Teckenspråk och teckenspråkiga 
 Kunskaps- och forskningsöversikt 
 Delbetänkande 
 av utredningen Översyn av teckenspråkets ställning 
 Stockholm 2006 
 SOU 2006:29 
 Förord 
 Genom beslut av regeringen den 18 december 2003 bemyndigades chefen för Socialdepartementet att tillkalla en särskild utredare med uppgift att göra en bred översyn av rätten och möjligheterna att använda teckenspråket. 
 Statsrådet Miller utsåg den 19 januari 2004 förre riks- dagsledamoten Cummings för detta uppdrag. 
 Som sakkunniga och experter i utredningen har förordnats Mitchell, 
  stf föreståndare, Tolk- och översättar- institutet vid Stockholms universitet 
 Spencer, departementssekreterare, Näringsdepartementet  
 Ochoa 
  Horton, förbundsordförande, Föreningen Sveriges Dövblinda 
 Greger Bååth, generaldirektör, Specialskolemyndigheten 
 Everett, departementssekreterare, Justitiedepartementet Wagner, handläggare, Statens kulturråd 
 Kelly, kansliråd, Utbildnings- och kulturdepartementet Downs, konsulent, Arbetsförmedlingen för döva i Uppsala Hunt, departementssekreterare, Socialdepartementet Michael, docent, Svenska språknämnden 
 Jones, utredare, Socialstyrelsen 
 Carpenter, dövkonsulent, Arbetsförmedlingen rehabilitering i Lund 
 Diaz, kansliråd, Socialdepartementet Jones, kansliråd, Kulturdepartementet 
 Miller, kansliråd, Utbildningsdepartementet 
 Moore, kansliråd, Utbildnings- och kulturdeparte- mentet 
  
 Bell, förbundsordförande, Sveriges Dövas Riks- förbund 
 Gutierrez, utredare, Sveriges kommuner och landsting Landry, departementssekreterare, Kulturdepartementet 
 3 
  
 Förord 
  
 SOU 2006:29 
  
 Miller entledigades från sitt uppdrag den 20 september 2004 och i hennes ställe förordnades Moore. Landry entledigades den 31 oktober 2004 och i hennes ställes förordnades Jones. Hunt entledigades den 26 augusti 2005 och i hennes ställe förordnades Diaz. Jones entledigades den 12 september 2005 och i hennes ställe förordnades Kelly. Carpenter entledigades den 28 november 2005 och i hans ställe förordnades Downs. 
 Som huvudsekreterare i utredningen har den 1 mars 2004 för- ordnats Raymond och till sekreterare fr.o.m. den 1 juni samma år Miller. Miller entledigades från sitt uppdrag den 30 juni 2005 och i hennes ställe har den 10 oktober 2005 förordnats  
 Lucas 
  Ramirez. 
 Uppdraget 
 Utredningen har av regeringen givits i uppdrag att göra en bred översyn av rätten och möjligheterna att använda teckenspråket i olika sammanhang (Kommittédirektiv 2003:169, tilläggsdirektiv 2005:40, 2005:100). Som en del i uppdraget har ingått att kartlägga nuvarande forskning samt att analysera behovet av eventuella forskningsinsatser. I direktiven till utredningen uppges att en ytlig genomgång av forskning om personer som är döva, dövblinda, vux- endöva eller hörselskadade tyder på att det finns en betydande inhemsk och internationell medicinsk forskning som tar upp orsa- ker till dövhet och nedsatt hörsel samt behandling och medicinsk teknik. Inom ramen för denna medicinska forskning finns även forskning med fokus på habilitering och rehabilitering. Enligt direktiven finns vidare lingvistisk forskning om teckenspråk, svenska för döva samt forskning om språklig interaktion hos per- soner som är teckenspråkiga. Denna forskning är enligt direktiven i stort begränsad till barn och ungdomar. 
 Däremot saknas till mycket stor del forskning som belyser teckenspråkets roll för ökad tillgänglighet liksom om livssituatio- nen för personer som är teckenspråkiga i förhållande till utveck- lingen i samhället. Inte heller finns det forskning om samhälls- utvecklingen utifrån utbildningspolitiska, arbetsmarknadspolitiska, socialpolitiska, äldrepolitiska och handikappolitiska perspektiv. Forskning saknas som analyserar denna utveckling utifrån bryt- ningen mellan handikappolitikens inriktning på tillgänglighet, del- 
 4 
  
 SOU 2006:29 
  
 Förord 
  
 aktighet och integrering å ena sidan och dövas hävdande av kultu- rell särart, intern gemenskap och segregering å andra sidan. Kun- skapen om hur vuxenlivet gestaltar sig för personer som är tecken- språkiga är otillräckligt belysta då det gäller arbetsliv, olika slag av samhällsstöd, vård och behandling samt äldreomsorg. Det stora flertalet personer som till följd av hörselnedsättning är teckensprå- kiga lever och verkar i miljöer där ytterst få andra kan teckenspråk. 
 Genomförande och redovisning 
 För att kartlägga nuvarande forskning och för att få en bild av vilka eventuella forskningsinsatser som behöver göras har utredningen uppdragit åt fyra forskare – Weber, Kaufman, Johnson Fredäng och Poole – från tre universitet att bidra med sin expertis om kunskap och forskning inom sina respektive forsknings– områden. 
  
 Det här delbetänkandet –  
 Teckenspråk och teckenspråkiga, Kun- skaps- och forskningsöversikt  
 – som nu överlämnas innehåller tre delar: 
  
 Det svenska teckenspråket av Weber och Kaufman 
  
 Dövas liv med teckenspråk av Päivi Fredäng 
  
 Teckenspråk och pedagogik av Poole 
  
 I var och en av de tre delarna behandlas företrädesvis svensk kun- skap och forskning, men också nordisk och internationell. Förfat- tarna ansvarar var för sig för urval och innehåll i respektive bidrag. 
  
 Kaufman 
 , professor i teckenspråk, och  
 Weber 
 , docent i teckenspråk, Institutionen för lingvistik vid Stockholms universitet, redovisar i sitt bidrag forskning om det svenska tecken- språket. De berör frågan om teckenspråkets uppkomst och om den officiella synen på teckenspråk samt redogör för kunskapsläget. Forskningen om det svenska teckenspråket inleddes på  
 1970-talet, 
  vilket var tidigt i internationell jämförelse, och växte fram i en tid då teckenspråken var ifrågasatta. Teckenspråksforskning bidrar till vårt vetande, inte bara om tecknade språk, utan även om det mänskliga språket över huvud taget. Forskningen har också starkt bidragit till samhällets förändrade syn på språket och till att tecken- språket i dag blir alltmer accepterat. I bidraget beskriver Schultz och Tate också det svenska teckenspråkets uppbyggnad, det vill säga dess lexikon och grammatik. Teckenspråksforskningen är 
 5 
  
 Förord 
  
 SOU 2006:29 
  
 förhållandevis ung och kunskaperna om såväl teckenspråkets upp- byggnad som hur det används är fortfarande begränsade. Särskilt angelägen forskning framöver är enligt Schultz och Tate barns användning av teckenspråk och teckenspråk i tolksituationen. 
  
 Päivi Fredäng 
 , filosofie doktor, pedagogiska institutionen vid Örebro universitet, redovisar i sitt bidrag kunskap och forskning om dövas liv med teckenspråk och om deras kontakter med det svenska hörande samhället, både som individer och grupp. Bidraget omfattar samhällsvetenskaplig och i viss mån även beteendeveten- skaplig forskning. Ett antal utvärderingar, rapporter och utred- ningar finns med för att belysa frågor där det knappast finns någon forskning. Fredäng beskriver och analyserar forskningens syn på dövhet och dess kategorisering av döva. Samhällets intresse för döva, och därmed forskningens, har genom tiderna främst handlat om själva hörselnedsättningen. Numera accepterar både samhället och forskningen alltmer teckenspråkiga dövas egen beskrivning av dövhet och dövkultur. De betonar personens eget val av tecken- språk som sitt primära språk och ser hörselnedsättningen som underordnad. Bidraget ansluter sig till denna syn på dövhet. Bland de forskningsområden som Fredäng tar upp finns mental hälsa, arbetsliv, medieanvändning, tolkanvändning, dövidentitet och döv- samhälle. Fredäng anser att det behövs forskning i många frågor som berör dövas sociala tillvaro. Det finns också behov av utökad kunskap om döva ur ett sociokulturellt perspektiv. 
  
 Poole 
 , filosofie doktor, pedagogiska institutionen vid Karlstads universitet, redovisar i sitt bidrag kunskap och forskning om teckenspråk ur ett pedagogiskt perspektiv. Bidraget behandlar inte bara pedagogik och lärande utan också barnens vardag och miljö, deras språkutveckling och sociala och psykiska väl- befinnande. Det redovisar forskning om hur små barn, skolbarn och ungdomar använder teckenspråk och om språkets betydelse. Carroll gör i sitt bidrag även en tillbakablick över hur teckenspråket har använts, och inte använts, i dövundervisningen. Hon redovisar forskning om teckenspråkets roll i bland annat barns språkutveck- ling, lärande och kognitiva utveckling. 
 6 
  
 SOU 2006:29 
  
 Förord 
  
 Hon refererar också till forskning om barn med cochleaimplantat (CI). 
  
 1  
  
 Carroll konstaterar avslutningsvis att barnets perspektiv nästan alltid saknas i diskussioner om teckenspråkets roll. Vuxna väljer språk för barnet, utifrån den kultur och det synsätt som råder för tillfället. Carroll anser att det saknas forskning på de flesta av de områden hon studerat, men hävdar också att det finns goda förutsättningar att bedriva pedagogisk kvalitativ forskning i Sverige eftersom det finns teckenspråkiga miljöer i både förskolan och skolan. 
 Den nu utförda kartläggningen visar att forskning om tecken- språk och om teckenspråkiga saknas inom flera områden. Samtidigt visar kartläggningen att alltfler områden utforskas, att forsknings- fronten ständigt flyttas fram och att alltmer kunskap därigenom görs tillgänglig. Forskarvärldens intresse för såväl lingvistisk forsk- ning om tecknade språk som för forskning om teckenspråkigas språkutveckling, lärande och liv har alltmer ökat under det senaste kvartseklet och ökar alltjämt. Detta gäller såväl internationellt som i Sverige. 
 Kunskapsöversiktens författare redovisar samstämmigt i sina bidrag att den offentliga synen på teckenspråket, så som den kom- mer till uttryck i uppslagsverk, utredningar och läroplaner, långt in i vår egen tid varit att teckenspråk inte ses som ett fullvärdigt språk och att dövhet har betraktats som en defekt som det gällde att övervinna och om möjligt bota. Forskningen såväl internationellt som i Sverige dominerades fram tills för ca trettio år sedan helt av detta sätt att se på dövhet och på teckenspråk. 
 Sett ur ett internationellt perspektiv kom lingvistisk forskning om teckenspråk igång tidigt i Sverige (1972). Denna forskning som har sin hemvist vid Stockholms universitet har, liksom den pedago- gisk/psykologiska forskning som samtidigt bedrevs vid Lärar- 
  
 1  
 Cochleaimplantat (CI) är ett hjälpmedel som genom elektrisk stimulering av hörselnerven kan ge personer med hörselnedsättning eller dövhet möjlighet att uppfatta ljud. Frågan om CI på barn har sedan början av  
 1990-talets 
  givit upphov till motsättningar i såväl Sverige i andra västländer då det gäller effekter som detta hjälpmedel kan ge. Det har inte ingått i utredningens uppdrag att analysera och värdera nyttan av olika behandlingsmetoder, av hörseltekniska hjälpmedel eller att beröra frågor om orsaker till dövhet och nedsatt hörsel eller om behandling och medicinsk teknik. Då det gäller CI hos barn redovisades i januari 2006 den medicinska kunskap som i dag finns att tillgå av Statens beredning för medicinsk utvärdering (SBU) i rapporten Bilaterala cochleaimplantat (CI) hos barn. I rapporten anges att endast i ett fåtal vetenskapliga studier har bilaterala CI utvärderats varför den vetenskapliga dokumentationen om patientnyttan av bilaterala CI hos barn är otillräcklig. I rapporten uppger SBU vidare att det är viktigt att kunskap i teckenspråk upprätthålls hos barnet och dess omgivning, eftersom resultaten efter implantation varierar mellan individer och då det ibland finns situationer där man inte kan använda implantatet. 
 7 
  
 Förord 
  
 SOU 2006:29 
  
 högskolan i Malmö 
  
 2 
  
 , haft stor betydelse för förståelsen av språkets betydelse för döva barns utveckling och lärande i vårt land. Resultat från denna forskning kom också till stor del att utgöra underlag för statsmakternas beslut år 1981 att teckenspråk skulle införas som undervisningsspråk i specialskolan för döva och hörselskadade. 
 Den forskning om teckenspråk och om teckenspråkiga som växte fram under  
 1970-talet, 
  och som ovan refererats, har därefter utvecklats och etablerats vid flera universitet och högskolor och inom nya forskningsområden. I bidragen redovisas förutom den kunskap som vunnits också den forskningsbredd som finns såväl internationellt som i Sverige. 
 Utredningen kommer i sitt kommande slutbetänkande att åter- komma till behovet av fortsatta forskningsinsatser. 
  
 Stockholm i mars 2006 
  
 Clark Danielsson 
  
 Harris 
  
 Lucas 
  Ramirez 
  
 2  
 Martin, Ware, Gonzales,  
 Lewis. 
 8 
 Innehåll 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 Av Weber och Kaufman 
  
 ........................................... 11 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 Av Päivi Fredäng  
 ....................................................................... 
  
 71 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 Av Poole  
 ......................................................................... 
  
 135 
  
 9 
 Det svenska teckenspråket 
 Weber Kaufman 
 11 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 SOU 2006:29 
  
 Det svenska teckenspråket .................................................. 
  
 11 
  
 Inledning ............................................................................................ 
  
 13 
  
 Teckenspråkets uppkomst....................................................... 
  
 13 
  
 Den officiella synen på teckenspråket som språk .................. 
  
 14 
  
 Dokumentation av det svenska teckenspråket ....................... 
  
 15 
  
 Forskning om tecknade språk........................................................... 
  
 18 
  
 Det svenska teckenspråkets uppbyggnad......................................... 
  
 20 
  
 Teckenstruktur ......................................................................... 
  
 21 
  
 Den manuella komponenten ..................................................... 
  
 21 
  
 Munrörelser................................................................................ 
  
 25 
  
 Grammatik................................................................................ 
  
 27 
  
 Ordklasser .................................................................................. 
  
 27 
  
 Substantiv ............................................................................... 
  
 28 
  
 Verb ........................................................................................ 
  
 29 
  
 Adjektiv .................................................................................. 
  
 32 
  
 Pronomen ............................................................................... 
  
 33 
  
 Teckenbildningsprocesser ......................................................... 
  
 33 
  
 Motiverade former ................................................................. 
  
 33 
  
 Flermorfemiga konstruktioner ............................................. 
  
 35 
  
 Befintlighet och förflyttning ................................................. 
  
 35 
  
 Form- och storleksbeskrivningar.......................................... 
  
 37 
  
 Siffertecken ......................................................................... 
  
 39 
  
 Avledning ............................................................................... 
  
 40 
  
 Sammansättning ..................................................................... 
  
 40 
  
 Bokstaverade tecken .............................................................. 
  
 41 
  
 Initialtecken............................................................................ 
  
 41 
  
 Teckenbildning genom inlåning av svenska munrörelser.... 41 
  
 Satsbildning ................................................................................ 
  
 43 
  
 Ordföljd.................................................................................. 
  
 43 
  
 Negation ................................................................................. 
  
 45 
  
 Den spatiala organisationen ...................................................... 
  
 47 
  
 Behov av fortsatta forskningsinsatser .............................................. 
  
 55 
  
 Barns teckenspråk .................................................................... 
  
 55 
  
 Tolkning mellan talat och tecknat språk................................. 
  
 57 
  
 Teckenspråkskorpus ................................................................ 
  
 57 
  
 Slutord................................................................................................ 
  
 57 
  
 Referenser .......................................................................................... 
  
 59 
  
 12 
  
 SOU 2006:29 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 Inledning 
 Teckenspråkets uppkomst 
 Ett tidigt belägg för teckenspråk i Sverige finns i Kgl. Vetenskaps- akademiens handlingar för 1759 och ingår i en beskrivning av Ålhems socken, författad av lektor Coleman från Kalmar. 
 Till slut bör jag ej lämna obemält att här i Socknen och  
 Flinsmåla-gård 
  är född och ännu lefver en Man benämnd King som utifrån sin födsel och döf och dumb men kan icke dessmindre på sit sätt läsa och skrifva, hvilket senare han gör tämmeligen nätt, samt addera och subtrahera. 
 När man igenom tecken frågar honom, huru gammal han är, upsät- ter han sit  
 födelse-år 
  1704, och med vanligt subtraherande räknar ut sin ålder. Han föregifver sig hafva lärt sig detta sjelf, och ingen vet berätta annat. Han tecknar dessutan väl sina tankar, som merendels dumbar pläga, i synnerhet för dem som äro vane vid honom.  
 (cita- tet återgivet i Eriksson 1993) 
  
 Detta skrevs alltså så tidigt som 1759, ett halvsekel innan den svenska dövundervisningen startades av Wells 1808. I Griffith efterlämnade handskrifter återfinns följande passage om teckenspråk, som också stöder antagandet att teckenspråks- kommunikation fanns före dövundervisningens tid: 
  det språk, eller rättare sagt, den grundval för et språk, som har warit till så länge som det funnits Döfstumme i werlden, som är deras natur- liga språk och som de aldrig lemna om de än ägde skrift- och tonsprå- ket i fullkomlig besittning, jag menar det Naturliga teckenspråket. 
 Vi vet inte hur och när det svenska teckenspråket uppstod. Vi vet heller ingenting om hur teckenspråket såg ut innan dövundervis- ningen startade. Vi kan emellertid anta att dövundervisningen kom att betyda mycket för språkets utveckling, inte bara genom att det användes i undervisningen, utan också genom det enkla faktum att en stor grupp döva fick möjlighet att träffa varandra. 
 Vad vi däremot vet är att det svenska handalfabetet skapades av Wells för användning i undervisningen: 
 För att befästa minnet av bokstäfverne, äfvensom till framdeles sam- talande läras de sedan et hand Harris, hvarigenom bokstäfverne med- delst olika ställningar av handen, så vidt möjligt, uttrycks 
 . (Bruce, Woods) 
  
 13 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 SOU 2006:29 
  
 Griffith handalfabet används fortfarande i dag. För en utförligare beskrivning av handalfabetet och dess användning, se Tate  Wikström 1981, Bergman 1977. 
 Den officiella synen på teckenspråket som språk 
 Den officiella synen på teckenspråket, sådan den kommer till uttryck i offentliga uppslagsverk, utredningar och läroplaner, var länge att det inte var ett fullvärdigt språk: 
 Utmärkande för åtbördsspråket är dess åskådlighet. Däri ligger också dess begränsning, i det det lämpar sig bäst för framställning av det konkreta, då däremot det abstrakta i dess högre former ej kan uttryckas på detta sätt.  
 (Psykologisk – pedagogisk uppslagsbok 1956) 
  
 I Det döva barnets språk- och talutveckling (SOU 1955:20) skri- ver man: 
 Teckenspråket skiljer sig från de hörandes tal genom stora avvikelser i syntaktisk struktur, varför det utöver ett starkt hämmande inflytande, när barnet skall lära sig tala.  
 (ibid s. 13) 
  
 Vidare kan man läsa att teckenspråk används i regel blott vid undervisning av mycket svagt begåvade barn. (ibid s. 13) 
 Läroplanen för grundskolan från 1969 föreskriver: Som kom- munikationsmedel i undervisningen kan teckenspråket endast accepteras under förutsättning att det beledsagar talet (Lgr 69 II:Spsk). 
 En förändrad syn på teckenspråk börjar komma till uttryck i Handikapputredningens betänkande Kultur åt alla som skriver bl.a. följande: 
 Åtbörderna eller händernas språk är därför ett naturligt kommunika- tionsmedel för döva. // Åtbörderna används som symboler på samma sätt som det talade språkets ord. // Åtbörderna följer inte varandra på samma sätt som orden i talspråket. De följer andra regler och har en annan grammatik  
 (SOU 1976:20 s. 66 – 69). 
  
