.5.1 
  
 Inledande markeringar 
  
 Utredningen uppdrog till en särskild forskare vid Umeå Universitet att belysa vilken betydelse de allmänna samlings- lokalerna och stödet för dessa lokaler har för närsamhället. Rapporten från studien redovisas i  
 bilaga 4 
 . 
 De frågeställningar som skulle belysas var: 
  
 Vilken betydelse lokalerna har för det civila samhället och invånarnas deltagande i de politiska processerna. 
  
 Vilken roll samlingslokalerna spelar när det gäller att möjlig- göra möten mellan individer med olika etnisk och kulturell bakgrund. 
  
 Vad det ökade utbudet av kommersiella verksamheter, t.ex. olika nöjes- och kulturaktiviteter, har inneburit i samman- hanget. 
  
 Vad som händer på en ort när en allmän samlingslokal läggs ned. Får nedläggningen några effekter på samhällslivet och i så fall vilka? 
  
 Forskarna har intervjuat nära ett  
 100-tal 
  informanter från mars till oktober 2003. Det har varit lokalhållare, brukare, kulturentre- prenörer, anställda, kommunala tjänstemän, föreningslivsaktiva m.fl. De representerar Våra Gårdar, Bygdegårdsrörelsen, Folkets Hus och Parker, offentlig förvaltning, det fria kulturlivet, organi- sationer och föreningar m.fl. De finns inom ett  
 10-tal 
  områden eller miljöer, stora och små, centrala och perifera, expansiva och kontraktiva. Informanterna och orterna framgår av rapporten i bilaga 4. 
 Forskarna framhåller att de allmänna samlingslokalerna har en stor betydelse för det lokala kulturlivet. I den mån som det finns tillgång till en lokal som fungerar som ett slags lokalt kulturhus i närsamhället, är det som regel fråga om en allmän samlingslokal. Den har ofta en stor betydelse för ett rikt kulturliv i alla dess inne- börder, för kulturella livsformer och kulturella livssätt, för skilda 
 190 
  
 SOU 2003:118 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 kulturuttryck och kulturmöten och för demokratiskt deltagande och delaktighet. 
 De pekar också på att det är nödvändigt att uppmärksamma, synliggöra och beakta specifika samhällsgruppers och kultur- yttringars särskilda lokalbehov. Det kan gälla etniska minoriteter, de unga, nya kulturella uttrycksformer och uttryckssätt och nya sociala rörelser, samt i alla dessa avseenden också specifikt köns- relaterade behov. 
 Det är inte givet att den verksamhet, de verksamhetsformer och aktiviteter, som dessa behov och motsvarande intressen är kopplade till och föranleder, alltid har tillträde till den allmänna samlingslokalen. Lokalerna är kanske inte heller så utformade att de är tillgängliga för dessa grupper, och för deras behov och intressen. De står också ofta utanför den direkta makten över lokalen och den innehållsliga verksamhetsplaneringen. 
 Forskarna menar att dessa nya behov och intressen hänger nära samman med det nya och som växer fram. Det hänger samman med förändrade samhällsbetingelser, demografiska och ekonomiska, utbildningsmässiga och arbetslivsrelaterade, såväl lokala som globala. De är tätt förbundna med förändrade kulturella livsformer och kulturmönster, vilka i allmänhet blir allt mera mång- och transkulturella eller beblandade i allmänhet. 
 Men denna förändring motsvaras inte på något automatiskt sätt av en förändring i utbudet av allmänna samlingslokaler, eller att lokalerna blir mer tillgängliga eller ändamålsenligt utformade. De allmänna samlingslokalerna måste aktivt anpassas till de förändrade förutsättningarna i samhället. Forskarna menar att en sådan anpassning av de allmänna samlingslokalerna är nödvändig. 
  
 7.5.2 
  
 Forskarnas samlade intryck och bedömningar 
  
 Forskarna sammanfattar svaren på de frågor som har varit utgångs- punkten för studien på följande sätt: 
  
 Den allmänna samlingslokalen utgör i hög grad själva närsam- hället!  
  