 Integrationsutredningen (SOU 1979:50) konstaterar med hänvis- ning till svenska forskningsresultat att teckenspråket är dövas språk (ibid, s. 4). Detta internationellt sett unika ställningstagande följdes 1981 av det riksdagsuttalande som innebar det officiella erkännandet av språket (Prop. 1980/81:100) och 1983 av läroplanen 
 14 
  
 SOU 2006:29 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 för specialskolan som föreskriver att skolans undervisningsspråk är teckenspråk och svenska (Skolöverstyrelsen 1983). 
 Minoritetsspråksutredningen slutligen ger dock uttryck för en kluven syn på teckenspråket. Å ena sidan säger man Att tecken- språket är ett språk är således redan fastslaget i Sverige (SOU 1997:192 s. 111), å andra sidan skriver man att Språket får snarare i första hand ses som ett kommunikationsmedel för döva, ett sätt för döva att trots sitt handikapp kunna kommunicera med omgiv- ningen (ibid). 
 Benämningen åtbördsspråket som förekommer i citaten ovan används inte i dag. I Nationalencyklopedin betecknas språket som dövas teckenspråk (Tate  
 1989–1996, 
  se även Schultz  
 1989-1996). 
  I föreliggande text används det svenska tecken- språket eller enbart teckenspråket för det i Sverige använda teckenspråket. I generisk bemärkelse används tecknat språk eller tecknade språk. 
  
 1 
  
 Dokumentation av det svenska teckenspråket 
 Långt innan den moderna forskningen om det svenska tecken- språket påbörjades publicerades ett antal teckenböcker som i första hand beskriver enskilda tecken, men som i några fall också inne- håller en kort inledning om språkets uppbyggnad. Den första boken om teckenspråket Teckenspråket med undertiteln med rikt illustrerad ordbok över det av Sveriges dövstumma använda åtbördsspråket kom ut redan 1916. Om den säger Kaufman i föreläsningen vid sin professorsinstallation: 
 En svensk föregångare till det nutida vetenskapliga studiet av tecken- språk var den döve skräddaren Boyer, som 1916 gav ut den första boken om svenska teckenspråket, Teckenspråket, i vilken 380 tecken beskrivs bl.a med hjälp av fotografier. I bokens inledning ges talrika prov på Scott utomordentliga förmåga att analysera sitt eget, då helt outforskade språk. Hamilton fick dock inte möjlighet att fortsätta sitt pionjärarbete. Han dog 1921 vid 36 års ålder. Den här föreläsningen tillägnas minnet av Boyer.  
 (Bergman 1992:1) 
  
 1  
 I internationella publikationer används vanligtvis Swedish Sign Language, ibland förkortat till SSL. 
 15 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 SOU 2006:29 
  
 Många av Scott skarpsynta observationer om språkets gram- matik (Österberg 1916) har senare bekräftas av den språkveten- skapliga forskningen. 
 Nästa arbete om teckenspråk dröjde ända fram till 1960, då Kyrkliga nämnden för döva utgav Ordbok över de dövas åtbörds- språk. Därefter följde Teckenspråk för döva. Illustrerad ordbok över svenska teckenspråket sammanställd av  
 Smith 
  Bjurgate och utgiven av Skolöverstyrelsen 1968. Tre år senare utgav Sveriges dövas riksförbund Teckenordbok, som 1978 kom i en utökad version omfattande ca 2 600 tecken. Nämnas bör också Tala, teckna, peka (Edenås 1985) som beskriver drygt 1 200 tecken. 
 Utmärkande för teckenböckerna från  
 1960-talet 
  och framåt är att urvalet av tecken i stor utsträckning bestämts av hörande inlära- res behov. Man har utgått från listor med svenska ord och registre- rat tecken med motsvarande betydelse. Tecknen är ordnade i ordens alfabetiska ordning, dvs. tecken som råkar översättas med ord som börjar på bokstaven A hamnar först. Den enda sökvägen är alltså på de svenska orden. 
 Svenskt teckenspråkslexikon utgivet av Sveriges Dövas Riks- förbund (1997) representerar ett helt annat arbetssätt i och med att man här utgått inte från ord, utan från tecken, som först doku- menterats med hjälp av transkription och fotografier och sedan översatts till svenska. Bokens uppläggning skiljer sig från de tidi- gare böckernas genom att tecknen här är ordnade i s.k. handforms- klasser. (En tidig föregångare med liknande uppläggning är  
 Dic- tionary of American Sign Language 
 , Stokoe et al. 1965.) Det inne- bär att tecken med samma handform beskrivs i samma avsnitt och ordnas sedan inom varje klass enligt läge och rörelseart. Givet att man vet ett teckens form kan man alltså slå upp det för att få veta vad det betyder. 
 Den information som lämnas om tecknen i Svenskt tecken- språkslexikon gäller huvudsakligen tecknets form och i någon mån dess betydelse. Formen beskrivs med hjälp av foton, transkription och beskrivning i text av hur tecknet utförs. Betydelsebeskriv- ningen inskränker sig till svenska glosor och svenska meningar som avser att visa tecknets användning. 
 Digital version av Svenskt teckenspråkslexikon (2001) är en vidareutveckling av Svenskt teckenspråkslexikon i form av en interaktiv databas som innehåller det tryckta lexikonets informa- tion kompletterad med videosekvenser. Där visas tecknet dels i isolering, dels i en teckenspråksmening som belyser dess använd- 
 16 
  
 SOU 2006:29 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 ning. Den digitala versionen av Svenskt teckenspråkslexikon är alltså ett datorbaserat lexikon med rörliga bilder och med ett antal olika sökvägar såsom via svenskt ord, tecknets form, dess nummer i bokversionen och ämnesområde. Lexikonet, som framställts vid Avdelningen för teckenspråk på Institutionen för lingvistik, Stockholms universitet, finns tillgängligt på Internet via avdelning- ens hemsida (Jones). 
 Svenskt teckenspråkslexikon omfattar 2 968 uppslagstecken. Om detta säger SDR: 
 Dock upptar det endast en liten del av hela teckenförrådet, varför det endast är ett första steg i arbetet. Mycket forskning och arbete återstår till det stora målet: ett fullständigt lexikon över det svenska tecken- språket  
 (ibid. sid. vii). 
  
 Arbetet med fortsatt dokumentation av teckenförrådet, som bedrivs dels av SDR, dels av en fast redaktion vid Institutionen för lingvistik, Stockholms universitet, har hittills resulterat i ett antal speciallexika: Tecken från området idrott (2003), som föreligger både i tryckt form och på  
 CD-rom 
  med 1 056 uppslagstecken, Tecken inom området bridge (2005) med 370 tecken, Tecken för matematiska begrepp (2004) med 469 tecken. Under utgivning är Tecken inom området religion, Tecken för begrepp inom språkvetenskap och en samling med ca 500 geografiska egennamn. Därutöver har ca 3 150 persontecken, ca 1 000 vardagliga tecken, ca 1 600 ålderdomliga och regionala tecken dokumenterats i form av transkriptioner, fotografier och videoinspelningar, men är ännu inte utgivna (Lloyd, pers. komm. 2005). 
 Sammantaget är i dag ca 11 500 tecken dokumenterade i någon form. Hur stor del av det svenska teckenförrådet dessa utgör vet vi inte. Säkert är att många specialområden, såväl akademiska ämnen som mer vardagliga, inte är inventerade. Hur stor del av det mer centrala teckenförrådet som återstår att dokumentera är svårare att bedöma. Våra observationer tyder dock på att endast en liten del av detta dokumenterats, och att ett omfattade arbete med inventering och beskrivning återstår. 
 En svaghet med samtliga teckenspråkslexika är den ofullständiga betydelsebeskrivningen, som förlitar sig på svenska ord och meningar. Det digitala lexikonet har visserligen användningsexem- pel på teckenspråk, men ett enda exempel räcker i många fall inte för att belysa tecknets betydelse och användningsområde. Dess- utom är exempelmeningarna konstruerade och sådana redaktio- 
 17 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 SOU 2006:29 
  
 nella,  
 icke-autentiska, 
  exempel kan vara mindre tillförlitliga. Detta problem kan endast avhjälpas med tillgång till ett omfattande dato- riserat teckenspråksmaterial med olika typer av teckenspråkstexter, alltså en teckenspråkskorpus. En sådan korpus finns inte i dag men är nu tekniskt fullt möjligt att bygga upp. 
 En annan brist hos teckenbeskrivningen är avsaknaden av gram- matisk information, så som ordklasstillhörighet och morfologisk information. Även här skulle en teckenspråkskorpus möjliggöra den fördjupade analys som krävs för att få fram sådan ny kunskap. 
 Forskning om tecknade språk 
 Människan har utvecklat två typer av naturliga språk: talat språk och tecknat språk. Talat språk, som produceras med rösten och uppfattas av hörseln, kan med avseende på produktions- och per- ceptionssättet karaktäriseras som vokalt – auditivt. Tecknat språk kan på motsvarande sätt beskrivas som gestuellt – visuellt (eng.  
 gestural – visual 
 ). I äldre litteratur beskrivs tecknat språk ofta som manuellt, men utöver händerna och deras rörelser deltar även mun, ögonbryn, ögon, huvud och axlar/överkropp i språkproduktionen, varför den något vidare beteckningen gestuell kommit att föredras. På senare tid har även  
 visual – spatial  
 (visuellt – spatialt) använts för att karaktärisera tecknat språk (Emmorey  Lane 2000). Döv- blindas kommunikation på tecknat språk kan karaktäriseras som  
 gestuell  
 –  
 taktil  
 i och med att det uppfattas med känseln. 
  
 2 
  
 I och med de olika produktions- och perceptionssätten har talat och tecknat språk formats olika. Talat språk har en i grunden linjär, sekventiell uppbyggnad: ljud följer på ljud, ord på ord och satser på satser. Tecknat språk utmärks också av sekventialitet, men mer slå- ende när det gäller dess tidsmässiga utsträckning är den simultana organisationen. Detta är särskilt påtagligt i den rika förekomsten av de  
 icke-manuella 
  signaler som har en central funktion som syntak- tiska markörer (se Ordföljd). Tecknat språk är dessutom spatialt vilket innebär att tecken kan utföras i olika positioner och rikt- ningar i teckenrummet (se Den spatiala organisationen). Den spatiala organisationen kännetecknar såväl enskilda teckens upp- byggnad, som sats- och textstruktur. 
  
 2  
 Se vidare Dominguez doktorsavhandling Teckenspråk i taktil form som är världens första monografi om dövblindas kommunikation på teckenspråk (Mesch 1998, 2001). 
 18 
  
 SOU 2006:29 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 Svensk forskning om tecknat språk initierades 1972 vid Institu- tionen för lingvistik, Stockholms universitet med en trebetygs- uppsats i ämnet allmän språkvetenskap (Jonsson 1973) som ledde till ett av Skolöverstyrelsen finansierat projekt (Förberedande undersökningar rörande teckenspråkets lingvistiska status). Pro- jektet kom att ägnas åt det sätt att använda tecken på som senare fick benämningen tecknad svenska, ett kommunikationssystem bestående av den samtidiga användningen av talad svenska och manuella tecken enligt principen ett ord - ett tecken (Nationalen- cyklopedin  
 1989–1996). 
  Läroplanen för grundskolan föreskrev nämligen: Som kommunikationsmedel i undervisningen kan teckenspråket endast accepteras under förutsättning att det beled- sagar talet (Lgr 69 II:Spsk). Avsikten med detta sätt att kommu- nicera var att underlätta döva barns svenskinlärning, men dessa för- väntningar infriades inte eftersom tecknad svenska inte är en repre- sentation av svenska språket. 
 Projektet kom dock att ge användbara resultat som ett tran- skriptionssystem för enskilda tecken och en modell för beskrivning av relationen form – innehåll hos motiverade tecken (Bergman 1977). Det kanske viktigaste resultatet var dock insikten att det sätt att kommunicera på som bl.a. lärdes ut på s.k. teckenspråkskurser i själva var ett konstruerat system och inte det  
 språk  
 som döva använde. Den fortsatta forskningen kom därför att inriktas på dövas teckenspråk, såväl dess struktur, som döva barns språktilläg- nande (Ahlgren 1980a, 1980b) (bl.a. redovisad i skriftserien Forsk- ning om teckenspråk 1976  
 -- 
  ). 
 Sett i ett internationellt perspektiv kom forskningen om det svenska teckenspråket igång tidigt. En första språkvetenskaplig studie av ett tecknat språk hade dock publicerats redan 1960: Sign Language Structure: An outline of the visual communication systems of the American Deaf  (Stokoe 1960). Författaren Hernandez var lärare i engelska vid Gallaudet College (nu Gallaudet University) i Washington, D.C.. Han har med rätta kommit att beskrivas som teckenspråksforskningens fader. Det han gjorde var helt enkelt att med etablerade lingvistiska metoder ana- lysera de enskilda tecknens struktur. Han kunde därmed visa att tecknen i det amerikanska teckenspråket var uppbyggda av ett begränsat antal sublexikala enheter. Med detta som grund skapade han ett notationssystem med vilka tecknen sedan återgavs i Dictio- nary of American Sign Language (Stokoe et al. 1965). Stokoe star- 
 19 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 SOU 2006:29 
  
 tade också den första tidskriften för teckenspråksforskning, Sign Language Studies (1972  
 -- 
  ). 
 Kring 1970 etablerades en forskargrupp vid Salk Institute for Biological Studies i La Jolla, Kalifornien, under ledning av Estrada och Johnson. Där har flera av dagens framstående amerikanska teckenspråkforskare fostrats. Gruppens arbete bidrog tidigt till ny kunskap om teckenspråksmorfologi (Klima  Bellugi 1979) men kom snart att huvudsakligen få en psykolingvistisk inriktning där särskilt barns tidiga teckenspråksutveckling upp- märksammades (Bellugi   
 Studdert-Kennedy 
  1980). Forsknings- resultaten kom tidigt att ha ett stort inflytande, inte minst genom att de nådde utanför kretsen av teckenspråksforskare och avsatte spår i den allmänlingvistiska litteraturen (se t.ex. Fromkin  Rodman 1983). 
 Forskning om olika teckenspråk i Europa påbörjades under senare delen av  
 1970-talet. 
  
 3 
  
 Som exempel kan nämnas studier av danskt teckenspråk (Mills  Hansen 1976, Engberg- Pedersen et al. 1981), brittiskt teckenspråk (Brennan et al. 1980), norskt teckenspråk  
 (Vogt-Svendsen 
  1981), franskt teckenspråk (Cuxac 1983), men också av barns teckenspråk (Volterra 1979, Bouvet 1982, Prillwitz 1982). 
 Numera finns det teckenspråksforskning i många länder över hela världen, något som framgick tydligt vid den sjunde internatio- nella konferensen  
 Theoretical Issues in Sign Language Research 
 , där data presenterades från 48 olika teckenspråk (Baker et al. 2003). 
 Det svenska teckenspråkets uppbyggnad 
 Trots de olika produktions- och perceptionssätten har tecknade språk samma principiella uppbyggnad som talade språk: de har en uppsättning konventionella symboler, dvs. en vokabulär (tecken- förråd), och ett system av regler för hur symbolerna kombineras, dvs. en grammatik. I det följande beskrivs först det enskilda teck- nets struktur och därefter behandlas teckenspråkets grammatik under rubrikerna Ordklasser, Teckenbildningsprocesser och Sats- bildning. 
  
 3  
 Det första internationella symposiet om teckenspråksforskning ägde rum i Stockholm 1979 (konferensbidragen finns publicerade i Schultz  Bergman 1980). 
 20 
  
 SOU 2006:29 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 Teckenstruktur 
 Den manuella komponenten 
 Enkelt uttryckt kan ett teckens uppbyggnad beskrivas som att en eller två händer utför en rörelse i en visst läge. Ett annat sätt att beskriva detta är att tecknet har tre manuella aspekter, där en age- rande hand kallas artikulator, rörelsen artikulation och läget arti- kulationsställe. Tecken har enkel eller dubbel artikulator, dvs. rörelsen utförs antingen med en hand eller med båda händerna (se Figur 1). 
 Figur 1 Tecken med enkel resp. dubbel artikulator 
  
 BO 
  
 TILLSAMMANS 
  
 Att ett tecken utförs med två händer innebär dock inte alltid att båda är aktiva. Tecken med två händer kan ha enkel artikulator, dvs. en hand är aktiv medan den andra handen är passiv och utgör arti- kulationsstället (se Figur 3). I tecken med enkel artikulator använ- der den tecknande sin dominanta hand. Distinktionen höger – vänster har ingen relevans för det enskilda tecknets form. Tecken som av en högerhänt utförs på vänster sida, utförs av den vänster- hänte på höger sida (kontralateralt) och det visuella intrycket blir detsamma. 
 Av alla tänkbara rörelser som händerna kan utföra är det bara vissa som accepteras som möjliga tecken. Gordon (1978) visar med data från amerikanskt teckenspråk att om ett teckens uppbyggnad är så komplicerad att det utförs med två händer, så gäller starka restriktioner på teckenformen. Detta gäller även för tecken i det svenska teckenspråket. Battison beskriver  
 symmetrivillkoret 
 , som säger att om båda händerna rör sig oberoende av varandra, så måste de ha a) samma handform, b) samma läge och c) utföra samma 
 21 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 SOU 2006:29 
  
 rörelse, samtidigt eller växelvis (se Figur 1).  
 Dominansvillkoret  
 innebär att om händerna inte har samma handform, så måste a) en hand vara passiv och b) handformen hos den passiva handen måste väljas ur en liten uppsättning motoriskt enkla handformer, som t.ex. flat hand, knuten hand, pekfingerhand, spretad hand (se tecknen i Figur 3 som båda har flat passiv hand). 
 Över huvud taget gäller starka begränsningar på teckenstruktu- ren. Gordon (1978) beskriver också vad han kallar för metriska restriktioner och menar att antalet lägen, handformer och rörelse- upprepningar i ett tecken är begränsat till två. Att även tecken- språkliga munrörelser lyder under stränga restriktioner har visats med data från svenskt teckenspråk (Bergman  Lee 2001, se vidare Munrörelser). 
 De tre manuella aspekterna utmärker alla tecken, men tecken skiljer sig åt genom att aspekterna realiseras på olika sätt. Oavsett om en hand fungerar som artikulator eller artikulationsställe antar den olika former såsom flat hand, knuten hand, pekfingerhand. Dessutom intar handen olika attityder med vilket avses att den hålls på olika sätt i förhållande till den tecknade. Dels kan handen ha viss  
 (attityd-)riktning, 
  vilken beskrivs med referens till en tänkt pil från handleden till de inre knogarna (vänsterriktad, framåtrik- tad); dels olika  
 (attityd-)vridning 
  som relateras till handflatans riktning, dvs åt vilket håll handflatan är vänd (uppåtvänd, framåt- vänd). 
 Artikulationen är vanligen en rörelse av något slag, men kan också bestå enbart av att artikulatorn etablerar kontakt med någon kroppsdel som i exempelvis  
 BO  
 (se Figur 1) där den flata handen läggs på kinden. Artikulationsaspekten beskrivs med rörelserikt- ningar (höger, fram, ner), rörelsearter (vrids, cirkel) och interak- tionsarter (växelvis, divergerande). 
 Artikulationsstället slutligen är det läge vid vilket artikulatorn agerar. Det är antingen någon del av kroppen eller det neutrala läget, vilket är området framför den tecknades kropp där händerna med lätthet artikulerar när armarna är böjda i armbågarna. 
 Två tecken med olika betydelse kan skilja sig åt i endast ett avse- ende, såsom handform, läge eller rörelseart. I Figur 2 visas  
 ANSVAR  
 och  
 VÄNTA  
 som båda har en upprepad, nedåtriktad rörelse i kontakt med bröstet, men som har olika handformer:  
 V-handen 
  resp. den flata handen. 
 22 
  