 Som en skärningspunkt mellan, eller mötespunkt för, medborgarskap, civilt samhälle och demokratisk delaktighet, utgör den allmänna samlingslokalen ofta själva närsamhället. Det är i hög grad här som det politiska och kulturella deltagandet och (gemen)skapandet sker. Det är här man umgås i vid mening. Här finns idéutbytet, studieverksamheten, det 
  
 191 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 SOU 2003:118 
  
 organiserade mötes- och föreningslivet, arrangemangen och nöjeslivet. Häri ligger den fundamentala betydelsen av den allmänna samlingslokalen, som det närsamhälleliga och som en infrastruktur för demokrati. 
  
 Den allmänna samlingslokalen är en central infrastrukturell platt- form, ett forum och en arena!  
  
 Den allmänna samlingslokalen kan vara en viktig beståndsdel för en levande demokrati och skapande kultur, för förnyade samverkansformer i samhälls- bygget och för utvecklingen av mera delaktiga och alternativa livsformer. Den är en del i en infrastruktur, inte bara för lokal demokrati, utan för demokrati i allmänhet. Ett samhälle som inte ger utrymme för allmän samling, en offentlighet i denna mening, lämnar inte heller fullt ut rum för demokrati i meningen folkstyre. Forskarna hänvisar till att många har pekat på den konkreta skillnad i närsamhällets livskraft och livsmiljö som finns mellan orter eller livsmiljöer, tätorter eller lands- bygd, förorter eller byar, om man har tillgång till en allmän samlingslokal eller inte. 
  
 Föreställningen om den allmänna samlingslokalens avtagande roll och minskande betydelse, eller till och med död, är omotiverad och förhastad!  
  
 Forskarnas intryck är att den allmänna samlingslokalen inte har fått en minskad betydelse, snarare tvärtom. Deras intryck är att den egentligen inte har något naturligt alternativ som allmän tillgång och nyttighet. Det finns därför ingen anledning att avskriva den allmänna samlings- lokalen med hänvisning till andra former, privata eller kommersiella alternativ. 
  
 De menar att den allmänna samlingslokalen även fortsättningsvis fyller en fundamental funktion, dock av ett snitt och med en utformning och funktion som motsvarar vår tids behov och intres- sen. Den allmänna samlingslokalen måste alltid vidareutvecklas. På många håll jäser det också av nya idéer, initiativ och verksamhets- former för en sådan anpassning up to date, utifrån en mångfald av skilda kontexter och betingelser. 
 Den allmänna samlingslokalen som resurs är inte given utan för- änderlig och måste anpassas!  
 Forskarna nämner några allmänna ramar för en sådan anpassning: 
  
 I större tätorter, särskilt i storstäder och i förortsmiljöer, tycks det finnas för få samlingslokaler, eller att de är svåråtkomliga 
  
 192 
  
 SOU 2003:118 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 eller för dyra. Särskilt påtagligt tycks detta vara i miljöer där det finns en stark mobilisering, exempelvis genom invandrar- föreningar och där ungdomsaktiviteter pyr och söker växt- utrymme. Det finns behov av lokaler som kan fungera som föreningshus, kulturhus och ungdomshus. 
  
 På landsbygden och i glesbygden tycks det på många håll finnas mer än nog med allmänna samlingslokaler. Forskarna menar att många samlingslokaler är en bra sak i sig, eftersom de spelar en viktig roll för närsamhället, för livsmiljöns vitalitet och ibland för att upprätthålla ett närsamhälle överhuvudtaget. Men det gäller också att kunna utrusta och utforma lokalerna i tillräck- ligt hög grad. De menar att en koncentration i detta avseende ibland kan vara en förutsättning. 
  
 Forskarna pekar också på att det kan finnas en spänning mellan centrum och periferi vad gäller olika typer av satsningar på olika verksamheter och aktiviteter. Det gäller både i större tätortsmiljöer, t.ex. mellan city och förorter, och i landsbygds- miljöer mellan tätort och byar. Det viktiga är enligt forskarna att man från såväl centrums som periferins samlingslokaler förmår att länka upp sig mot varandra verksamhetsmässigt. Ett centralt utbud, av exempelvis kulturarrangemang och kursverk- samhet, kan också decentraliseras för en större bredd. Vice versa kan ett lokalt utbud kopplas med det som händer centralt, som en mobilisering av efterfrågan eller som ett vidgat publik- och aktivitetsunderlag. 
  
 Forskarna anser också att de stora samlingslokalerna bör försöka finna former för att öppna sig för behov och intressen som inte är så köpkraftiga. De mindre lokalerna bör fortsatt synliggöra sig för nya behov och intressen, även sådana som inte är så väletablerade i närsamhället. De allmänna samlings- lokaler som har en anknytning till alternativa levnadssätt bör i högre grad än vad som idag tycks vara fallet försöka synliggöra sig själva just som det alternativ man utgör och knyta an till de strömningar i samhället som ligger nära ifrågavarande alterna- tiva livsformer. 
  
 Forskarna pekar på att en nedläggning av en allmän samlings- lokal kan innebära en känsla av hemlöshet för vissa aktörer om motsvarande lokaler inte finns att tillgå. Samtidigt kan det innebära en möjlighet till att göra en koncentrerad nysatsning om det finns andra, motsvarande lokaler, att vidareutveckla. Men profana lokaler är inte så lätta att ersätta med icke profana. 
  
 193 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 SOU 2003:118 
  
 Inte heller lokaler med varierande stark ideologisk anknytning är omedelbart utbytbara. Samtidigt kan konkurrerande lokaler tendera att undergräva förutsättningarna för växt och expansiv vitalitet. Forskarna menar att en omstrukturering inte är något positivt eller negativt i sig. Allt beror på de konkreta betingel- serna och i vilken grad olika behov och intressen kommer i kläm. 
  
 Forskarnas intryck är att behovet av allmänna samlingslokaler i realiteten har kommit att bli allt mer accentuerat, oavsett i vilken grad detta behov finns på den politiska dagordningen eller ej. De hänvisar till den vitalisering som har skett, dock inte alltid i så traditionella former, till det mångkulturellt blandade samhället, till ungdomskulturens och nya kulturuttrycks allt intensivare genomslag och till en revitaliserad politisk aktivism i relation till globaliseringsfrågor, miljöfrågor och könsidenti- tetsmässiga frågor. Det handlar då inte bara om ett behov av specialfunktioner av typen arrangemangs- och gästspelsscener, utan också om ett behov av möteslokaler, verksamhetslokaler och träningslokaler. 
  
 Forskarna menar att det generellt tycks behövas betydligt mera rum eller utrymme för kulturmöten och samlade verksamheter över gränser, ideologiska och livsåskådningsmässiga. Rent generellt är det också motiverat att efterlysa en större koppling mellan nya politiska rörelser och de allmänna samlings- lokalerna. Samtidens samhällsengagemang bör i högre grad dras in i den allmänna samlingslokalens offentlighet för att få spela den konstruktiva roll som samhällsengagemang måste få spela. I dessa avseenden finns det enligt forskarna också en utmaning vad beträffar den allmänna samlingslokalens anpassning till en roll och funktion som motsvarar vår tids, och den samtida demokratins, behov. 
  
 7.5.3 
  
 Forskarnas rekommendationer 
  
 Nya idéer, ambitioner och förnyelsearbete måste erkännas! 
  