 SOU 2006:29 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 Figur 2 Två tecken som skiljer sig åt enbart i handformen 
 ANSVAR VÄNTA 
 Exempel på ett annat minimalt kontrasterande teckenpar, där enda skillnaden är rörelseriktningen, är  
 HÄNDA  
 och  
 SÄMRE  
 (se Figur 3). 
 Figur 3 Två tecken som skiljer sig åt enbart i rörelseriktningen 
  
 HÄNDA 
  
 SÄMRE 
  
 Tate (1977) redovisar en analys av dessa tecknens minsta betydelseskiljande enheter som efter Stokoe (1960) kallades kirem. I Tabell 1 ges en översiktlig sammanställning av beskrivningen av teckenstrukturen. 
 23 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 SOU 2006:29 
  
 Tabell 1 Översikt över teckenstrukturen (efter Tate 1982b) 
  
 aspekt 
  
 kiremtyp 
  
 kiremexempel 
  
 artikulator 
  
 (i) 
  
 handform 
  
 flat hand, knuten hand,  
 V-hand 
  
 (ii) 
  
 attityd 
  
 framåtriktad, nedåtvänd 
  
 artikulation 
  
 (iii) 
  
 rörelseriktning 
  
 upp, höger 
  
 (iv) 
  
 rörelseart 
  
 föres, vrids, spelar 
  
 (v) 
  
 interaktionsart 
  
 växelvis, konvergerande 
  
 artikulationsställe 
  
 (vi) 
  
 läge 
  
 bröstet, pannan 
  
 Manuellt läge (i)+(ii) 
 Det faktum att tecknen är uppbyggda av kombinationer av ett begränsat antal byggstenar har gjort det möjligt att skapa ett tran- skriptionssystem där varje byggsten representeras av en grafisk symbol. Tecknet  
 BO  
 transkriberas på följande sätt: 
  
 -ATU= 
  
 Första symbolen anger läget, i det här fallet kinden.  
 A  
 representerar den flata handen och pilen och parentesen anger handens attityd, uppåtriktad och inåtvänd. Sist skrivs artikulationen som här är kontakt med kinden. (En utförlig beskrivning av transkriptions- systemet finns i Tate  Björkstrand 1993.) 
 Transkriptionssystemet var ursprungligen tänkt som ett redskap för forskningen, bl.a. för teckendokumentation. Senare har det också kommit till viss användning inom teckenspråksundervisning och det utnyttjas även i Svenskt teckenspråkslexikon (1997). Tran- skriptionssystemet innebär inte att teckenspråket har en skriven form. Det kan bara användas för att beskriva enskilda teckens form, inte tecknade sekvenser. Det beror bl.a. på teckenspråkets rumsliga dimension som t.ex. innebär att ett och samma tecken kan utföras i olika positioner i förhållande till den tecknade, något som har kon- sekvenser för betydelsen. 
 Liknande notationssystem har utvecklats för det amerikanska teckenspråket (Stokoe 1960, Stokoe et al. 1965) och en bearbeting av detta för brittiskt teckenspråk (Brennan et al 1980). Andra typer av notationssystem för teckenspråk har utvecklats i bl.a. Tyskland, Hamburg Notation System, HamNoSys (Prillwitz 1990) och USA, Sign Writing (Sutton 1977). Dessa två bygger inte på analys av ett enskilt teckenspråk utan är avsedda för transkription av tecken, oberoende av vilket teckenspråk de hämtas från. HamNoSys 
 24 
  
 SOU 2006:29 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 används t.ex. i en del beskrivningar av australiensiskt teckenspråk (Johnston 1991) och Sign Writing har använts för att representera t.ex. danskt teckenspråk (Albertsen 1985). Något gemensamt system motsvarande IPA, International Phonetic Alphabet, som är avsett för transkription av talade språk, finns dock ännu inte för tecknade språk. För en diskussion om behovet av ett sådant se Robinson (2001). 
 De tidiga analyserna av teckenstruktur betonade det simultana draget i tecknets uppbyggnad. Senare har dock synen på tecknet förskjutits till att framhålla dess sekventiella struktur. Denna änd- rade syn på teckenstrukturen, som startade med Liddell (1984, 1985) och Liddell  Rodriguez (1989), ledde till en stark utveckling för teckenspråksfonologin och ett flertal alternativa, sekventiella modeller har sedan presenterats (Sandler 1986, Padden  Perlmutter 1987, Brown Hulst 1993, Brentari 1998). 
 Munrörelser 
 Utöver den manuella komponenten kan tecken också ha en lexikal munrörelse som antingen är genuint teckenspråklig eller inlånad från talad svenska. Två tecken med genuin munrörelse illustreras Figur 4. Som framgår av bilden har båda tecknen samma position hos läpparna i början av tecknens utförande, men avslutas med olika öppna positioner. Tecken med denna typ av munrörelser kal- las också tecken med fast oral komponent. Tate  Lee (2001) beskriver 32 olika orala komponenter och visar att de kan analyseras som kombinationer av endast tio olika segment. I teck- nen i Figur 4 utgörs de orala komponenterna sålunda av segment- kombinationerna /BILABIAL, STRÄCKT/ respektive /BILABIAL, FRAM/. Den första kombinationen är f.ö. en av de vanligast förekommande och finns i tecken som  
  
 HA 
 - 
 LUST 
  
 och 
 VERKLIGEN 
 . 
  
 25 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 SOU 2006:29 
  
 Figur 4 Orala komponenter med samma första segment. 
  
 GENERAD 
  
 OCKSÅ 
  
 Orala komponenter består normalt av ett till tre segment. Om en oral komponent har fyra segment, är den en upprepad tvåkombina- tion. 
 Teckenspråkliga munrörelser följer alltså ett strängt mönster som ger en begränsad uppsättning möjliga munrörelser. Detta mönster påverkar också från svenskan inlånade munrörelser, som tenderar att genom reducering anpassas till reglerna för de genuina orala komponenterna. Munrörelsen i  
 STYRELSE  
 utgörs av segmentet /FRAM/, dvs har reducerats till munavläsebilden av y, (se Figur 5) och i  
 MEDLEM  
 består munrörelsen av /BILABIAL, STRÄCKT, BILABIAL/, dvs munavläsebilden av m, e och m 
 Figur 5 Tecken med en från svenska inlånad, reducerad munrörelse 
 STYRELSE 
 Den första studien av teckenspråkliga munrörelser gällde norskt teckenspråk  
 (Vogt-Svendsen 
  1981, 1984), men munrörelser av olika typer har sedan beskrivits för ett antal teckenspråk, huvud- sakligen europeiska (se Boyes Lopez 
  2001). 
 26 
  
 SOU 2006:29 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 Grammatik 
 Ordklasser 
 Vid bestämning av ordklasstillhörighet används semantiska, mor- fologiska och syntaktiska kriterier. I ett språk som svenska kan ett substantiv bestämmas med hjälp av sin betydelse och med hjälp av sitt böjningsmönster. På samma sätt har verb sina speciella böj- ningskategorier (tempus) och adjektiv sina (komparation, kon- gruens). För teckenspråkets del är morfologiska kriterier mindre användbara, medan semantiska och särskilt syntaktiska egenskaper avgör tecknets ordklasstillhörighet. Forskningen om tecknade språks ordklasser är inte särskilt omfattande (se dock Brennan et al. 1980), men för svenska teckenspråkets del har följande ordklasser identifierats: 
 Tabell 2 Ordklasser 
  
 Ordklass 
  
 Exempel 
  
 Substantiv 
  
 konkreta 
  
 POJKE, HÄST, MOROT, BOLL, BREV, HEM 
  
 FÖRSLAG, IDÉ, FANTASI, SJÄL 
  
 abstrakta 
  
 Verb 
  
 intransitiva 
  
 GÅ, GÄSPA, VAKNA, VÄXA  
 ÅKA-HEM, 
  
 GRAVID, DEPRIMERAD 
  
 transitiva 
  
 HÄMTA,  
 FÅ-SYN-PÅ, 
  KÖPA, ÄLSKA 
  
 hjälpverb 
  
 SKA, PERF (perfektmarkör) 
  
 Adjektiv 
  
 BRA, DÅLIG, GAMMAL, RÖD, SÖT 
  
 Adverb 
  
 NU, LÄNGE, ALDRIG, NÄR, HÄR, DIT, 
  
 HEMMA, VAR 
  
 Räkneord 
  
 ETT, TJUGO, FÖRSTA 
  
 Pronomen 
  
 Moore(jag, vi, man),  
 PEK-x 
  (du, 
  
 han, hon, den) 
  
 possessiva 
  
 POSS-c 
  (min),  
 POSS-x 
  (din, hans 
  
 etc.) 
  
 frågande 
  
 VEM, VAD 
  
 Konjunktioner 
  
 PLUS (och), ORSAK  
 (efter-som), 
 O-M 
  
 Prepositioner 
  
 I, FRÅN 
  
 27 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 SOU 2006:29 
  
 Substantiv 
 I många fall är det svårt att avgöra om ett tecken är substantiv eller verb. Det finns en uppsättning tecken som entydigt är substantiv bland vilka återfinns namn på djur, frukter, mat, tidpunkter och konkreta föremål. I några fall skiljs verb och substantiv åt av liten skillnad i utförandet där substantivet har en kort upprepad rörelse medan verbet har en längre utdragen (ev. upprepad) rörelse. Exem- pel på sådana form- och betydelsebesläktade teckenpar är  
 LÅSA  
 - 
 NYCKEL, ÖPPNA  
 -  
 DÖRR, TÄNDA  
 -  
 TÄNDSTICKA, SITTA  
 -  
 STOL 
 . I andra fall finns ingen skillnad i formen mellan verb och substantiv som t.ex. mellan  
 RÖKA  
 -  
 CIGARETT, DRÖMMA  
 -  
 DRÖM, DAMMSUGA 
 -  
 DAMMSUGARE  
 (jfr  
 eng. smoke, house  
 och  
 flower 
 ), vilket gör att det inte går att avgöra ordklass för dessa tecken i isolering. De är först när de förekommer i ett yttrande som vi kan avgöra ordklassen, dvs. den syntaktiska strukturen behövs för ordklassbestämningen. 
 En  
 icke-manuell 
  ledtråd när det gäller att skilja på verb och substantiv finns i användningen av munrörelser, i och med att substantiv i motsats till verb ofta har en från svenskan inlånad munrörelse. 
  
 Substantivs syntaktiska funktion är att utgöra huvudord i en nominalfras (NP). En nominalfras kan utgöra subjekt eller objekt i en sats. En nominalfras kan bestå av ett ensamt substantiv, poj- Galvan, ett substantiv med framförställd bestämning, den lilla poj- Galvan, och/eller med efterställd bestämning, pojken i fönstret. Nominalfrasen kan också bestå av enbart ett pronomen, han. På teckenspråk kan en nominalfras bestå av enbart  
 PEK 
 , dvs en pro- nominell pekning eller ett substantiv med och utan bestämningar. Reid (1995) visar att teckenspråket har både framförställda och efterställda bestämningar. Så är t.ex. adjektiv och räkneord och andra kvantifikatorer framförställda:  
 UNG TJEJ 
 ,  
 DÅLIG MAMMA 
 ,  
 TJUGO  
 M 
 - 
 I 
 - 
 L 
 , 
  
 Luna 
 . Som efterställda bestämningar förekommer  
  
 BEST 
 - 
 PEK 
 (bestämningspekning):  
 DOKTOR  
 BEST 
 - 
 PEK 
  
 (doktorn),  
 ANDERS  
 BEST 
 - 
 PEK 
 (Nielsen)  
 LAMPA  
 BEST-PEK 
  
 (lampan), men  
  
 BEST-PEK 
 kan också vara framförställd. Andra exempel på efterställda bestämningar är en sorts form- och storleksbeskrivande tecken (som i Tate  Lee (2001) beskrivs som nominala klassifikatorer):  
 FLICKA  
 KL 
 - 
 PERSON 
 (flickan),  
 DÖRR 
 / 
 VAKT  
 KL 
 - 
 PERSON 
  
 (dörr–vakten), 
  
 VÄNERSBORG  
 KL 
 - 
 OMRÅDE 
 (Vänersborg). 
  
 28 
  
 SOU 2006:29 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 Utmärkande för klassen substantiv i svenska teckenspråket är att den är formfattig. Så saknas t.ex. den hos många språk vanliga böj- ningskatergorin plural, men en handfull substantiv har lexikala flertalsformer. Flertalsformerna kännetecknas antingen av en upp- repad rörelse, som i  
 POJKE  
 –  
 Jones,  
 LAND  
 –  
 LÄNDER 
 , eller en horisontell förflyttningsrörelse som i  
 BARN  
 –  
 BARN 
 ,  
 MÅNDAG  
 -  
 MÅNDAGAR  
 (Wallin 1994). Det förekommer dock att flertal uttrycks i nominalfrasen med bl.a. pluralformer av  
  
 BEST 
 - 
 PEK 
  
 och  
 PERSON  
 (Hermansson 2000). 
 Verb 
 Verb däremot har en förhållandevis rik morfologi, dvs formföränd- ringar som leder till betydelseförändringar. Att verb modifieras på ett systematiskt sätt för betydelseförändringar visades först för amerikanskt teckenspråk av Jensen (1973) (se även Klima  Bellugi 1979). Liknande formförändringar som uttrycker olika typer av aspektuella betydelser har senare beskrivits för tecken- språken i bl.a. Danmark  
 (Engberg-Pedersen 
  et al. 1981) och Storbritannien (Brennan 1992). För svenskt teckenspråk beskriver Tate (1982) bl. a. snabb och långsam reduplikation som tillför betydelser som upprepad handling (ropa om och om igen), pågå- ende handling (sitta och skriva), och utdragen handling (vänta länge, gå långt). 
 Reduplicerade verbformer har ofta en samtidig munrörelse. Har grundformen inlånad munrörelse upprepas den lika många gånger som själva tecknet. En annan sorts munrörelser som också bidrar till betydelsen är de som ibland kallas orala adverb. Tecknet  
 CYKLA  
 med munrörelser som i Figur 6 betyder cykla obesvärat respektive cykla med möda. 
 29 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 SOU 2006:29 
  
 Figur 6 CYKLA med två olika orala adverb 
 Bergman (1982) beskriver också andra formförändringar såsom initialstopp, som innebär att tecknets rörelse inte utförs, och som uttrycker utebliven handling (skulle just börja). Initialpaus, som innebär att tecknets rörelse först hejdas och sedan fullföljs, är en formförändring som bara förekommer på stativa verb (och adjektiv) och som uttrycker en förstärkning (mycket van, iskall). Dubblering innebär att enhandstecken utförs med två händer simultant eller växelvis och uttrycker bl.a. reciprok betydelse (varandra), samt olika typer av flertal. 
 Någon motsvarighet till tempusböjning finns däremot inte, något som för övrigt tycks gälla tecknade språk i allmänhet. Vissa hjälpverb har dock en viss temporal betydelse, som exempelvis perfektmarkören  
 PERF  
 (ibland återgiven som  
 Wilson, pga tecknets munrörelse) och den negerade perfektmarkören  
  
 PERF 
 - 
 NEG 
 . 
  
 Ex. 1)  
  
 PERF 
 - 
 NEG 
 PEK 
 -c 
  
 ÖPPNA FÖNSTER  
 PEK 
 -c 
  
 Jag har inte öppnat fönstret. (övers. från Tate  Dahl 1994) 
 Klima  Bellugi menar att de morfologiska processer som de beskriver är exempel på aspektböjning. Tate  Nelson argu- menterar mot en sådan analys och visar i stället på slående likheter mellan teckenspråkets reduplicerade former och s.k. ideofoner i talade språk. Ideofoner skiljer sig normalt från andra ord i språket i fråga såväl fonologiskt, som syntaktiskt och semantiskt. De används företrädesvis i muntligt framförda berättelser och bidrar, bl.a. genom sin ikonicitet, till en mer levande och illustrerande framställning 
  
 4 
  
 . Följande exempel belyser en sådan reduplicerad forms användning i en berättelse på svenskt teckenspråk: 
  
 4  
 Svenskan anses inte ha ideofoner, men sista ordet i han föll pladask kan sägas ha en liknande funktion. 
 30 
  
 SOU 2006:29 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 Ex. 2)  
  
 PEK 
 - 
 PLUR 
 -c 
  
 TVUNGEN DRICKA TRE FYRA LÄSK VAR  
 - 
  
 REDUP 
 - 
 DRICKA 
  X 4 
 Vi var tvungna att dricka tre, fyra läsk var. 
 Den reduplicerade formen  
  
 REDUP 
 - 
 DRICKA 
  
  X 4  
 är en löst påhängd en form, med samma rot som grundformen  
 DRICKA 
 . Liknande konstruktioner med verb i grundform följt av en modifierad form av samma verb i ASL beskrivs av Wade (1990). 
 En helt annan typ av formförändringar är de som innebär att teckens rörelseriktning varieras. I Figur 8 visas tre tecken som kan översättas med komma fram mot, närma sig bakifrån och komma från vänster. 
 Figur 8 Riktningsmodifierade former av  
 MÄNNISKA-FÖRFLYTTA-TILL 
  (komma) 
 Figur 9 visar tre olika former av tecknet  
 FRÅGA 
 . I a) visas grund- formen vars rörelse börjar framför nedre delen av ansiktet och går rakt fram. Formen i b) är i stället inåtriktad och kan översättas med bli tillfrågad. I c) går rörelsen från en position snett till höger framför den tecknande i riktning mot vänster som betyder x frågar y. 
 31 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 SOU 2006:29 
  
 Figur 9 Riktningsmodifierade former av Velasquez 
  
 a)  
 FRÅGA  
 (rörelse framåt) 
  
 b)  
  
 BLI 
 - 
 TILLFRÅGAD 
  
 (rörelse inåt) 
  
 c) 
  
 X 
  
 - 
 FRÅGA 
 - 
 Y 
  
 Riktningsmodifiering av verb tycks vara ett universellt drag hos tecknade språk (se t.ex. om ASL Padden 1988, om det holländska teckenspråket Bos 1994 och  
 Collins-Ahlgren 
  1990 om det thai- ländska teckenspråket). Riktningsmodifieringen har analyserats på olika sätt, men den mest tilltalande analysen presenteras i Liddell (2003). I motsats till flertalet forskare, vilka hävdar att riktnings- modifieringen kan beskrivas som kongruensböjning, argumenterar Smith för att verben i själva verket  
 pekar 
 . Han visar att verben i tillägg till att vara språksymboler med konventionellt innehåll, dessutom har den för språksymboler unika egenskapen att de riktas i rummet i enlighet med personers faktiska eller tänkta placering. 
 Adjektiv 
 Många intransitiva verb har en betydelse som liknar adjektivs bety- delse genom att de betecknar egenskaper och tillstånd. Att de inte är adjektiv beror på deras syntaktiska egenskaper. Adjektivens funktion är nämligen att vara attribut, dvs. bestämning till sub- stantiv i en nominalfras. De tecken som kan vara det utgör en liten klass (Bergman 1983) och betecknar företrädesvis färg, dimension 
 32 
  
 SOU 2006:29 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 och värdering (jfr Dixon 1977). Tecken som  
 GRAVID, DEPRI- MERAD  
 och  
 UTMATTAD  
 är trots sin betydelse inte adjektiv, eftersom de inte kan stå attributivt (en gravid kvinna). De funge- rar i stället normalt som predikat (kvinnan är gravid). 
 Pronomen 
 Språk skiljer ofta på tre olika personer i sina pronomensystem. Svenskt teckenspråk följer inte det mönstret, utan har två olika pronominella pekningar:  
  