 Forskarna har funnit att det pyr av nytänkande och nyskapande lokalt och underifrån. Det finns många vitala samlingslokaler, liksom konstruktiva utvecklingsidéer och pågående utvecklings- projekt på såväl mindre som på större orter. Det förefaller dock 
 194 
  
 SOU 2003:118 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 som om de goda exemplen inte har så lätt att spridas. Det hänger enligt forskarna kanske samman med att nytänkande och ny öppenhet utvecklas lokalt och underifrån och att det i allt för hög grad existerar i marginalen. Forskarna efterlyser därför ett starkare synliggörande, kanske också ett ökat erkännande, av de nya idéer, ambitioner och förnyelsearbete som bedrivs när det gäller allmänna samlingslokaler och deras anpassning till samtidens förutsättningar och behov. 
  
 De allmänna samlingslokalerna måste göra sig synliga och öppna sig för nya gruppers behov och intressen! 
  
 Forskarna menar också att alla allmänna samlingslokaler inte är stöpta i samma form, utan att de utgör en mångfald. Avgörande är det sammanhang som lokalen ingår i, de skilda behov och intressen som finns och de faktiska och efterfrågade mötena och verksam- heterna. Den etniskt blandade och minoritetsdominerade förorten har andra behov än glesbygdsorten. Den centralt belägna stora samlingslokalen har en samlad funktion som skiljer sig från den centralt belägna mindre allmänna samlingslokalen. 
 Behovs- och intresseperspektivet handlar om hur behov föder intressen och intressen föder behov, parallellt med att skilda behov och intressen i varierande grad uppmärksammas, synliggörs och artikuleras. Utbuds- och efterfrågeperspektivet handlar om att efterfrågan pockar på ett utbud, men också att ett utbud väcker efterfrågan, inte bara tillfredsställer ett redan artikulerat behov eller intresse. 
 I en djupare mening handlar utbud och efterfrågan om såväl den reella tillgången till lokalen som dess ändamålsenlighet i relation till specifika behov och intressen. I såväl artikulering som dynamisk anpassning finns det ett utrymme för prioriteringar och maktspel som inte bara bör uppmärksammas, utan som också konstruktivt bör tillämpas inom ramen för en medveten politik för allmänna samlingslokaler och deras funktion. 
 Forskarna menar att den allmänna samlingslokalens lokala bety- delse är starkt avhängig av den lokala politikens inställning och öppenhet, program och handlingsberedskap. Det gäller inte minst i fråga om en expansiv och offensiv respektive en mera defensiv eller kontraktiv hållning när det gäller den allmänna samlingslokalens utformning och bruk, funktion och roll. Inställningen, själva 
 195 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 SOU 2003:118 
  
 utvecklings- och förändringsinriktningen, tycks spela en avgörande roll. 
 Särskilt pockande tycks lokalbehoven vara bland etniska mino- riteter, bland de unga och bland nya sociala rörelser. Dessa grup- pers och verksamhetsformers särskilda lokalbehov hänger samman 
 dels med samhällsförändringarna i sig i alla dess dimensioner av nytt och förnyelse, med det engagemang och de mer eller mindre formellt organiserade aktiviteter som växer fram kring detta det nya och framväxande, 
 dels med det relativa utanförskap i relation till makten över den allmänna samlingslokalen som det nya och inte redan etablerade av naturliga skäl präglas av. 
 Etniska minoriteter tycks inte alltid vara medvetna om den resurs som den allmänna samlingslokalen utgör. Detsamma tycks vara fallet för den unga generationen. Nya verksamhetsformer och kulturuttryck, liksom nya politiska aktivitetsformer, tycks inte heller riktigt aktivt pocka på den allmänna samlingslokalen som plattform, forum och arena. 
 För att nämnda gruppers och verksamhetsformers behov och intressen skall få ett genomslag anser forskarna att de allmänna samlingslokalerna aktivt på olika sätt måste göra sig synliga och öppna upp sig för motsvarande behov och intressen. Synlighet och öppenhet att släppa in det nya skulle innebära en vitalisering av lokal kultur och lokal demokrati, vilket enligt forskarna har visat sig i de fall där sådan öppenhet och förnyelse redan praktiseras.Det finns många konkreta exempel att peka på. 
  