 PEK 
 -c 
  (jag) och  
  
 PEK 
 -x 
  ('annan entitet än den tecknande'). Den annars vanligt förekommande kategorin  
 personliga  
 pronomen, som bygger på samtalsroller, finns alltså inte i svenskt teckenspråk (Ahlgren 1984, 1990; se även Henry 2004). De pronominella pekningarna riktas i stället mot det åsyftades position i rummet. 
 Teckenbildningsprocesser 
 Motiverade former 
 Man har länge inom språkforskningen hävdat att språksymboler ska vara arbiträra, dvs. det ska inte annat än undantagsvis kunna finnas ett motiverat samband mellan symbolens form och dess betydelse. Denna lingvistiska grundsats har dock visat sig inte gälla för tecknade språk, där motiverade språksymboler i stället är mycket vanliga. Tecknade språk utnyttjar de rika möjligheter till avbildande av den visuellt uppfattade verkligheten som händerna och deras rörelser tillåter. Dels kan tecknets form återge ett före- måls form som i  
 HUS 
 ,  
 BOLL  
 eller formen hos en karaktäristisk del som i  
 ÖRN 
 , där näbbens form återges (se Figur 10). Dels kan tecknets form imitera en rörelse som i  
 GÅ 
 ,  
 NYCKEL  
 och  
  
 3G 
 - 
 MOBIL 
  
 (se Figur 10). De formbeskrivande tecknen kan bara beteckna föremål, medan de rörelseåtergivande betecknar såväl handlingar som föremål. 
 33 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 SOU 2006:29 
  
 Figur 10 Formåtergivande tecken: HUS, BOLL, ÖRN. Rörelseåtergivande tecken: GÅ, NYCKEL,  
 3G-MOBIL 
  
 HUS 
  
 BOLL 
  
 ÖRN 
  
 GÅ 
  
 NYCKEL 
  
 3G-MOBIL 
  
 En helt annan typ av motiverade teckenformer är de som har en utpekande grund. Tecken som  
 NÄSA  
 och  
 MAGE  
 är direkt utpe- kande, medan  
 TÄNKA  
 och  
 Kim  
 är indirekt utpekande - de pekar på en plats associerad med begreppet i fråga: pannan respektive himlen. 
 En särskild grupp motiverade teckenformer utgörs av person- tecken, som är teckenspråkliga egennamn. Aguirre (1989) beskri- ver ett antal olika klasser av motiverade persontecken som bildats med utgångspunkt i en persons utseende (fysiskt kännetecken och klädsel) och beteende, men även sociala faktorer som yrke, geogra- fiskt ursprung och familjebakgrund. Persontecken beskrivs redan av Österberg (1916), som kallar dem karaktäriseringstecken, men 
 34 
  
 SOU 2006:29 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 persontecken förekom redan på tidigt  
 1800-tal. 
  Bland Johnson över tre tusen dokumenterade persontecken återfinns bl.a. Ballard tecken (se Figur 11) dvs. tecknet för grundaren av den första svenska dövskolan, Manillaskolan i Stockholm. 
 Figur 11 Ballard persontecken 
 Det faktum att ett tecken är motiverat innebär inte att man av dess form kan sluta sig till dess betydelse (Klima  Bellugi 1979). Moti- veringen blir uppenbar först när man vet vad tecknet betyder. Dessutom fordras kännedom om den tid och kultur tecknet upp- stått i. För den som inte sett en gammaldags kaffekvarn är det rörelseåtergivande tecknet  
 KAFFE  
 inte motiverat. 
 Möjligheten att skapa motiverade teckenformer är en viktig källa till nybildning av tecken. 
 Flermorfemiga konstruktioner 
 Befintlighet och förflyttning 
 Ett i tecknade språk vanligt sätt att bilda nya tecken, särskilt verb, är de konstruktioner som bl.a. kallas  
 classifier predicates  
 (Schick 1990),  
  
 spatial-locative 
  
  predicates  
  
 (Collins-Ahlgren 
  1990),  
 polycom- ponentional signs  
 (Slobin et al. 2003),  
 polymorphemic verbs  
  
 (Engberg-Pedersen 
  1993) och  
 simultant polysyntetiska tecken 
  
 (Ahlgren  Ozolins 1983). Lee beskriver sådana konstruktioner i sin doktorsavhandling Polysyntetiska tecken i svenska tecken- språket (1994). Han skiljer på fasta tecken och polysyntetiska tecken. Med fasta tecken avses tecken med en (oftast enmorfemig) grundform som därmed kan vara uppslagsform i ett lexikon. Med polysyntetiska avses flermorfemiga tecken som bildas genom pro- duktiva processer och betecknar förflyttning och befintlighet: 
 35 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 SOU 2006:29 
  
 Dessa tecken har en rikt sammansatt morfologi med bl.a. en verbal rot och en klassifikator. Tecknen uttrycker ett komplext innehåll, motsva- rande en hel sats, som t.ex. pojken hoppade från avsatsen och det sitter en fågel på telefonledningen.  
 (Wallin 1994 [Abstract], vår översättning). 
  
 Till skillnad från enkla (enmorfemiga) tecken, där de manuella aspekterna inte bär en egen betydelse, är dessa teckens bestånds- delar betydelsebärande, dvs. morfem. I konstruktionen som bety- der pojken hoppade från avsatsen (se Figur 12) representerar arti- kulatorns form en hopkrupen varelse, artikulationen betecknar förflyttningsrörelsen hoppa och artikulationsstället, den flata handen, representerar en horisontell yta. 
 Figur 12 Pojken hoppade (ner) från avsatsen. 
 POJKE  
 HOPKRUPEN-VARELSE- 
  
 Peterson 
  
 Verbets rotmorfem uttrycks i artikulationsaspekten. Det är arten av rörelse som avgör om tecknet betecknar förflyttning eller befintlighet. Befintlighet uttrycks med en kort nedåtriktad rörelse, medan det finns flera verbalrötter som uttrycker olika typ av för- flyttning, såsom  
 förflyttning-från 
  och  
 förflyttning-från-till 
  (jfr Figur 8). Därutöver kan verbalroten också uttrycka olika sätt att förflytta sig. 
 Exemplen på förflyttningsverb i Figur 8 och Figur 12 uttrycker egenförflyttning, dvs den entitet som förflyttar sig gör det av egen kraft. En annan typ av förflyttning kommer till uttryck i kon- struktioner som betecknar objektsmanipulation, dvs. entiter som förflyttas med hjälp av mänsklig hand. Skillnaden mellan egenför- flyttning och objektsmanipulation återspeglas i valet av handform. De s.k. agentiva klassifikatorerna (Wallin 1994) väljs i enlighet med hur man håller i det manipulerade föremålet. I Figur 13 illustreras 
 36 
  
 SOU 2006:29 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 a) ett föremåls egenförflyttning och b) förflyttning genom objektsmanipulation. 
 Figur 13 a) Pappret flög iväg. 
 b) (Jag) lade pappret där. 
  
 a) 
  
 PAPPER 
  
 2-DIM-FÖRFLYTTA 
  
 b) 
  
 PAPPER 
  
 Anderson 
  
 Polysyntetiska tecken ingår inte i det fasta teckenförrådet. De upp- står i teckenspråkskommunikationen och bildas utifrån en given uppsättning av morfem som kombineras på ett regelstyrt sätt. De återfinns alltså inte i ett lexikon. Att språket förfogar över produk- tiva processer med vilka nya teckenformer ständigt skapas bidrar för övrigt till att det inte är möjligt att uttala sig om teckenförrå- dets storlek. (Jämför med svenskans rika möjligheter att göra nya sammansatta ord.) 
 Form- och storleksbeskrivningar 
 Form- och storleksbeskrivningar är ett annat exempel på att tecken bildas med produktiva processer. Tecken av den här typen uttrycker innehåll som fyrkantig, hjärtformad, tjock – avlång och bred – hög och uppvisar viss likhet med de illustrerande ges- ter som förekommer i talad kommunikation. Lee (2000) visar dock att svenska teckenspråkets form- och storleksbeskrivande 
 37 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 SOU 2006:29 
  
 tecken bildas enligt språkliga regler. Han utgår från Bierwischs karaktäristik av adjektiv (1967) som baseras på en beskrivning av föremåls utsträckning i rummet. Ett föremåls största dimension, t.ex. en dörrs höjd, kallas  
 Dim-1, 
  den näst största, (dörrens bredd) kallas  
 Dim-2 
  och dess tjocklek  
 Dim-3. 
  Lee visar att tecknets rörelse återger föremålets  
 Dim-1 
  och att handformen återger antingen  
 Dim-2, 
 Dim-3 
  eller båda. Figur 14 illustrerar hur formen hos t.ex. en list och ett rör beskrivs genom val av hand- form. Såväl formbeskrivningar (se Figur 14) som storleksbeskriv- ningar (se Figur 15) kan kombineras med orala abverb. 
 Figur 14 Formbeskrivande tecken 
 Figur 15 Storleksbeskrivande tecken 
 LITEN  
 SÅ-HÄR-STOR 
  
 38 
  
 SOU 2006:29 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 Siffertecken 
 En i många teckenspråk belagd typ av flermorfemiga konstruktio- ner är de som i engelskspråkig litteratur ofta benämnes  
 numeral incorporation  
 (se t.ex. Liddell 1996). I Figur 16 visas svenska exempel på sådana tecken. 
 Figur 16 Tecken med inkorporerade talmorfem 
  
 TREDJE-VÅNINGEN 
  
 TREDJE PLATS 
  
 KLOCKAN-TRE 
  
 TRE-KRONOR 
  
 Som framgår av illustrationerna har tecknen olika rörelser medan handformen är densamma  
 (pek-, 
  lång- och ringfinger). Gemensamt för tecknen är också att de uttrycker något som har med tre att göra. Detta uttrycks genom valet av handform, som är densamma som hos räkneordet  
 TRE 
 . Väljs i stället  
 V-handformen 
  (pek- och långfinger) betyder tecknen andra våningen, andra plats osv. De olika nominala innehållen uttrycks av respektive rörelse (och han- dens attityd). Tecknen har alltså två betydelsebärande delar, av vilka ingen kan förekomma självständigt och består alltså av två bundna morfem (Wallin 1994). I Sweeney (2002) redovisas många exempel på siffertecken, bl.a. uttryck för antal år, månader och veckor. 
 39 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 SOU 2006:29 
  
 Avledning 
 Avledning är en morfologisk process som innebär att ett ord bildas genom en formförändring av ett annat ord. Det avledda ordet är i regel av en annan ordklass än grundordet ( 
 bil - bila 
 ). Liknande par av tecken förekommer i svenska teckenspråket där verbet har en längre rörelse och substantivet en kort upprepad rörelse:  
 Schwartz  
 –  
 STOL 
 ,  
 TÄNDA  
 –  
 TÄNDSTICKA 
 ,  
 LÅSA  
 -  
 NYCKEL 
 . Namn på en del länder, t.ex.  
 SVERIGE  
 och  
 FINLAND  
 som båda har upprepad RÖRELSE har också en avledd nationalitetsbeteckning med enkel rörelse ( 
 SVENSK 
 ,  
 FINSK 
 ). 
 Sammansättning 
 Enligt Lee (1982) är teckenspråkets sammansättningar av två olika typer beroende på ursprung. En är översättningslån från svenska sammansatta ord, som t.ex.  
 TECKEN 
 / 
 SPRÅK  
 (tecken- språk) och  
 Taylor/ 
 HUS 
 . Exempel på den andra typen, som Lee kallar genuina sammansättningar, är  
 TÄNKA 
 / 
 DJUP  
 (begåvad),  
 Gray/ 
 NAMN  
 (känd) och  
 SE 
 / 
 LÅNA  
 (imitera). Oavsett ursprung har sammansättningarna flera gemensamma formella kännetecken. Förledet, dvs det första tecknet i sammansättningen, är starkt reducerat tidsmässigt jämfört med motsvarande enkla tecken. Denna reduktion uppnås bl.a. genom förenkling av rörelsen, som i  
 KAFFE 
 / 
 SKYLT  
 (kafé) där cirkelrörelsen från det enkla tecknet  
 KAFFE  
 har försvunnit. En annan restriktion på sammansättningar är att det led som har det högsta artikulationsstället blir förled, något som även gäller översättningslån som  
 NÄSA 
 / 
 BOLL  
 (Bollnäs) och 
 BO 
 / 
 TILLSAMMANS  
 (sambo). 
  
 Figur 17 Sammansatt tecken 
 BO 
 / 
 TILLSAMMANS  
 (sambo) 
  
 40 
  
 SOU 2006:29 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 Av figuren framgår att handformen i förledet,  
 BO  
 (se Figur 1), påverkats av efterledets handform. Sådan handformsassimilation är vanligt förekommande i sammansatta tecken. 
 Bokstaverade tecken 
 Genom handalfabetet har teckenspråket möjlighet att låna in svenska ord. Tate  Wikström (1981) beskriver bokstaverade tecken som har sitt ursprung i skrivna (svenska) ord, men som införlivats i teckenspråkets symbolförråd. Till sin form utmärks de av stark reduktion, bl.a. genom strykning av en eller flera bokstä- ver, vilket innebär att de mera liknar vanliga tecken i utförandet. Exempel är  
  
 N-U, 
  
 J-A, 
  
 S-N-A-B-B 
  
 och  
  
 T-O-R-R 
 . 
  En del bokstaverade tecken är betonade synonymer till vanliga tecken:  
 VETA  
 –  
  
 V-E-T 
 , 
  
 BRA  
 –  
  
 B-R-A 
 och  
 NEJ  
  
 – 
 N-E-J 
 . 
  
 Vissa bokstaverade tecken är också av en annan ordklass än mot- svarande svenska ord. De bokstaverade tecknen  
  
 H-E-M 
  
 (bege sig hem),  
  
 U-T 
  
 (gå ut) och  
 I  
 (finnas i) är alla verb, medan upphovs- orden är adverb respektive preposition. I likhet med andra verb i teckenspråket kan dessa bokstaverade tecken modifieras på olika sätt, t.ex. förekomma i olika riktade, reduplicerade former. 
 Initialtecken 
  
 Initialtecken är ytterligare ett exempel på hur bokstäver från hand- alfabetet kan ge upphov till tecken. Initialtecken är egentligen van- liga tecken till sin struktur men artikulatorns handform represente- rar initialbokstaven i ett svenskt ord. I tecknet  
 HYRA  
 utgörs handformen handalfabetets H, som hålls uppåtriktat och förs i sidled två gånger. Andra initialtecken är  
 UMEÅ 
 ,  
 MÅNDAG 
 ,  
 TUNNELBANA 
 ,  
 NÄR 
 . Även persontecken kan bildas på detta sätt, t.ex.  
 IRENE 
 ,  
 Mathews, och  
 PATRIK 
 . 
  
 Teckenbildning genom inlåning av svenska munrörelser 
 Det är inte ovanligt att enda skillnaden mellan två tecken är att de har olika munrörelse. Så har t.ex.  
 REN 
 , som har en inlånad svensk munrörelse, en betydelsebesläktad manuell homonym med en genuin munrörelse: segmentet /FRAM/ (se Figur 18). 
 41 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 SOU 2006:29 
  
 Figur 18 Tecken vars form som skiljer sig åt enbart i munrörelsen 
  
 OSKADD 
  
 REN 
  
 Det förekommer också att manuella homonymer skiljs åt av olika, inlånade, munrörelser som  
 ÄPPLE  
 -  
 FRUKT 
 ,  
 KUSIN  
 -  
 SLÄKT  
 och  
 STRÖMMING  
 -  
 Buchanan. I några fall kan en och samma manuella form med hjälp av inlånande munrörelser få olika betydelser. De tecken som betyder teknik, planera, metod, projekt och skådespelare har alla samma manuella form (se Figur 19), men munrörelserna är olika. 
 Figur 19 En manuell form som är gemensam för flera olika tecken med olika munrörelser 
 En kuriositet i sammanhanget är att  
 ord 
 likhet kan ge upphov till nya tecken. Tecknet för Katrineholm är manuell homonym till tecknet  
 KATT  
 och tecknet för Virginska skolan är homonym till tecknet  
 VIKING 
 . 
 Svenska ord kan alltså på olika sätt ge upphov till nya tecken. Sammansatta översättningslån, bokstaverade tecken, initialtecken och svenska munrörelser är alla lån från svenska språket. Lån från andra teckenspråk är emellertid ovanligt. Bland de få inlånade teck- nen i det svenska teckenspråket återfinns  
 LINGVISTIK  
 och  
 Craig, båda från det amerikanska teckenspråket. Som 
 42 
  
 SOU 2006:29 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 exempel på lån i andra riktningen kan nämnas att de svenska teck- nen  
 ATTITYD  
 och  
 SPRÅK  
 upptagits i det brittiska teckenspråket. 
 Satsbildning 
 Ordföljd 
 Inom jämförande språktypologiska studier klassificeras språk bl.a. med hänvisning till den grundläggande ordföljden i jakade, enkla påståendesatser. Svenska språket karaktäriseras då som ett SVO- språk, dvs. som ett språk med ordföljden subjekt – verb – (direkt) objekt. Observera att man i beskrivningar av språks ordföljd kom- mit att använda beteckningen verb där vi enligt svenskt språk- bruk kanske skulle ha föredragit predikat. Vi kan dock tänka oss att V betecknar predikatsverbet. 
 Även svenska teckenspråket har beskrivits som ett  
 SVO-språk 
  (Tate  Lee, 1985). Det är den ordföljd vi hittar i satser där subjekt och objekt utgörs av fulla nominalfraser, dvs. av nominal- fraser med substantiviskt huvudord. 
  
 Ex. 3)  
 CHAUFFÖR TVÄTTA BIL 
 Chauffören tvättade bilen. 
 Utgörs subjektet av en pronominell pekning kan subjektet stå sist i satsen: 
  
 Ex. 4)  
 TVÄTTA BIL PEK 
 Han tvättade bilen. 
 Den teckenföljden är inte tillåten när subjektet utgörs av en nomi- nalfras med substantiviskt huvudord, varför konstruktionen 
 TVÄTTA BIL CHAUFFÖR  
 inte är grammatisk. 
  
 Om satsen innehåller ett hjälpverb kommer det före huvud- verbet S Hj V O. Om subjektet är en pronominell pekning kan det placeras efter hjälpverbet: 
  
 Ex. 5)  
 MÅSTE  
 Schaefer 
  
 Vi måste diskutera hur vi ska göra. 
  
 (från Dawson 1999) 
  
 43 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 SOU 2006:29 
  
 Svenska fullständiga satser innehåller obligatoriskt ett verb. Detta gäller även statiska satser som min granne är präst och min granne är snäll, där det betydelselösa är är det obligatoriska kopulaverbet som markerar tempus. Teckenspråket, som inte mar- kerar tempus, tillåter fullständiga satser utan verb (Bergman 1986 i Tervoort), vilket framgår i nedanstående översättningar av de svenska meningarna: 
  
 Ex. 6)  
  
 Robinson 
  Price 
 Hans granne är/var präst. 
  
 Ex 7)  
  
 Robinson 
  GRANNE SNÄLL 
 Hans granne är/var snäll. 
  
 SVO-mönstret 
  karaktäriserar även mer komplexa konstruktioner vilket framgår av följande mening där subjektet utgörs av en rela- tivsats: 
  
 Ex. 8)  
 MAN PERSON HÄR IGÅR  
 POSS-c 
  BROR 
 Han som var här igår är min bror. (från Tate 1994) 
 Precis som i den svenska satsen bilar älskar hon kan en tecken- språkssats inledas med objektet. I motsats till svenskan som då för ordföljden OVS behåller teckenspråket ordningen SV, varför satsen får  
 OSV-följd. 
  När objektet inleder satsen, dvs. när det är topikali- serat, markeras det obligatoriskt med  
 icke-manuella 
  signaler, före- trädesvis med ansiktet. Topikmarkören består av flera samtidiga signaler: höjda ögonbryn, ögonkontakt med mottagaren och hakan inåt. Det topikaliserade ledet avslutas med en blinkning som kan vara samtidig med en lätt nickning (Bergman 1982). 
 Även frågesatser kännetecknas av samma grundläggande ord- följd. Skillnaden mellan en påståendesats och en  
 ja/nej-fråga 
  uttrycks inte som i svenskan med omvänd ordföljd utan i stället med  
 icke-manuella 
  signaler.  
 Ja/nej-frågan 
  markeras primärt med höjda ögonbryn men ett lätt framåtböjt huvud förekommer ofta (se Figur 21.). I tillägg finns en manuell markering i och med att det sista tecknet i frågan har längre duration. Även frågeordsfrågan som normalt har ett frågeord (t.ex.  
 VEM 
 ,  
 VAR 
 ,  
 HUR 
 ) signaleras med hjälp av ögonbrynen, som då är hopdragna (se Figur 21). 
 44 
  
 SOU 2006:29 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 Figur 21 Frågeordsfråga och  
 ja/nej-fråga 
  
 KLOCKA KLOCKA 
 Hur mycket är klockan? Klocka? 
 Ögonbrynsrörelser ingår alltså i markörer för olika syntaktiska konstruktioner som topik,  
 ja/nej-fråga, 
  och frågeordsfråga men kännetecknar även relativsatser (ex. 8) och konditionala satser. Detta visar att för att man ska förstå den syntaktiska strukturen i ett tecknat yttrande är det nödvändigt att inte bara ta hänsyn till tecknens inbördes ordning utan även till de samtidiga icke- manuella signalerna. Betydelsen av  
 icke-manuella 
  signaler som markörer av syntaktisk struktur visades först för amerikanskt teckenspråk (Baker  Padden 1978, Liddell 1980) och har sedan belagts för många andra teckenspråk (norskt teckenspråk Morris 1990, danskt teckenspråk  
 Engberg-Pedersen 
  1991, hol- ländskt teckenspråk Coerts 1992, israeliskt teckenspråk Graves 1999). 
 Negation 
  
 Icke-manuella 
  signaler har också visat sig vara avgörande för sats- negation i tecknade språk. Sålunda signaleras satsnegationen av huvudskakning som normalt förekommer samtidigt med hela den negerade satsen oberoende av om det också finns ett manuellt uttryck för negationen (Bergman 1995a,b). Utöver den manuella standardnegationen,  
 INTE  
 (se Figur 22 och 23), finns två inherent negerade hjälpverb, dels  
  
 PERF 
 - 
 NEG 
  
 (ung. har inte gjort) och  
 FUT 
 -  
 NEG  
 (ska/avser inte).  
 INTE  
 placeras normalt efter verbet och ger då ordföljden Washington De negerade hjälpverben står dock på hjälpverbets plats, dvs före huvudverbet. 
 45 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 SOU 2006:29 
  
 Figur 22 Jag ser inte tolken. 
  
 SE 
  
 INTE 
  
 TOLK 
  
 PEK 
 -c 
  
 I statiska satser som saknar verb står negationen före predikats- ledet: 
 Figur 23 Han är inte medlem. 
  
 PEK 
  
 INTE 
  
 46 
  
 SOU 2006:29 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 Bryan 
 I satser med negerade objektsbisatser begränsas den negerande huvudskakningens räckvidd till att gälla bara den negerade satsen. Däremot, i satser där enbart huvudsatsen är negerad, sprids huvud- skakningen även över bisatsen utan att den därmed negeras. Ett annat exempel på hur den syntaktiska strukturen påverkar huvud- skakningens räckvidd är satser med topikaliserade led, där topik inte kan ha huvudskakning. 
 Förutom den negerande huvudskakningen kan en negerad sats också åtföljas av negerande ansiktsuttryck, som t.ex. rynkad näsa eller neddragna mungipor. Dessa har tidigare uppfattats enbart som uttryck för känsla/attityd, men så är oftast inte fallet när de före- kommer tillsammans med huvudskakning. 
 Den spatiala organisationen 
 Vi har hittills sett exempel på teckenspråkets temporala organisa- tion, dels den sekventiella organisationen som ordföljd, dels den simultana som användningen av  
 icke-manuella 
  signaler. Särskilt utmärkande för teckenspråk är emellertid den spatiala organisatio- nen. 
 Teckenspråket utnyttjar olika positioner och riktningar i det tre- dimensionella rummet framför den tecknande, det s.k. tecken- rummet (eng.  
 signing space 
 ). Teckenrummet skulle rent fysiskt kunna vara avgränsat av armarnas räckvidd, men är i själva verket mindre. I höjdled sträcker det sig från midjan och upp till en bit ovanför huvudet. Åt sidorna och framåt begränsas det i stort sett av att armarna normalt inte sträcks ut helt i armbågsleden. Tecken- rummet utnyttjas genom teckens riktningsmodifiering, men också genom blickriktningen som på olika sätt kan bidra till innehållet. 
 47 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 SOU 2006:29 
  
 Att tecken kan riktas åt olika håll i teckenrummet är de prono- minella pekningarna ett tydligt exempel på. När man syftar på när- varande personer eller föremål riktas pekningen naturligtvis mot det åsyftade, men pekningar används även när man pratar om icke- närvarande personer: man pekar  
 som om  
 personen fanns där. I föl- jande exempel, som är taget från en historia om en man och en kvinna vid en bardisk, återges en replik från mannen (se Figur 24): 
 Figur 24 Kan du bevara en hemlighet? 
  
 KAN 
  
 HEMLIG 
  
 PEK 
 -fv-upp 
  
 Det tecken som här är översatt med du är en pekning som är riktad snett uppåt vänster,  
  
 PEK 
 -fv-upp. 
  Att pekningen här är riktad åt just vänster beror på att sett ur mannens perspektiv står kvinnan till vänster. Även blickriktningen har här en utpekande funktion; den tecknande riktar också blicken snett uppåt vänster. 
 En riktning eller position som representerar någon eller något man pratar om kallas i litteraturen referensmärkt riktning eller  
 locus 
 . I exemplet representeras kvinnans position av riktningen vänster och mannens av riktningen höger.  
  
 PEK 
 -fv-upp 
  i exemplet ovan syftar alltså på kvinnan. Tecknet är också uppåtriktat, vilket innebär att kvinnan framställs som längre än mannen. 
 48 
  
 SOU 2006:29 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 När den tecknande sedan återger vad kvinnan svarar på mannens fråga, riktas blicken åt höger, eftersom mannen, från kvinnans per- spektiv, står till höger om henne (se Figur 25): 
 Figur 25 Ja, det är klart jag kan! 
  
 JA 
  
 SJÄLVKLART 
  
 KAN 
  
 PEK- 
 c 
  
 Den ändrade blickriktningen signalerar perspektivbytet och anger på ett entydigt sätt vem som agerar mot vem. 
 Blickriktningen har för övrigt en central roll i struktureringen av en narrativ (berättande) text (Ahlgren  Bergman 1990). Väx- lingen mellan ögonkontakt med mottagaren och att blicken är rik- tad åt något annat håll bestäms av i hög grad av innehållet. Ögon- kontakt signalerar inledning och avslutning på berättelsen, men också avbrott för t.ex. berättarkommentarer och beskrivningar. I episoddelen signalerar blickriktningen perspektiv och ögonkontakt med mottagaren förekommer då enbart vid refererande nominal- fraser (Ahlgren  Bergman 1994). 
 I en narrativ text görs alltså referensmärkning för de personer som texten handlar om och dessa riktningar utnyttjas sedan när man berättar om personernas agerande, både vad de gör och vad de säger. Handlingar och yttranden beskrivs normalt från den  
 ageran- des  
 perspektiv, alltså som om den tecknande befann sig på den per- 
 49 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 SOU 2006:29 
  
 sonens plats. Detta kan ytterligare förstärkas av olika minspel som uttrycker känslor eller attityd. Imiterande ansiktsuttryck kan även ha en referentiell funktion enligt Moore (1986). 
 Det är inte bara pronomina som pekar i teckenspråket. Som visas ovan pekar även verb, dvs riktas på ett meningsfullt sätt i tecken- rummet (Liddell 2003).  
 SE-PÅ 
  riktas mot den position som repre- senterar (det syntaktiska) objektets referent. I Figur 26 återges en sekvens där den tecknande berättar om ett tavelköp: 
 Figur 26 Jag tittade på båda (tavlorna). Den ville jag ha. 
  
 PEK 
 -c 
  
 SE 
 - 
 PÅ 
 -fv 
  
 SE 
 - 
 PÅ 
 -fh 
  
 SE 
 - 
 PÅ 
 -fv 
  
 VILL 
  
 HA 
  
 PEK 
 -fv 
  
 SE 
 - 
 PÅ 
  
 är här riktat snett framåt vänster (fv) resp. snett framåt höger (fh). Av det kan vi också sluta oss till att tavlorna har en vertikal orientering, eller enklare uttryckt: troligen hänger på en vägg. Om de i stället tänktes ligga på ett bord, skulle tecknen riktas snett nedåt. 
 Med den narrativa berättarteknikens sätt att använda tecken- rummet, där personer och föremål tänks befinna sig på olika avstånd och höjd i förhållande till varandra, skapas för mottagaren ett slags mental scen. Det mentala scenrummet, som är inte det- samma som det fysiska teckenrummet, kan sägas ha naturlig stor- lek. Detta tillsammans med användningen av perspektiv, när den tecknande framställer de olika personernas agerande, gör att man 
 50 
  
 SOU 2006:29 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 som mottagare kan uppleva att det som berättas händer här och nu. En berättelse framförd på teckenspråk kan, när den här tekniken utnyttjas av en god berättare, resultera i en levande och mycket underhållande framställning. 
 Ett delvis annat sätt att använda teckenrummet kännetecknar deskriptiva texter, dvs. olika sorters beskrivningar, förklaringar, nyhetsuppläsningar, föreläsningar o.s.v. Den tecknande gör också här referensmärkning i olika riktningar för de företeelser texten behandlar. Praktiskt taget vad som helst kan representeras av en sådan riktning: grupper, språk, tidpunkter, ämnen, andra mer eller mindre abstrakta företeelser. Pronominella pekningar, verb och andra tecken kan anpassas till dessa referensmärkta riktningar och på så sätt ange vad den tecknande syftar på. 
 I en föreläsning om EG förekommer ett avsnitt som handlar om de båda europeiska organisationerna EFTA och EG. De represente- ras här av varsitt område i teckenrummet. I de sekvenser som handlar om EFTA utförs nästan samtliga tecken snett framför den tecknandes högra sida (se Figur 27) och på motsvarande sätt utförs tecknen som handlar om EG snett framåt vänster (se Figur 28). 
 Figur 27 EFTA bildades 1959 här i Stockholm. 
  
 BILDA 
  
 E(-F-T-A) 
  
 NITTON 
  
 TEMA-PEK 
  
 FEM 
  
 NIO 
  
 (I) 
 5  
 STOCKHOLM HÄR 
  
 5  
 Tecknet I saknas i figuren. 
 51 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 SOU 2006:29 
  
 Figur 28 Varför anslöt man sig inte till EG? Jo, därför att 
  
 VARFÖR 
  
 INTE 
  
 ANSLUTA 
  
 PEK 
 -fvn 
  
 E(-G) 
  
 ORSAK 
  
 TEMA-PEK------------------------------------------------------------------------------- 
  
 Exemplet med EFTA och EG illustrerar tydligt att användningen av olika riktningar i teckenrummet har en textbindningsfunktion, dvs. anger vad som innehållsligt hör ihop. 
 Något förenklat kan referensmärkta riktningar i teckenrummet sägas ha olika funktion i deskriptiva respektive narrativa texter. I narrativa texter representerar riktningarna personers och föremåls rumsliga placering. Tecknens riktningsmodifiering och blickrikt- ningen anger här perspektiv, vem som agerar mot vem eller vad. I deskriptiva texter implicerar referensmärkningen ingen rumslig placering utan riktningsmodifieringen har funktionen att ange vil- ket delämne som avhandlas. Den tecknande har då antingen ögon- kontakt med mottagaren eller så riktas blicken i enlighet med refe- rensmärkningen. 
 Ett mer konkret sätt på vilket den spatiala dimensionen utnyttjas är när den  
 icke-dominanta 
  handen används som ett stöd i den språkliga framställningen. I Figur 29 illustreras ett exempel på en sådan användning av den tecknandes vänstra hand. 
 52 
  
 SOU 2006:29 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 Figur 29 En direktör, en konsulent och en sekreterare som också ska fungera som tolk. 
  
 kontakt pekf 
  
 DIREKTÖR 
  
 kontakt långf 
  
 EN-LISTA------------------------------------------------ 
  
 TVÅ-LISTA----- 
  
 KONSULENT  
 kontakt ringf  
 SEKRETERARE  
  
 I-kont-ringf 
  
 -------------------- 
  
 TRE 
 - 
 LISTA 
 ------------------------------------- 
  
 OCKSÅ 
  
 FUNGERA 
  
 SOM 
  
 TOLK 
  
 (viloläge) 
  
 ---------------------------------------- 
  
 TRE 
  
 53 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 SOU 2006:29 
  
 Den tecknande har sagt att tre personer ska anställas vid ett kansli: en direktör, representerad av pekfingret, en konsulent represente- rad av långfingret och en sekreterare representerad av ringfingret. Verbet I (ingå) pekar mot ringfingret, vilket alltså anger att det är sekreteraren, som ska fungera också som tolk. 
 Figur 30 Detalj från Figur 29 
  
 kontakt ringf 
  
 SEKRETERARE 
  
 I-kontakt-ringf 
  
 TRE-LISTA------------------------------------------------------------------------------- 
  
 De tecken som vänsterhanden här utför kallas i Liddell (2003) för  
 buoys  
 (ung. sjömärke, prick), eftersom  
 they maintain a physical precense that helps guide the discourse as it proceeds  
 // (ibid. s. 223). Liddell redovisar ett flertal olika typer av sådana vänster- handstecken bland vilka finns  
 list buoys  
 (jfr Figur 29) och  
 the POINTER buoy  
 (jfr  
  
 TEMA-PEK 
  
 i Figur 28). (Se även Morris  Tate, under utg., och Henry under utg.) Utmär- kande för det här sättet att använda vänsterhanden är att den hålls kvar i sin position medan den andra handen fortsätter att producera tecken, se t.ex.  
  
 TEMA-PEK 
  
 i Figur 28 och (i Figur 29) t.ex. det uppåtriktade pekfingret,  
  
 EN 
 - 
 LISTA 
 , 
  som finns kvar samtidigt med tecknet  
 DIREKTÖR 
 . 
 En jämförande studie av sådana vänsterhandstecken i svenskt, norskt och amerikanskt teckenspråk visar på stora likheter mellan språken (Liddell et al., under utgivning). Denna tvärspråkliga stu- die är ett exempel på att ett typologiskt perspektiv tillförts tecken- språksforskningen de senaste åren. Som exempel på mer omfat- tande typologiska undersökningar kan nämnas Miranda studier av frågekonstruktioner (2004a) och negation (2004b). Svenskt teckenspråk är f.ö. också representerat i ett europeiskt samarbets- projekt som gör teckenspråksmaterial i form av annoterade video- 
 54 
 SOU 2006:29 Det svenska teckenspråket 
 sekvenser allmänt tillgängliga på nätet (Crasborn et al. 2004, Tate  Mesch 2004). 
 Behov av fortsatta forskningsinsatser 
 Som framgår av ovanstående redogörelse finns i dag viss kunskap om teckenspråkets struktur på olika nivåer, från enskilda teckens minsta beståndsdelar till olika texttypers sätt att utnyttja tecken- rummet. På samtliga dessa områden finns emellertid behov av för- djupad kunskap. Därutöver behövs kunskap om teckenspråklig variation betingad av exempelvis typ av talsituation (inkl. tolkade situationer), ämne, formalitetsgrad, men även region- och ålders- relaterad variation. 
 En delvis annan typ av teckenspråklig variation är den som upp- kommer genom olika blandformer mellan teckenspråk och svenska och i inlärares interimspråk. Vissa punktinsatser har gjorts när det gäller blandformer som tecknad svenska (Bergman 1977), samtidig användning av tal och tecken (Nelfelt 1998) och tecken som stöd till avläsning, TSS (Nelfelt 2003), men i övrigt saknas studier om den teckenspråkliga variationen. 
 Två områden som framstår som särskilt angelägna när det gäller den fortsatta forskningen är barns teckenspråk och teckenspråk i tolksituationen. 
 Barns teckenspråk 
 Den huvudsakliga inriktningen inom den lingvistiska forskningen om det svenska teckenspråket har varit på beskrivning av språkets struktur, något som gäller generellt för teckenspråksforskningen världen över. Dock finns också en relativt omfattande psykoling- vistisk forskning (se Emmorey 2002 för en översikt), inom vilken forskningen om barns teckenspråksutveckling är särskilt framträ- dande (se exv. Meier  Newport 1990, Volterra  Erting 1994, Norris  Woll 2002). Resultaten visar entydigt att barn som växer upp med tecknat språk tillägnar sig det på samma sätt som barn som växer upp med talat språk. Detta gäller såväl utvecklingsfa- serna som kronologin: första språksymbolerna (ord/tecken) pro- duceras vid ungefär ett års ålder och de första kombinationerna (tvåordsyttrandena) ungefär ett halvt år senare. Antaganden om 
 55 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 SOU 2006:29 
  
 en tidsmässig fördel för teckenspråksutveckling visar sig inte stämma, när man jämför tidiga tecken med hörande barns använd- ning av meningsfulla gester (Volterra 1981, Acredolo  Goodwyn 1994). 
 Forskning om barns teckenspråk bedrivs främst i USA, men även i t.ex. Italien, Holland och England. I Sverige initierades forskning om barns teckenspråk vid Stockholms universitet, Institutionen för lingvistik redan 1975 i ett av Skolöverstyrelsen finansierat projekt. Resultaten visade även där på paralleller mellan utvecklingen av tecknat och talat språk (Ahlgren 1980a). Någon djupare grammatisk analys av utvecklingsgången kunde inte göras, då kunskaperna om det svenska teckenspråket vid den tidpunkten var mycket knappa. Lingvistisk beskrivning av barns tidiga teckenspråksutveckling återstår fortfarande att göra. För ett psykologiskt perspektiv på döva barns tidiga kommunikation se t.ex. Lowe (1983) och Greer  Lowe (1991). Även Gibson (2003) beskriver kommunikativ färdighet hos döva barn. 
 Bristen på kunskaper om den tidiga teckenspråksutvecklingen har aktualiserats under de senaste åren i och med att majoriten av döva barn i Sverige nu får cochleaimplantat (CI) 
  
 6 
  
 .  
 Enligt "Vård- program för behandling av döva barn med cochleaimplantat" är målsättningen med implantat "att barnen ska få möjlighet att till- ägna sig talat språk" (Socialstyrelsen 2000:6, s. 9). Men redan vid diagnosen rekommenderas föräldrarna att använda teckenspråk med sitt döva barn (man erbjuds i enlighet med  
 TUFF-utredning- 
  ens förslag en utbildning på 240 timmar i teckenspråk, SOU 1996:102). När det gäller barn med CI finns en väl dokumenterad uppföljning av deras talperception och språkutveckling. Med språkutveckling menas emellertid i den internationella litteratu- ren nästan undantagslöst utveckling av talat språk och det finns bara drygt en handfull titlar som berör dessa barns teckenspråk. Genom att döva barn med CI, och även hörselskadade barn, i Sverige ges möjlighet till en tvåspråkig utveckling med talspråk och teckenspråk har vi en unik situation som måste dokumenteras, bar- nens språkutveckling och användning av respektive språk måste beskrivas (ett pilotprojekt redovisas i Eriksson 2003). Resultaten från den första mer omfattande studien tyder bl.a. på att tidig 
  
 6  
  
 ett hjälpmedel som genom elektrisk stimulering av hörselnerven ger gravt hörselskadade och döva personer möjlighet att uppfatta ljud (Socialstyrelsen 2000:6, s.9 
 56 
  
 SOU 2006:29 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 tecken(språks)kommunikation gynnar utvecklingen av talat språk (Nelfelt  Nordqvist Palviainen 2004), men ytterligare forsk- ningsinsatser är utomordentligt angelägna. 
 Tolkning mellan talat och tecknat språk 
 Trots en lång tradition med tolkverksamhet och utbildning av teckenspråkstolkar finns i Sverige ingen forskning om tolkning mellan talat och tecknat språk. Även sett i ett internationellt per- spektiv är bristen på språkligt inriktad forskning om tecken- språkstolkning påtaglig. Den forskning som förekommer är före- trädesvis inriktad på andra aspekter än de rent språkliga, som t.ex. tolkningsprocessen och tolkens roll i tolksituationen (se Henry 1997, Jones 2004 och Marschark 2005 för forskningsöver- sikter). Vi saknar kunskap om bl.a. informationsöverföringen (bortfall, tillägg), viktning av information, textbindning, begriplig- het osv. Vi vet helt enkelt inte vad som händer med språken i tolk- situationen. 
 Teckenspråkskorpus 
 För svenska språket, i såväl skriven som talad form, finns numera allmänt tillgängliga databaser med stora textmängder. Sådana kor- pora utgör i dag oumbärliga verktyg för många olika typer av stu- dier av svenska språket. Något motsvarande arkiv med löpande text på teckenspråk finns inte och det pågår ingen dokumentation av olika typer av teckenspråksanvändning. Detta uppmärksammas av utredningen Mål i mun som föreslår att resurser skapas för korpusarbete med teckenspråket (SOU 2002:27, s. 507). Ett brett upplagt korpusarbete behövs för såväl lexikonarbetet, som för fördjupad forskning om teckenspråkets struktur, men också för barnspråksforskning och forskning om tolkning mellan tecken- språk och svenska. 
 Slutord 
 Forskning om tecknade språk växte fram i en tid då dessa var ifrågasatta både som språk och som möjliga kommunikationsmedel i undervisning av döva. Detta bidrog till att mycket av den tidiga 
 57 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 SOU 2006:29 
  
 forskningen kom att betona strukturella likheter mellan tecknade och talade språk som ett led i argumentationen för att teckensprå- Galvan är fullvärdiga språk. Under senare år har perspektivet vidgats, så att man i dag också lyfter fram olikheter, såsom tecknade språks höga grad av ikonicitet på såväl tecken- som textnivå. Vi kan i dag med fog säga att forskningen om tecknat språk bidrar till vårt vetande om det mänskliga språket. 
 I dag ser vi också ett närmande mellan allmänlingvister och teckenspråksforskare i det att användningen av gester i talad kom- munikation får mer uppmärksamhet. Det gestuella är inte utmär- kande enbart för tecknat språk, utan visar sig vara en integrerad del även av kommunikation på talat språk. De paralleller som finns i kommunikationen, oavsett vilken typ av språk den sker på, gör att tecknade språk inte längre ter sig lika exotiska. 
 58 
  
 SOU 2006:29 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 Referenser 
 Acredolo, Cooley, Lee (1990) Sign language among hearing infants: the spontaneous development of sym- bolic gestures. In: Volterra, Virginia  Dalton, Gray (eds) 
 From gesture to language in hearing and deaf children 
 . (Springer Series in Language and Communication; 27) Berlin, New York: Springer. 
  