 Det behövs en lokalrörelse för den mångkulturella förorten! 
  
 Forskarna anser också att det behövs en lokalrörelse för den mång- kulturella förorten. De pekar på att utvecklingen under de senaste decennierna när det gäller allmänna samlingslokaler på landsbygden har varit mycket expansiv. Det saknas en motsvarande utveckling när det gäller den mångkulturella förorten, inte bara storstads- förorten, utan den etniskt blandade förorten generellt, där det finns ett klart behov av en expansiv utveckling. 
 Orsakerna till att läget på vissa ställen är mycket trängt när det gäller tillgången till samlingslokaler är enligt forskarna, 
 196 
  
 SOU 2003:118 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 dels de tillgängliga samlingslokalernas omfattning och karaktär, 
 dels att det finns en viss slutenhet, inte avsiktlig men faktisk, visavi grupper som unga, nyskapande kulturaktiva, politiskt aktiva inom nya sociala rörelser och även etniska minoriteter. 
  
 Det behövs ett öppet hus med utrymme för spontana och gränsöverskridande verksamheter, men också en målmedveten planlagd verksamhet som utgår från den allmänna samlingslokalens kontinuerliga verksamhet. 
  
 Forskarna pekar på den verksamhetsmässiga aspektens ökade betydelse. Det samtida samhället präglas i hög grad av det inne- hållsindustriella, av upplevelseindustrin och det upplevelsebaserade. Men samtidigt präglas det av aktivitetsdelaktighet och inte bara passivt deltagande. I motsvarande grad tycks det vara betydelsefullt att den allmänna samlingslokalen präglas av en fördjupad verksam- hetsplanering och verksamhetsanpassning. 
 Det räcker inte längre med att bara ställa en lokal till förfogande, utan den allmänna samlingslokalen måste också förbindas med såväl en spontan som planerad verksamhetsmässighet. Vad som är angeläget tycks vara såväl diversifiering som integrering. Det behövs ett öppet hus med utrymme för skilda verksamheter, även spontana och gränsöverskridande, men också en målmedveten planlagd verksamhet inifrån den allmänna samlingslokalen själv. 
 Forskarna menar att det är bruket, inte bara förvaltningen, av den allmänna samlingslokalen som blir allt mera avgörande. De allmänna samlingslokalerna utgör, just som allmänna samlings- lokaler, ett viktigt nav när det gäller det lokala samhällets sociala liv med en tyngdpunkt i de innehållsliga verksamheter som är för- bundna med lokalerna som sådana eller i sig. Det räcker därför inte längre bara med att tillhandahålla lokalen, utan man måste också på det ena eller andra sättet involvera sig i dess bruk, om den allmänna samlingslokalens betydelse skall kunna inlösas. 
 De pekar på att en viktig ledstjärna tycks vara att samverka med skilda aktörer och parter, att länka eller kedja ihop sig. Uppkopp- lingar, nätverkskontakter och partnerskapssamverkan är tidstypiska nyckelord som också är av central betydelse för den allmänna samlingslokalen. 
 För verksamhetsinriktningen tycks det vara centralt att man förmår gripa tillfället, att lämna rum för tillfällighetsarrangemang och tillfälliga verksamheter, inte bara det mer permanenta eller 
 197 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 SOU 2003:118 
  
 återkommande. Man måste också se till att det finns tillgängliga spontanytor, eftersom samtidens livskultur och kulturliv i allt högre grad inriktas på det temporära och informella, upplevelsen och det omedelbara. 
  
 Det behövs nya rum för nya typer av aktiviteter! 
  