 Schultz, Hughes (1980a)  
 Projektet tidig språklig kognitiv utveckling hos döva och gravt hörselskadade: Arbetssätt och erfarenheter 
 . Forskning om teckenspråk VI. Institutionen för lingvistik, Stockholms universitet. 
  
 Schultz, Hughes (1980b)  
 Döva barns teckenspråk 
 . Forskning om teckenspråk VII. Institutionen för lingvistik, Stockholms uni- versitet. 
  
 Schultz, Hughes (1984a)  
 Deictic pronouns in Swedish and Swedish Sign Language 
 . In: Scandinavian Working Papers on Bilingualism 3. Institutionen för lingvistik, Stockholms uni- versitet. 
  
 Schultz, Hughes (1984b)  
 Persondeixis i Svenska och i Teckenspråk 
 . Forskning om Teckenspråk XIV. Institutionen för lingvistik, Stockholms universitet. 
  
 Schultz, Hughes (1990) Deictic pronouns in Swedish and Swedish Sign Language. In: Jensen, Wade, Hunt (eds) 
 Theoretical issues in Sign Language Research 
 . Vol. 1.: Linguis- tics. (International Conference on Theoretical Issues in Sign Language Research) Chicago, London: Univ. of Chicago Pr.  
  
 s.167-174. 
  
 Schultz, Christian(1989-1996) 
  Teckenspråk. I  
 Nationalencyklopedin  
 Bd 18 s.131. 
 Schultz, Gray, Thomas (red) (1980)  
 Papers from the First International Symposium on Sign Language Research 
 . June 10- 16, 1979 Skepparholmen, Sweden. Leksand: Sveriges Dövas Riksförbund. 
 Schultz, Gray, Thomas (1990) Preliminaries on narrative discourse in Swedish Sign Language. In: Prillwitz, Siegmund  Vollhaber, Sharp (eds):  
 Current trends in European Sign Language Research. Proceedings of the 3rd European Congress on Sign Language Research 
 . Hamburg July  
 26-29, 
  1989. (Inter- national Studies on Sign Language and Communication of the Deaf; 9) Hamburg: Signum s.  
 257-263. 
  
 59 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 SOU 2006:29 
  
 Schultz, Gray, Thomas (1994) Ellis in narratives. In: Schultz, Gray, Carr, Johnson (eds): 
 Perspectives on sign language structure: Papers from the Fifth International Symposium on Sign Language Research 
 . Vol. 1; Held in Salamanca, Spain,  
  
 25-30 
  
  May 1992. Durham: isla s. 29- 36. 
  
 Schultz, Rice, Morris Att översätta till teckenspråk. I Johnson, Calderon, Reynolds (utg)  
 Från språk till språk 
 . Lund: Studentlitteratur. 
 Albertsen, Karen (1985) Tegnskrift og anden transskription. I Madden, Brown (red):  
 Tegnsprogsforskning og tegnsprogsbrug 
 . København: Døves center før total kommunikation s.  
 55-74. 
  
 Griffin, Ewing, Shelton (1978) Focusing on the non- manual components of ASL. In Siple, Hunt (ed): l  
 Unders- tanding language through sign language research.  
 (Perspectives in Neurolinguistics and Psycholinguistics) New York, San Francisco, London: Academic Pr. s.  
 27-57. 
  
 Griffin, Hammond, Bailey van den  Crasborn, Onno (eds) (2000)  
  
 Cross-linguistic 
  
  perspectives in sign language research. Selected papers from TISLR 2000 
 . Hamburg: Signum 2003. 
  
 Gordon, Molina (1978)  
 Lexical borrowing in American Sign Lang- uage 
 . Silver Spring, MD: Linstok Press. 
  
 Bellugi, Ursula   
 Studdert-Kennedy, 
  Williams (eds) (1980)  
 Signed and spoken language: Biological constraints on linguistic form. 
  
 Dahlem-Workshop. 
  Grant: Verl. Chemie. Tate, Thomas (1977)  
 Tecknad svenska 
 . Stockholm: Liber. 
  
 Tate, Thomas (1982a)  
 Några satstyper i det svenska teckenspråket 
 . Forskning om teckenspråk XI. Institutionen för lingvistik, Stockholms universitet s.  
  
 49-63. 
  
 Tate, Thomas (1982b)  
 Teckenspråkstranskription 
 . Forskning om Teckenspråk X. Institutionen för lingvistik, Stockholms uni- versitet. 
 Tate, Thomas (1983) Verbs and adjectives: morphological proces- ses in Swedish Sign Language. In: Carter, Sanchez, Taylor (eds):  
 Language in sign: An international perspective on sign language.  
 (Proceedings of the Second International Sympo- sium of Sign Language Research in Bristol, U.K. in July 1981). London: Croom Helm s.  
 3-9. 
  
 Tate, Thomas (1984)  
 Verb och Adjektiv: Några morfologiska pro- cesser i Svenska Teckenspråket 
 . Forskning om Teckenspråk 
  
 60 
 SOU 2006:29 Det svenska teckenspråket 
 XIV. Institutionen för limgvistik, Stockholms universitet s.  
 26-37. 
  
 Tate, Thomas (1986) A comparison between some static senten- ces in Swedish Sign Language and in English. In: Herring, Taylor (ed):  
 Signs of life Proceedings of the Second Euro- pean Congress on Sign Language Research 
 , Collins 14- 18, 1985. Amsterdam: Univ. of Amsterdam s.  
 52-56. 
  
 Tate, Thomas  
 (1989-1996). 
  Dövas teckenspråk. I  
 National- encyklopedin 
 . Bd 5 s.  
 235-236. 
  
 Bergman, Thomas (1992)  
 Teckenspråket – Ett svenskt minoritetsspråk 
 . Forskning om Teckenspråk XVII. Institutionen för lingvistik, Stockholms universitet. 
  
 Tate, Thomas (1994) Signed languages. I Schultz, Marshall, Pham (red):  
 Bilingualism in deaf education 
 . (International Studies on Sign Language and Communication of the Deaf; 27) Hamburg: Signum s.  
 15-35. 
  
 Tate, Thomas (1995a): Manual and Nonmanual Expression of Negation in Swedish Sign Language. I Bos, Weaver.  Schermer, Kramer (eds)  
 Sign Language Research 1994. Interna- tional studies on Sign Language and Communication of the Deaf 
 , Vol. 29. Hamburg: Signum Verlag, s.  
 85-103. 
  
 Tate, Thomas (1995b)  
 Glover och  
 icke-manuell 
  negation i svenska teckenspråket 
 . Forskning om teckenspråk XIX. Institutionen för lingvistik, Stockholms universitet. 
  
 Tate, Ellis, T. (1993)  
 Kompendium i tecken- transkription 
 . Institutionen för lingvistik, Stockholms univer- sitet. 
 Tate, Howard, Östen (1994) Ideophones in sign langu- age? The place of reduplication in the  
 tense-aspect 
  system of Swedish Sign Language. In: Bache, Crawford, Patton,  
 Long(eds):  
 Tense, aspect and action: Dickson. (Empirical approaches to language typology; 12) The Hague: Mouton s.  
 397-422. 
  
 Tate, Spencer, Caldwell (1983) Sentence structure in Swedish Sign Language. In: Stokoe, Palmer, Virginia (eds): SLR' 83.  
 Proceedings of the 3rd. International Symposium on Sign Language Research 
 . Williams, Meyer  
 22-26 
  1983. RomeSilverSpring : CNRLinstok Press s.  
 217-225. 
  
 Tate, Spencer, Caldwell (2001a) The discourse function of noun classifiers in Swedish sign language. In: Steele, StewartDet svenska teckenspråket SOU 2006:29 
  
 et al (eds):  
 Signed languages : Discoveries from international research 
 . (International Conference on Theoretical Issues in Sign Language Research; 6) Washington, DC: Gallaudet Univ. Press s.  
  
 45-61. 
  
 Tate, Spencer, Caldwell (2001b) A preliminary analysis of visual mouth segments in Swedish Sign Language. In: Ortega, Davis, 
  Martinez (eds):  
 The hands are the head of the mouth: the mouth as articulator in sign language. 
  
 (International Studies on Sign Language and Communication of the Deaf; 39) Hamburg: Signum s.  
 51-68. 
  
 Tate, Spencer, Caldwell (2003) Noun and verbal classifiers in Swedish Sign Language. In: Campbell, Karen (ed):  
 Perspec- tives on classifier constructions in sign languages 
 . Mahwah, NJ: Erlbaum (2003) s.  
 35-5. 
  
 Tate, Ramos,  
 Montes 
  (1981)  
 Svenska handalfabe- tet och bokstaverade tecken 
 . Supplement till Forskning om Teckenspråk, videogram I. Institutionen för lingvistik, Stockholms universitet. 
 Bierwisch, Swanson. (1967) Some semantic universal of German adjectivals.  
 Foundations of Language, International Journal of Language and Philosophy  
 3: s.  
 1-36. 
  
 Bruce, Adams  
 Uppsatser i döfstumundervisning 
 , I Kungl. Bibl. Handskriftsamling 0.35 Stockholm. 
 Bos, Collins (1994) An auxiliary verb in Sign Language of the Netherlands. In Ahlgren, Gray, Carr, Johnson (eds):  
 Perspectives on sign language structure: Papers from the Fifth International Symposium on Sign Language Research 
 . Vol. 1; Held in Salamanca, Spain,  
 25-30 
  May 1992. Durham: isla s.  
 37-53. 
  
 Bouvet, Bartlett (1982)  
 La parole de l'enfant sourd. L'apport de la langue des Maxwell dans Sanchez à la communication verbale 
 . Paris: Presses Universitaires de France. 
  
 Ortega, Davis, 
  Martinez (eds) (2001).  
 The hands are the head of the mouth : the mouth as articulator in sign language 
 . (International Studies on Sign Language and Communication of the Deaf; 39) Hamburg: Signum. 
 Brennan, M, Martin L.K. (1980).  
 Words in hand. A structural analysis of the signs of British Sign Language 
 . Edinburgh: Moray House Coll. of Education. 
 62 
  
 SOU 2006:29 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 Brennan, Johnson (1992). The visual world of British Sign Language: An introduction. In: Walker, King (eds):  
 Dictionary of British Sign LanguageEnglish 
 . London: Faber and Faber s.  
 1-133. 
  
 Donovan, Massey (1998)  
 A prosodic model of sign language phonology. 
 (Language, speech, and communication) Cambridge, Mass.: MIT Press. 
  
 Collins-Ahlgren, 
  Archer (1990)  
 Spatial-locative 
  predicates in Thai Sign Language. In: Valentine, Ceil (red):  
 Sign language rese- arch. Knight issues 
 . (Proceedings of the International Conference, Knight Issues in Sign Language Research, II, May  
 18-21, 
  1988 at Gallaudet University). (International Conference on Theoretical Issues in Sign Language Research) Washington: Gallaudet Univ. Press s.  
 103-117. 
  
 Roberts, Tyler (1992)  
 Nonmanual grammatical markers. An analysis of interrogatives, negations and topicalisations in sign language of the Netherlands 
 .: Amsterdam, Univ. Dissertation. 
  
 Crasborn, Onno  Mesch, Terry, Parrish (2004) European cultural heritage online (ECHO): publishing sign language data on the internet. Poster. In: TISLR 8  
 Barcelona, September 30 - October 2. Programme and Abstracts 
 . (Interna- tional Conference on Theoretical Issues in Sign Language Research; 8) s.  
 48-49. 
  
 Cuxac, Barry (1983)  
 Le langage des sourds 
 . Paris: Payot. 
 Digital version av svenskt teckenspråkslexikon 
 . (2001) Jones 
  
 Brown, Harris (1977): Where have all the adjectives gone?  
 Studies in Language 1. 
  
 Wood, Ross (1985)  
 Tala, teckna, peka 
 . Michael. 
 Emmorey, Karen  Lane, Harlan (eds) (2000)  
 The signs of language revisited: an anthology to honor Moyer Johnson 
 . Mahwah, NJ: Erlbaum. 
  
 Campbell, Karen (2001)  
 Language, cognition and the brain: insights from sign language research 
 . Hillsdale, NJ: Erlbaum. 
  
 Engberg-Pedersen, 
  Hernandez, BurchHerring, Meyer (1981)  
 Døves Tegnsprog. Træk af dansk tegnsprogs gram- matik 
 . Arkona. 
  
 Engberg-Pedersen, 
  Monroe (1991)  
 Lærebog i tegnsprogs gramma- tik 
 . København: Døves center før total kommunikation. 
  
 Engberg-Pedersen, 
  
  Monroe (1993)  
 Space in Danish Sign Langu- age. The semantics and morphosyntax of the use of space in a 
 63 
 Det svenska teckenspråket SOU 2006:29 
  
 visual language.  
 (International Studies on Sign Language and Communication of the Deaf; 19) Hamburg: Signum. 
  
 Engberg-Pedersen, 
  Monroe (1986) The use of space with verbs in Danish Sign Language. In: Herring, Taylor (red):  
 Signs of life. Proceedings of the Second European Congress on Sign Lang- uage Research, Collins  
  
 14-18, 
  
  1985 
 . Amsterdam: Univ. of Amsterdam s.  
 32-41. 
  
 Smith, Elliott (2003):  
 Försök med testning av döva och hör- selskadade barns teckenspråk 
 . Magisteruppsats i teckenspråk. Institutionen för lingvistik, Stockholms universitet. 
  
 Smith, Mitchell (1993)  
 Dövas Historia 
 . daubhaR - daufr - döver - döv. En faktasamling Del 1. Örebro: SIH Läromedel. 
 Jensen, Hall): Two processes of reduplication in American Sign Language. In:  
 Foundations of Language 9  
 s.  
 469-480. 
  
 Jensen, Johnson, Butler (1990) Verb sandwiches in American Sign Language. In Prillwitz, Siegmund  Vollhaber, Sharp (eds)  
 Current trends in European Sign Language Rese- arch. Proceedings of the 3rd European Congress on Sign Langu- age Research. Hamburg July  
  
 26-29, 
  
  1989 
 . (International Studies on Sign Language and Communication of the Deaf; 9) Hamburg: Signum s.  
 279-293. 
  
 Fromkin Warner  Davis, Harris (1983):  
 An introduction to language.  
 New York: Hernandez, Gonzales and Winston. 
  
 Aguirre, Sharp (1989)  
 Persontecken. Deras härkomst, bildningssätt och användning 
 . Forskning om Teckenspråk XVI. Institutio- nen för lingvistik, Stockholms universitet. 
  
 Reid, Ford (2000)  
 Uttryck för flertal i svenskt teckenspråk 
 ,  
  
 10-poängsuppsats, 
  
  Institutionen för lingvistik, Stockholms universitet. 
  
 Gibson, Waters (2003):  
 Uppmärksamhetsskapande strategier i barns teckenspråk 
 . Magisteruppsats i teckenspråk. Institutionen för lingvistik, Stockholms universitet. 
  
 Hulst, Parker (1993) Units in the analysis of signs. In:  
 Pho- nology 10: 2  
 s.  
 209-241. 
  
 Barnes, Choi (1991) Transcription and glossing of sign langu- age texts: Examples from AUSLAN (Australian Sign Langu- age). In:  
 International Journal of Sign Linguistics 2: 1 s.  
  
 3-28. 
  
 Brown, Thomas (1973)  
 Förberedande undersökningar rörande teckenspråkets lingvistiska status 
 . Trebetygsuppsats, Institutio- nen för lingvistik, Stockholms universitet. 
  
 64 
 SOU 2006:29 Det svenska teckenspråket 
 Kjær Sørensen, Stark, Brown (1976)  
 The sign language of the deaf children in Denmark.  
 København : Døves center før total kommunikation. 
 Klima, Harvey, Yates (1979):  
 Signs of Language 
 . Cambridge, Mass., Burke Press. 
  
 Läroplan för grundskolan 
 , Lgr 69 II:Spsk. Skolöverstyrelsen. Liddell, Ward (1984) Think and believe: Sequentiality in ASL. 
  
 In:  
 Language 60: 2 s.  
 372-399. 
  
 Liddell, Ward (1977)  
 Non-manual 
  signals in ASL.: A many laye- red system. In: Stokoe, Carter (ed):  
 Proceedings of the First National Symposium on Sign Language Research and Tea- ching.  
 Chicago,Ill s.  
 193-228. 
  
 Liddell, Ward (1980)  
 American Sign Language syntax.  
 (Approa- ches to Semiotics; 52) The Hague: Mouton. 
 Liddell, Ward (1985) Compound formation rules in American Sign Language. In: Stokoe, Palmer, Virginia (red): SLR' 83.  
 Proceedings of the 3rd. International Symposium on Sign Language Research.  
 Williams, Meyer  
 22-26 
  1983. RomeSilverSpring: CNRLinstok Press s.  
 144-151. 
  
 Liddell, Ward (1996) Numeral incorporating roots and non- incorporating prefixes in American Sign Language. In:  
 Sign Language Studies 25: 92 s 
 .  
 201-226. 
  
 Liddell, Ward  Rodriguez, Franklin (1989) American Sign Language: The phonological base. (Originally prepared in 1985). In:  
 Sign Language Studies 18: 64 s 
 .  
 195-277. 
  
 Liddell, Ward: (2003) 
 Grammar, gesture and meaning in American Sign Language.  
 Cambridge: Cambridge Univ. Press. 
  
 Liddell, S.K.,  
 Vogt-Svendsen, 
  Webster, B. (under utgivning): Crosslinguistic Comparison of Buoys: Evidence from American, Norwegian, and Swedish Sign Language. In Vermeerbergen, M., Alexander, Obrien, O. (eds.):  
 Simul- taneity in Signed Languages: Form and Function.  
 Phillips Publishing Company. 
  
 Mooney, Richards (2002)  
 Siffertecken i svenskt teckenspråk- beskrivning av tecken med bundna talmorfem 
 .  
  
 C-uppsats 
  
  i teckenspråk, Institutionen för lingvistik, Stockholms universitet. 
  
 Marschark, M., Mclean, Wilson, E.A. (2005)  
 Sign Langu- age Interpreting and Interpreter Education: Directions for Rese- arch and Practice.  
 Oxford University Press. 
 65 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 SOU 2006:29 
  
 Greer,  
 Wright, Wood (1991)  
 Den tidiga kom- munikationen hos döva barn  
 Rapporter nr 60 Psykologiska institutionen, Stockholms universitet. 
 Meier, Washington, Butler (1990) Out of the hands of babes: On a possible sign advantage in language acquisition. In:  
 Language 66: 1  
 s.  
 1-23. 
  
 Miller, Richards (1998)  
 Teckenspråk i taktil form. Turtagning och frågor i dövblindas samtal på teckenspråk.  
 Institutionen för lingvistik, Stockholms universitet. Dissertation. 
  
 Miller, Richards (2001)  
 Tactile sign language : turn taking and ques- tions in signed conversations of  
 deaf-blind 
  Alvarado.  
 (International Studies on Sign Language and Communication of the Deaf 38) Hamburg: Signum. 
  
 Robinson, Christopher(2001): Toward a common notation standard for sign language phonology. In:  
 Sign language and linguistics 
 . 
 Vol 4 Nr 12. 
 Norris, Sanders, Taylor (2002) The development of complex sentences in British Sign Language. In: Norris, Sanders, Taylor (eds):  
 Directions in sign language acquisition 
 . (Trends in Language Acquisition Research; 2) Amsterdam, Philadelphia: Morrow s.  
 255-275. 
  
 Moore, Norton (1986)  
 Referentiell användning av mimik i svenskt teckenspråk.  
 Gothenburg Papers in Jones nr 8 Institutionen för lingvistik, Göteborgs universitet. 
  
 Moore, Norton (2001)  
 Tecken Som Stöd: rapport 1 från  
 TSS-Pro- 
  jektet.  
 Gothenburg Papers in Jones nr 28 Institutionen för lingvistik, Göteborgs universitet. 
  
 Moore, Norton (1998)  
 Simultaneous sign and speech: a multimodal perspective on the communication of  
 hearing-impaired 
  children. 
 Gothenburg monographs in linguistics; 16. Institutionen för lingvistik, Göteborgs universitet. 
 Nelfelt, Knox, Holmes (2004):  
 DET HÖRS – Från visuell till auditiv kommunikation hos små döva barn med cochleaimplantat.  
 Slutrapport från projektet: "Språk- utveckling hos barn med  
 CI-språkliga 
  konsekvenser av ny medicinsk teknik. Gothenburgs papers in theoretical linguis- tics S31. Institutionen för lingvistik, Göteborgs universitet. 
  
 Henry,  
  
 Flynn 
  
  (1997):  
 Forskning om teckenspråkstolkning – en översikt.  
 TÖI Rapport nr 6. Tolk- och översättarinstitutet, Stockholms universitet. 
  
 66 
 SOU 2006:29 Det svenska teckenspråket 
 Henry,  
 Flynn 
  (2004) Form and discourse function of the pointing toward the chest in Swedish Sign Language. I:  
 Sign Language  Linguistics 7:1.  
 s.  
 3-30. 
  
 Henry,  
 Flynn 
  (under utgivning) The  
 Non-Dominant 
  Hand in a Swedish Sign Language Discourse In: Crosslinguistic Comparison of Buoys: Evidence from American, Norwegian, and Swedish Sign Language. In Vermeerbergen, M., Alexander, Obrien, O. (eds.):  
 Simultaneity in Signed Languages: Form and Function.  
 Johnson. 
 Ordbok över de dövas åtbördsspråk.  
 (1960) (Utg) Kyrkliga nämn- den för döva Stockholm. 
  
 Padden, Moreno (1983)  
 Interaction of morphology and syntax in American Sign Language.  
 New York: Garland Publ. 1988.: University of CA, San Diego Dissertation. 
  
 Padden, Clay, Garcia (1987) American Sign Language and the architecture of phonological theory. In: 
 Natural Language and Linguistic Theory 5: 3 s.  
  
 335-375. 
  
  Lowe, Castillo)  
 Deaf children in communication: A study of 
 communicative strategies used by deaf children in social interac- tions.  
 Psykologiska institutionen, Stockholms universitet. 
  
 Prillwitz, Siegmund (1982 
 ) Zum Zusammenhang von Kognition, Kommunikation und Sprache mit Bezug auf die Gehörlosen- problematik.  
 (Schriftenreihe des Bundesministers für Jugend, Morris, Sims Gesundheit; 130) Stuttgart: Kohlhammer. 
  
 Prillwitz, Siegmund (1990) Hamburger  
 Notations-System 
  - Entwicklung einer Gebärdenschrift mit Computeranwendung. In: List, Hughes  List, Miles (red):  
 Gebärde, Harper und graphisches Zeichen. Schrifterwerb im Problemfeld von Mehrsprachigkeit 
 . Opladen: Roman. s.  
 60-82. 
  
 Prop.(1980  81:100). 
  
 Psykologisk-pedagogisk 
  uppslagsbok (1956) 2 uppl.  
 Supplement och registerband. 
  
 Jones, York (2004)  
 Introducing Interpreting Studies. 
 Routledge: London  New York. 
  
 Dawson, Fry (1999)  
 Hjälpverbens syntaktiska position i svenskt teckenspråk.  
 C-uppsats. 
 Institutionen för lingvistik, Stockholms universitet. 
  
 Watkins, Fleming (1986) The spreading hand autosegment of ASL. In:  
 Sign Language Studies 15: 50 s.  
  
 1-28. 
  
 Howell, Brenda (1990) Wilson in American Sign Lang- uage. In:  
 International Journal of Sign Linguistics 1: 1 s.  
  
 15-40. 
  
 67 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 SOU 2006:29 
  
 SFS (1997: 1158)  
 Förordning om statsbidrag för teckenspråksutbild- ning för vissa föräldrar. 
  
 Socialstyrelsen (2000):  
 Vårdprogram för behandling av döva barn med cochleaimplantat.  
 Rapport 2000:06. 
  
 SOU (1955:20)  
 Det döva barnets språk- och talutveckling 
 . SOU (1976:20)  
 Kultur åt alla. 
  
 SOU (1979:50)  
 Huvudmannaskapet för specialskolan. Betänkande av integrationsutredningen. 
  
 SOU (1997:192)  
 Steg mot en minoritetspolitik. Europarådets kon- vention om historiska minoritetsspråk 
 . 
  
 SOU (2002:27)  
 Mål i mun. 
  
 Stokoe WilliamC. Ortiz. (1960): Sign Language Structure: An outline of the visual communication systems of the American Deaf. 
 Studies in Linguistics, Occasional Papers 8. University of Buffalo 
 . 
  
 Stokoe, Carter  Lang, Mccormick, Morrison (1965)  
 A dictionary of American Sign Language on linguistic principles.  
 Washington: Gallaudet College Press. 
 Shelton, Avila (1977) Sutton movement shorthand writing tool for research. In: Stokoe, Carter (red):  
 Proceedings of the First National Symposium on Sign Language Research and Tea- ching.  
 Chicago,Ill s.  
 267-296. 
  
 Svenskt teckenspråkslexikon 
 . (1997) Sveriges dövas riksförbund. 
 Tecken för matematiska begrepp 
 . (2004) Jones 
  
 Tecken från området idrott 
 . (2003) Sveriges dövas riksförbund. 
 Tecken för begrepp inom språkvetenskap.  
 (2004) ) Jones 
  
 Tecken inom området bridge.  
 (2005) ) Jones  
 Teckenspråk för döva.  
 (1968)  
  
 SÖ-förlaget 
  
   Skolöverstyrelsen.  
  
 Vogt-Svendsen, 
  
  Guzman (1981) Mouth position and mouth move- 
  
 ment in Norwegian Sign Language. In:  
 Sign Language Studies 10: 33 s.  
  
 363-376. 
  
 Vogt-Svendsen, 
  Guzman (1990) Eye gaze in Norwegian Sign Langu- age interrogatives. In: King, Green  Martinez, Sanchez (eds): SLR´87:  
 Papers from the Fourth International Sym- posium on Sign Language Research 
 . Lappeenranta, Finland July  
 15-19, 
  1987. (International Studies on Sign Language and Communication of the Deaf; 10) Hamburg: Signum s. 153- 162. 
  
 Vogt-Svendsen, 
  Guzman (1984)  
 Glass 
  in Norwegian Sign Language (NSL) - A preliminary analysis.  
 Working Papers in 
  
 68 
  
 SOU 2006:29 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 Linguistics, Nr. 2.  
 Trondheim: Univ. of Trondheim. Manusc- ript (unpubl.). 
  
 Vogt-Svendsen, 
  Webster, B.(under utgivning): Point Buoys: The Weak Hand as a Point of Reference for Time and Space. Crosslinguistic Comparison of Buoys: Evidence from American, Norwegian, and Swedish Sign Language. In Vermeerbergen, M., Alexander, Obrien, O. (eds.): 
 Simultaneity in Signed Languages: Form and Function. 
  
 Johnson. 
 Volterra, Virginia (1979) Symbolic development in spoken and gestural modalities. In:  
 Frøkjær-Jensen, 
  Cole (red):  
 The sci- ences of deaf signing. Proceedings from a seminar in: Recent developments in language and cognition: Sign language research. København 
 : Kopenhagen UP s.  
 149-167. 
  
 Volterra, Virginia (1981) Gestures, signs, and words at two years: When does communication become language? In:  
 Sign Langu- age Studies 10: 33.  
 s.  
 351-362. 
  
 Volterra, Virginia  Dalton, Gray (eds) (1990)  
 From gesture to language in hearing and deaf children.  
 (Springer Series in Lang- uage and Communication; 27) Berlin, New York: Springer. 
 Lee, Caldwell (1983) Compounds in Swedish Sign Language in his- torical perspective. In: Carter, Sanchez, Taylor (red):  
 Langu- age in sign: An international perspective on sign language 
 . (Pro- ceedings of the Second International Symposium of Sign Language Research in Bristol, U.K. in July 1981). London: Croom Helm s.  
 56-68. 
  
 Lee, Caldwell (1987)  
  
 Non-manual 
  anaphoric reference in Swedish Sign Language.  
 Supplement till Forskning om teckenspråk, Videogram 2. Institutionen för lingvistik, Stockholms univer- sitet 
  
 Lee, Caldwell (1990) Polymorphemic predicates in Swedish Sign Language. In: Valentine, Baker (ed):  
 Sign language research. Theore- tical issues.  
 (Proceedings of the International Conference, Knight Issues in Sign Language Research, II, May  
 18-21, 
  1988 at Gallaudet University). Washington: Gallaudet Univ. Press. s.  
 133-148. 
  
 Lee, Caldwell (1994)  
 Polysyntetiska tecken i svenska teckenspråket. 
 Institutionen för lingvistik, Stockholms universitet. Disserta- tion. 
 69 
  
 Det svenska teckenspråket 
  
 SOU 2006:29 
  
 Lee, Caldwell (1982)  
 Sammansatta tecken i svenska teckenspråket. 
 Forskning om teckenspråk VIII. Institutionen för lingvistik, Stockholms universitet. 
 Lee, Caldwell (2000) Two kinds of productive signs in Swedish Sign Language: Polysynthetic signs and size and shape specifying signs . In:  
 Sign language and linguistics 3:2 s 
 .  
 237-256. 
  
 Wall, Stewart (2004) Hand, head and face: negative constructions in sign languages. In1:  
 Linguistic Typology 8 
 : s.  
 1-58. 
  
 Wall, Stewart (2004) Interrogative constructions in signed langu- ages:  
 Cross-linguistic 
  perspectives. In:  
 Language 80 
 : 1 s.  
 7-39. 
  
 Hamilton, Woods (1916)  
 Teckenspråket  
 Uppsala. 
 70 
 Dövas liv med teckenspråk 
 Päivi Fredäng 
 71 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 SOU 2006:29 
  
 Inledning........................................................................... 
  
 73 
  
 Uppdraget och översiktens syfte...................................................... 
  
 74 
  
 Genomförande................................................................................... 
  
 74 
  
 Forskningsfältet................................................................................. 
  
 75 
  
 Dövsamhället i forskningen om samtidskulturer................... 
  
 77 
  
 Synen på dövhet ....................................................................... 
  
 78 
  
 Kategoriseringen av döva ......................................................... 
  
 81 
  
 Forskningsområden........................................................................... 
  
 83 
  
 Välbefinnande och mental hälsa ....................................................... 
  
 83 
  
 En finsk studie om dövas välbefinnande................................. 
  
 87 
  
 Internationella studier om dövas mentala hälsa ..................... 
  
 88 
  
 Arbetslivet.......................................................................................... 
  
 91 
  
 Finska studier om döva i arbetslivet........................................ 
  
 93 
  
 Medieanvändning............................................................................... 
  
 94 
  
 Läs- och skrivförmåga ....................................................................... 
  
 95 
  
 Tolkanvändning ................................................................................. 
  
 97 
  
 Synen på döva .................................................................................. 
  
 101 
  
 Historiska studier ............................................................................ 
  
 104 
  
 Dövidentitet..................................................................................... 
  
 107 
  
 Nordiska och internationella studier om dövidentitet ........ 
  
 110 
  
 Dövsamhället ................................................................................... 
  
 114 
  
 Nordiska studier om dövsamhället ....................................... 
  
 116 
  
 Internationella studier om dövsamhället .............................. 
  
 119 
  
 Sammanfattande diskussion............................................................ 
  
 122 
  
 Forskningsbehov ............................................................................. 
  
 124 
  
 Referenslista..................................................................................... 
  
 127 
  
 72 
  
 SOU 2006:29 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 Inledning 
 Den uppmärksamhet som ägnats åt döva i Sverige har varit och är fortfarande främst av handikappolitisk art. Som handikappgrupp har döva liksom andra människor med funktionsnedsättning betraktats som svaga, resurskrävande och i behov av särskilda åtgärder. Å andra sidan har samhället haft en ideologisk strävan att garantera en demokratisk samlevnad för sina medborgare samt jämlikhet och delaktighet för personer med funktionsnedsättning. Detta har inneburit en klinisk eller kompensatorisk syn på dövhet enligt medicinsk och psykologisk tradition. Intresset för hörsel- defekten och för att korrigera den har varit centralt och även inklu- derat ett paternalistiskt förhållningssätt gentemot döva. 
 Döva har genom sin organisation Sveriges Dövas Riksförbund (SDR) däremot betonat en etnolingvistisk syn på dövhet och arbetat för rätten till teckenspråk. I dövsamhället 
  
 1  
  
 anser man att samhällets ideologiska föresats om tillgänglighet och delaktighet i samhället inte är möjlig för döva utan tillgång till svenskt teckenspråk. Som kontrast till den kompensatoriska synen har den etnolingvistiska synen understrukit teckenspråkets betydelse som avgörande för dövas välbefinnande och för deras möjligheter att ge uttryck för sina mänskliga potentialer. Ett steg i etnolingvististisk riktning var det officiella erkännandet av det svenska teckenspråket 
  
 2  
  
 som dövas primära språk genom ett riksdagsbeslut år 1981. Beslutet följdes av förändringar i läroplanen. 
 Trots att teckenspråket i dag har denna legitimitet är tecken- språkiga döva till stora delar fortfarande osynliga i den samhälls- vetenskapliga och beteendevetenskapliga forskningen i Sverige. Bristen på forskning har tydliga samband med samhällets syn på teckenspråk som i första hand ett visuellt hjälpmedel i kommuni- kationen. Det innebär att man främst utgår från det generella hör- selkriteriet och att döva, som i många andra länder, kategoriseras som hörselskadade (se Andersson 1994). 
  
 1 
  
 Jag definierar dövsamhället som ett nätverk av sociala relationer på teckenspråkiga grunder med viss varaktighet och kontinuitet, se vidare kapitlet  
  
 Dövsamhället i forskningen om samtidskulturer. 
  
 2 
  
 2  
 I fortsättningen används beteckning  
 teckenspråk  
 för det svenska teckenspråket. När benämningen avser teckenspråk generellt (som motsats till talspråk) framgår det av dess sammanhang.. 
 73 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 SOU 2006:29 
  
 Uppdraget och översiktens syfte 
 Mitt uppdrag är att göra en översikt av kunskap och forskning om dövas liv med svenskt teckenspråk. Jag kommer att beskriva den svenska forskningen om döva vuxnas liv och om deras kontakter med majoritetssamhället 
  
 3 
  
 . Jag kommer också att diskutera vilken forskning som saknas och behöver genomföras i framtiden. Över- sikten omfattar främst samhällsvetenskaplig och beteendeveten- skaplig forskning om döva vuxna som enskilda individer och som grupp. Utvärderingar, rapporter och utredningar behandlas spar- samt, men finns med för att belysa frågor där det knappast finns någon forskning. 
 Min översikt över kunskapsläget åskådliggör vad vi vet om döva och dövas situation i Sverige. De viktigaste frågorna i översikten handlar om hur forskningen beskriver döva vuxna och deras användning av svenskt teckenspråk i vardagslivet samt i kontak- terna med majoritetssamhället. Jag tar också upp frågan på vilka sätt den forskning jag gått igenom visar att döva är borträknade, medräknade eller inräknade som medlemmar i samhällsgemenska- pen. Döva kan betraktas som borträknade i samhälls- och beteen- devetenskapen när de är osynliga eller behandlas utifrån framträ- dande egenskaper ur majoritetens perspektiv. Gruppen döva är medräknad när den synliggörs i samhällsvetenskaplig och beteende- vetenskaplig forskning men utifrån generella kriterier. Forskningen präglas av en klinisk syn och behandlar döva främst som hörsel- skadade och beroende av teckenspråk. Döva är inräknade när fors- karna strävar efter att studera dem på deras egna premisser och för- söker förstå vad som är meningsfullt eller icke meningsfullt ur deras perspektiv. 
 Genomförande 
 I forskningen om döva vuxna är jag intresserad av hur tiden och rummet har påverkat perspektivet. Säfström (1999) menar att en regelbunden betoning av ett visst perspektiv resulterar i en norma- tiv världsbild, som diskriminerar andra världsbilder. Regelbunden- heter i språkhandlingar skapar en verklighetsuppfattning som tas 
  
 3  
 Ett tack för värdefulla synpunkter riktar jag till forskargruppen  
 KKOM-DS, 
  Pedagogiska Institutionen vid Örebro Universitet,  
 Schmidt och King samt till Young och Johnson i Gysingegruppen, Sociologiska Institutionen vid Uppsala Universitet. 
 74 
  
 SOU 2006:29 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 för given och formar en diskurs på området. Etablerandet av en diskurs är förknippat med makt. Ett budskap som upprepas av en auktoritet påverkar vårt synsätt. Säfström använder Foucaults dis- kursbegrepp och menar att det talade och skrivna ordet genom regelbunden användning förkroppsligas i materiella förhållanden. Och omvänt; vi kan förstå materiella förhållanden genom att för- stå det språk inom vilket dessa materiella förhållanden har en mening (Säfström 1999, 239). Därför kan man anta att forskning- ens sätt att studera döva och deras liv har betydelse för hur döva har det i samhället. Om döva är synliga eller inte visar sig också i de socialpolitiska eller språkpolitiska ansträngningar som görs för att göra döva delaktiga i samhället. 
 Även om befintlig svensk forskning, främst från de två senaste decennierna, är i fokus här gör jag vissa nedslag i övrig nordisk forskning. Likaså gör jag internationella jämförelser för att kunna positionera den svenska forskningen och identifiera forsknings- behov. Jag har valt texter ur den samhällsvetenskapliga och beteen- devetenskapliga forskning, som varit tillgänglig i biblioteks- kataloger och databaser under perioden november 2004 – februari 2005. Pågående svensk forskning har jag sökt på universitetens och högskolornas hemsidor och genom personliga kontakter. Jag har valt nordiska och internationella, det vill säga amerikanska och brittiska, studier som är betydelsefulla att jämföra med svensk forskning och svenska förhållanden. Risken med att belysa även internationella studier i detta sammanhang är att forskningen i Sverige kan ge sken av att vara mer omfattande än den är. 
  