 För att vidmakthålla en vital funktion och roll handlar det enligt forskarna inte bara om lokalen i sig, utan också om lokalens fysiska utformning och tekniska utrustning, tillgänglig pedagogisk och annan kompetens, verksamhetscoaching och projektledarskap. Det räcker inte med att bara se på upplåtelsen i sig, utan man måste också beakta lokalens beskaffenhet och vilken verksamhet som är möjlig i lokalen, den innehållsliga funktionen, de aktiviteter och processer som den allmänna samlingslokalen anknyter till och möjliggör. 
 Enligt forskarna behövs det en ökad öppenhet och flexibilitet när det gäller tillhandahållandet av lokaler. Det behövs nya rum för nya typer av aktiviteter. De nämner exempelvis behovet av någon typ av black  
 box-lokal, 
  basteknisktvälutrustad och flexibel att inrymma olika slags av verksamheter med olika typer av utrustnings- och utformningsbehov. Det räcker alltså inte med traditionella mötes- eller arrangemangslokaler. Lokalerna måste anpassa sig till de aktivitetsformer som idag är de som i allt högre grad engagerar. 
  
 Det behövs kulturprogram för deltagande och delaktighet, för livskultur och kulturliv, för gemensamt skapande och för- nyelse, för kontakter över gränser, etniciteter, generationer och genrer! 
  
 Forskarna betonar vikten av kulturprogram. De har funnit att det ganska allmänt tycks finnas ett behov av kulturprogram för deltagande och delaktighet, för livskultur och kulturliv, för gemen- samt skapande och förnyelse, för kontakter över gränser, etniciteter, generationer och genrer. Kultur har blivit allt viktigare. För att understryka denna ökade betydelse hänvisar de till kultur- industrins ökade betydelse, sådant som musikrörelser, media, design m.m. 
 De menar att kreativitet och innovation i allt högre grad för- medlas genom stil och subkultur. Kulturellt kapital blir i samma grad en allt viktigare grundval för social differentiering och ojämlikhet. Även den allmänna samlingslokalens funktion och roll 
 198 
  
 SOU 2003:118 
  
 Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden 
  
 för närsamhälle och demokrati, för medborgerlig delaktighet och deltagande, påverkas av denna djupgående samhällsförändring. 
  
 Det behövs också lokala samhällspolitiska handlingsprogram för den allmänna samlingslokalen. 
  
 Avslutningsvis anser forskarna att samlingslokaler generellt sett tycks spela en viktig roll. Men denna roll kan och måste vitaliseras som en viktig beståndsdel i ett demokratiskt samhälle genom att man öppnar upp för och släpper in det nya, lämnar rum för deltagande och delaktighet och eftersträvar att vara en plattform, ett forum och en arena, för en livskultur och ett kulturliv av vår tids snitt. 
 Detta nya är nära relaterat till just de unga, till nya kulturella uttrycksformer, nya politiska rörelser och kulturmötets mång- kulturella beblandning. Det är i hög grad här som vitaliteten och förnyelsekraften, det levande medborgarengagemanget, finns. I samma grad är det detta som måste in i lokalerna, in i närsamhället och in i den lokala demokratin. 
 De anser därför att det behövs lokala samhällspolitiska hand- lingsprogram för den allmänna samlingslokalen. De saknar kommunala kultur- och fritidspolitiska program, liksom ungdoms- politiska och integrationspolitiska program, som är länkade till demokratiaspekten och de medborgerliga fri- och rättigheterna. 
 Överhuvudtaget berörs som regel inte frågan om den allmänna samlingslokalens betydelse för demokrati och medborgarskap, eller bara högst allmänt och i förbigående, i kommunala mål- och hand- lingsprogram. De anser att det skulle vara ett stort steg framåt om den allmänna samlingslokalen som resurs, med dess funktion och roll, uttalat, öppet och offensivt, markerades och aktualiserades i sådana program.De menar vidare att i detta sammanhang vore det önskvärt om ramen för samhällspolitiken rörande den allmänna samlingslokalen uttalat hanterades 
  
 dels som en central kulturpolitisk fråga i relation till offensiva kulturpolitiska mål, 
  
 dels som en avgörande fråga för i vilken grad det kulturella medborgarskapet, vid sidan av det politiska, sociala och civil- rättsliga, skall kunna befrämjas. 
  
 199