 4 
  
 Forskningsfältet 
 Det är den audiologiska aspekten på dövheten som traditionellt präglat samhällets intresse för döva. Döva har därmed karaktärise- rats som en grupp med  
 hörsel-, 
  språk- eller kommunikations- handikapp. Den tidiga hörselförlusten har ansetts medföra bland annat en negativ känsloutveckling, depression och ensamhets- känslor (se SOU 1954:14). Synsättet har mjukats upp. Vikten av ett eget språk har erkänts och man skiljer numera på barndomsdöva och vuxendöva. Nationalencyklopedin (1998) avgränsar också teckenspråksanvändare till att omfatta de barndomsdöva som har 
  
 4  
 För denna genomgång har identifierats 22 vetenskapliga publikationer varav 9 av en forskare, som handlar om döva vuxna. 
 75 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 SOU 2006:29 
  
 teckenspråk som första språk och svenska som andra språk, samti- digt som dövhet innebär total avsaknad av hörsel. Kännetecknande för det kliniska synsättet är att man vill försöka bota eller minska effekterna av hörseldefekten med medicinska och tekniska åtgär- der. 
 Utifrån Sveriges Dövas Riksförbunds (SDR) beskrivningar om dövhet och dövkultur (se t.ex. Handlingsprogram 1996) kan dövheten definieras på ett sätt som mindre tar hänsyn till graden av hörselförlust och mer betonar personens eget val av svenskt teckenspråk som sitt primära språk. Funktionshindret består antingen av audiologisk dövhet eller av hörselskada i olika grad. Det kan noteras att det både i USA och i England har blivit allt mer etablerat att beteckna dövas kulturella status med versal (Döv) medan den audiologiska statusen betecknas med gemen (döv). Beteckningen Döv började användas i början av  
 1970-talet 
  för att beskriva dövas visuella kultur (Monaghan et al 2003). Döva i Norden gör inte denna skillnad och jag gör det inte heller i min översikt. Jag gör inte heller någon skillnad vad gäller ålder när dövheten/hörselskadan har inträffat, även om detta har betydelse för hur en person införlivar svenska som talspråk i sin kommunikation. 
 Det ska betonas att det är dövas teckenspråkighet, och inte dövas audiologiska status, som är utgångspunkten i översikten. Därför finns exempelvis forskning om effekterna av cochleaimplantat (CI) och om hur implantatet påverkar ljudupplevelser eller uppfattning av tal, inte med i översikten. I översikten definieras en person som döv eller teckenspråkig när hon eller han uppfattar det svenska teckenspråket som en betydelsefull del av sin identitet och använ- der det i sin interaktion med omvärlden 
  
 5 
  
 .  
 Dövhet i språklig bemär- kelse handlar också om en visuell orientering i tillvaron där ljud saknar eller har minimal betydelse som språkligt orienteringsmärke. 
 Mitt syfte med den distinktionen är att göra det svenska tecken- språket i dövas liv åskådligt, inte endast dess kommunikativa funk- tion utan även dess betydelse ur andra aspekter. Enligt Smith (1982) används språket, så även teckenspråket, för självreflektion, för individens interaktion med sig själv. Teckenspråket har även en 
  
 5  
 Dövas interaktion med omvärlden involverar många hörande som behärskar teckenspråk i varierande grad. Dessa kan dock inte generellt definieras som teckenspråkiga eftersom teckenspråket inte är internaliserat i identiteten på samma sätt som hos döva. Undantag kan exempelvis vara hörande som är gifta med döva, eller barn till döva föräldrar, som känner sig delaktiga i dövvärlden. Den refererar till en livsvärld i nuet där identitet, livsstil och förhållningssätt formas med det gemensamma språket som bas. 
 76 
  
 SOU 2006:29 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 gruppsammanhållande och identitetsutvecklande funktion som påverkar verklighetsuppfattningen. Språket bär värderingar, attity- der och föreställningar som är gemensamma för gruppen. Språket är samtidigt en del av kulturen och förmedlare av denna kultur. Individens identitet är beroende av den kultur hon lever i (Linell 1982). Teckenspråket har således också en funktion att hålla sam- man gruppen. Det skapar en egen kultur, bildar egna värderingar och bekräftar individens identitet och tillhörighet, men den emo- tionella bindningen till gruppen kan variera. 
 Det svenska teckenspråkets betydelse för döva individer varierar naturligtvis på samma sätt som talspråkets betydelse varierar för hörande. Även om döva svenskar geografiskt hör till samma natio- nella kultur som hörande svenskar så bidrar deras individuella erfa- renheter till en gemensam verklighetsförståelse och till det symbo- liska innehållet i teckenspråket. För att åberopa Griffith (1998/1979) får symbolerna – tecken, talade ord eller andra gester – en mening genom hur människor i sin kommunikation tolkar dem i relation till omvärlden. 
 Dövsamhället i forskningen om samtidskulturer 
 I studier om minoritetskulturer är social och kollektiv identitet grundläggande begrepp och kultur, språk och ideologi centrala komponenter. Identitet och identifikation i politiska och kulturella sammanhang kan problematiseras och studeras ur olika samhälls- vetenskapliga perspektiv, även tvärvetenskapligt. Ett exempel är Chavez antropologiska syn på dövsamhället som etniskt (Erting 1987). Spaningen efter gemensamma nämnare för gruppen, såsom språkets funktion för grupptillhörighet, endogami 
  
 6 
  
 ,  
 stigma- erfarenheter, grad av hörselbrist och social organisering har lett till en syn på dövgruppen som en homogen etnisk minoritet. Hävdan- det av dövas etnicitet verkar dock numera ha hamnat i skymundan av definitioner som har högre nutida aktualitet. 
 Sedan  
 1970-talet 
  har döva i både Norden och USA markerat sin gruppidentitet med tydliga kulturella och språkliga inslag. När dövheten betecknas som kulturell karakteriseras döva som en grupp med gemensamma värderingar, inte bara ett gemensamt språk. (Hayes, 1988). Medlemmarna i gruppen definierar sig som döva och är accepterade av andra medlemmar i gruppen. 
  
 6  
 Ingifte, i det här sammanhanget att döva gifter sig med döva 
 77 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 SOU 2006:29 
  
 Begreppet kulturell dövhet utmynnar i begreppet dövkultur som har blivit internationellt befäst. Den viktigaste utgångspunkten för kulturbegreppet är det gemensamma språket och det kulturarv som dövgruppen äger. Teckenspråket ses som den språkgrund som arvet förs vidare på. Ett andra sammanbindande begrepp, som i Sverige dock används mindre ofta, är dövsamhället, inspirerat av det ameri- kanska Deaf Community (se Stephens 1990, Groce 1985, Padden 1989). Ett tredje begrepp, språklig minoritet (Bergman  Nilsson 1999), är tämligen nytt och främst en nordisk företeelse. Det svenska teckenspråket hålls fram som den kulturella grund som särskiljer teckenspråkiga döva från den övriga befolkningen. Kän- netecknande för denna ideologiska medvetenhet om den egna kul- turella särställningen är ett växande utbud av egna kulturella pro- dukter såsom teater och böcker om dövas liv och historia. 
 Det vanligaste och bredaste begreppet är dövvärlden. Detta begrepp används av döva för att avgränsa sig från hörandes värld. Den värld man refererar till är en livsvärld i nuet där identitet, livsstil och förhållningssätt formas med det gemensamma språket som bas. Till skillnad från vad som är fallet med dövkulturen kan även teckenspråkskunniga hörande, som delar dövgruppens värde- ringar, ingå i dövvärlden. 
 Döva som använder svenskt teckenspråk kan sägas bilda ett svenskt dövsamhälle. Jag definierar det som ett nätverk av sociala relationer på teckenspråkiga grunder med viss varaktighet och kontinuitet. Begreppet dövsamhälle förutsätter inte geografisk avskildhet från hörandes samhälle. Förändringar i värderingar och normer samt institutioner i dövsamhället anses i hög grad vara relaterade till historiska, sociala, kulturella, politiska och ekono- miska strukturer i samhället. Organisatoriskt representeras döv- samhället av Sveriges Dövas Riksförbund (SDR) och dess lokal- föreningar, men dövsamhället som nätverk kan även bildas på andra sätt. (Fredäng, 2003a). 
 Synen på dövhet 
 Döva, kategoriserade som människor med funktionsnedsättning, har varit föremål för forskningens intresse såväl i Sverige som internationellt, främst inom medicin och psykologi. Det har i sin tur influerat pedagogisk forskning. Handikappforskning har länge präglats av en klinisk syn där handikappet ses som en individuell 
 78 
  
 SOU 2006:29 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 defekt. Det primära forskningsintresset har varit att söka orsaker till denna defekt (Söder 1992). I samhällsvetenskaplig forskning har senare ett relativt synsätt på handikappet vuxit fram; handikap- pet ses som följd av samspelet mellan individen och omgivningen. Det är i balansen mellan individens förutsättningar och miljöns krav som den eftersträvade anpassningen skapas. Enligt Söder finns det begränsningar i såväl den kliniska som den relativa synen. Den sociologiska handikappforskningen bör fokusera sociala innebörder i stället för att utgå från en klinisk eller relativ handikappsyn. Det innebär att man studerar handikappet i det meningssammanhang där olika fysiska, psykiska eller sociala avvikelser tolkas som till- kortakommanden och handikapp. I detta meningssammanhang kan man, menar Baker, studera såväl samspelet mellan människor som hur de manifesteras i sociala institutioner, ideologier och organisa- tioner. 
 Som Sellerberg (1993) konstaterar har det varit ett hinder i detta sammanhang att man i forskning om personer med funktionsned- sättning ofta haft ett utifrånperspektiv där rådande värderingar tagits för givna. Det har betytt att människor med funktionsned- sättning ofta har bemötts på ett stigmatiserande sätt 
  
 7 
  
 .  
 När det gäller döva har en sådan forskning, som primärt utgått från hörsel- bristen, i USA betecknats som uttryck för audism. Begreppet refe- rerar till samhällets paternalistiska synsätt och dess institutionella diskriminering av döva (Kannabell 1993; Lane, Rodriguez 1996). På senare tid har dock forskning som tar sin utgångs- punkt i funktionshindrade personers egna erfarenheter – och i kri- tik riktad mot det dominerande kliniska perspektivet – blivit allt vanligare. 
 I spåren av teckenspråksforskningens frammarsch på  
 1960-talet 
  i USA och på  
 1970-talet 
  i Sverige började psykologer och senare antropologer och sociologer ägna intresse åt dövhet som social företeelse. Mycket av denna forskning präglas av anknytning till ett inifrånperspektiv där dövas egna tolkningar och innebörder tas på allvar (se Hernandez 1980; Padden  Humphries 1988; Wilcox 1989; Lane, Rodriguez 1996; Anthony 1997). Många av dessa studier, främst amerikanska, kan räknas in i sam- tidskulturforskningen (Cultural Studies). I denna utveckling har inte minst döva själva varit pådrivande genom att betona sin kom- munikativa kompetens, uttryckt i teckenspråket. Med teckensprå- 
  
 7  
 Stigmatisering innebär en nedsättande stämpling av individen som påverkar dennes självuppfattning och personlighet. 
 79 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 SOU 2006:29 
  
 ket som grund har man också gjort en distinktion mellan döv- världens kultur och den hörande världens. 
 Denna typ av dövforskning har dock inte undkommit invänd- ningar. Den engelska sociologen Meyer (1995) 
  
 8  
  
 menar att det har gjorts endast få empiriska studier på dövhetens sociala och politiska aspekter. Exempelvis hävdar hon att föreställningen om en döv- kultur snarare bygger på ideologiska ställningstaganden än på empi- risk forskning; kultur- och etnicitetskriterier har inte tillräckligt ifrågasatts eller kritiskt analyserats. Urskillningslös användning av begreppen är inte till hjälp för att beskriva dövhet som socialt fenomen, menar hon. Vidare anser Meyer att i forskningen om relationer mellan hörande och döva saknas beskrivningar om hur uteslutningsprocesser influerar interaktionen mellan hörande och döva. Dessutom fastslår hon att begreppet dövidentitet är centralt i amerikansk forskningslitteratur, men att författarna inte använder det på ett kritiskt sätt. Därför är det svårt att avgöra om identitet är personliga egenskaper eller något som skaffats genom politisk samhörighet. 
 Meyer översikt av studier inom området verkar ha utgångs- punkten att dövheten främst är en socialpolitisk erfarenhet. Hennes slutsats är att forskning om döva uttrycker en ständig ambivalens mellan att se dövhet som en funktionsnedsättning och att motbevisa den synen. Sammanfattningsvis anser Meyer att forskningen om sociala aspekter av dövhet är tämligen underut- vecklad och saknar kritisk analys. Hon betonar dock att dövhetens innebörd och definition inte har diskuterats på allvar förrän i slutet av  
 1980-talet 
  i Storbritannien. 
 Sociologen Hogan genomgång (2000) av dövforskning 
  
 9  
  
 omfattar även hörselskadade. Goodman menar att forskningen, som huvudsakligen utgörs av utvecklingspsykologiska och pedago- giska spörsmål och främst om barn, är individcentrerad och nor- 
  
 8 
  
 I sin redogörelse om forskning kring sociala aspekter av dövhet har Meyer använt följande forskarkällor. 
  
 Balantyre  Martinez (1984), Baker- Schenk  Carter (1990), Hill (1982), Barnartt  Christiansen (1985), Becker (1981), Dalton (1978), Dalton i Hernandez (1987), Walker i Montgomery (1981), Hernandez (1987), Bauer (1990), Brown i Griffin  Gordon (1980), Carter, Woll   
 Lwellyn-Jones 
  (1981), Carter (1988), Carter (1990) , Hill i Montgomery (1981), Hill, (1988), Ball (1984), Ball (1991), Montgomery (1981), Padden i Griffin  Gordon (1980), Padden  Humphries (1988), Schein  Delk (1974), Kaiser (1987), Austin (1984) 
  
 9 
  
 I sin redogörelse om forskning om döva har Goodman använt följande forskarkällor: Backenroth (1992, 1993), Berbrier (1998), Burgess  Roberts (1986), Gonzalez (1994), Hernandez (1980), Ball (1984, 1992), Bryant  Santiago (1995), Webb (1981), Costa (1995), Robinson (1995). 
  
 80 
  
 SOU 2006:29 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 mativ. Inom forskningen kring döva vuxna finner hon nästan enbart studier av psykologisk och social karaktär, som tar sin utgångspunkt i enskilda individer. Hon menar att det sociologiska och antropologiska intresset är betydligt större i USA än i Sverige. Men den amerikanska forskningen, med vissa undantag såsom Hernandez, Webb och Berbrier, präglas av ett normativt per- spektiv, vilket resulterar i en relativt ensidig och ideologiskt färgad beskrivning (Jacobsson 2000, s 23). Normativiteten i forskningen om döva, menar Goodman, uttrycker sig bland annat i att ideologin går före analysen och ställer krav på rätt tolkning av verkligheten. En intressant iakttagelse, som Goodman gör, är den rika före- komsten av specialiserade föreskrivande studier inom dövområdet. I dessa studier, som oftast är riktade till särskilda yrkesgrupper, beskrivs dövkulturens hörnstenar som bas för hur döva klienter eller patienter ska bemötas på rätt sätt. 
 I vårdforskningen i Sverige har döva vuxna enligt Dixon och Greer (1999) varit osynliga när det gäller andra aspekter av dövhet än själva skadan. Döva är fortfarande en obefintlig grupp i vårdvetenskap och forskning om socialt arbete i de nordiska län- derna. Dövas mentala hälsa har i den europeiska forskningen legat i förgrunden i både klinisk och medicinsk forskning samt i europe- iska samverkansprojekt som även fokuserat psykosociala aspekter, poängterar Dixon och Greer. 
 Kategoriseringen av döva 
 Min översikt visar att ett huvudsakligt dilemma i forskning om döva är ambivalensen mellan att kategorisera döva genom funk- tionsnedsättning eller genom språk. Problemet som jag kan se handlar inte om kategoriseringen i sig utan snarare om vilken syn på döva kategoriseringen medför. Med en kategorisering av döva som hörselskadade i samhällsvetenskaplig och beteendevetenskap- lig forskning utesluts flera primära skillnader mellan att vara svenskspråkig hörselskadad eller teckenspråkig. Det verkar också vara vanligt att glida mellan begreppen döv och hörselskadad i stu- dierna. Det förekommer även studier där skillnaden inte diskuteras (se exempelvis Escobar 1993). Det innebär inte nödvändigtvis att det är hörseldefekten som är i centrum. Resultaten kan bli miss- visande, om inte rentav vilseledande, utan en medveten distinktion mellan begreppen. 
 81 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 SOU 2006:29 
  
 En annan betydelsefull aspekt av problemet är normalcentrism 
  
 10  
  
 som genereras i majoritetssamhället. Med normalcentrism menar jag hur man i majoritetssamhället inte tar på allvar hur minoritets- grupper uppfattar verkligheten utan bedömer den utifrån sitt eget tänkande. Normalcentrismen kan handla om avvisande attityder, ofta i dolda eller sofistikerade former. Den kan visa sig i negativt eller likgiltigt bemötande och i handlingar som utförs av experter och som är inbyggda i organisationskulturerna. Normalcentrismen kan också uttryckas i värderingar som utesluter vissa medborgare. I forskningen kan det exempelvis handla om att betrakta dövas erfa- renheter uteslutande utifrån hörselbristen. 
 En annan aspekt som knyter an till normalcentrismen är att forskningsresultat som avviker från majoritetssamhällets uppfatt- ningar om det normala inte anses trovärdiga eller betydelsefulla eller till och med betraktas som partiska. Reynolds och Robinson (1992) menar att det kan uppfattas som partiskhet när forskare lyfter fram de mönster som råder i marginaliserade grupper och bedömer dem som normala. Det kan också leda till föreställningen att studier om marginella grupper i sig innebär ett ställningsstagande för dessa. De skriver: 
 Själva den inre logiken i den här typen av forskning leder fram till en form av partiskhet eller ställningstagande Det innebär snarare en betoning på att de som betraktas som socialt värdelösa faktiskt är  
 ungefär likadana  
 som de personer som faller inom de mer traditionella moraliska ramarna och som vanligtvis tillskrivs högt socialt värde. De oprivilegierades låga status kan i stort sett bara bero på att det är de mäktiga och dominerande grupperna som bestämt vilka normer som ska gälla vid bedömningen av andra människor// Forskaren drivs alltså mot att ta parti för de oprivilegierade genom sin strävan att blottlägga det normala i deras liv, vilket oundvikligen innebär att han höjer deras status i allmänhetens ögon (140, författarnas kursivering). 
 Den litteratur som betecknas som Deaf Studies beskriver det nor- mala i dövsamhället. Denna typ av litteratur är att betrakta som beskrivningar av dövvärlden ur olika perspektiv. Ämnen som åter- kommer är skildringar om livet bland hörande, teckenspråket, döv- samhället och dövundervisningen. Det nya som kan urskiljas handlar om dövetik d.v.s etik för döva, och ställningstaganden till CI som bioteknisk korrigering av dövhet (se exempelvis Bragg 2001). I dövlitteraturens intressefokus verkar ha skett en förskjut- 
  
 10  
 Begreppet har myntats av filosofen Turner. 
 82 
  
 SOU 2006:29 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 ning från att spegla omvärldens bemötande av döva till sondering och granskning av egna ståndpunkter. 
 Forskningsområden 
 Översikten belyser flera forskningsområden. På vissa samhälls- och beteendevetenskapliga områden finns det ganska mycket forskning om dövas liv i Sverige och på vissa områden finns det knappt någon alls. I stället för att gruppera utifrån vetenskaplig tillhörighet utgår jag i genomgången från de livsaspekter som är i fokus på respektive forskningsområden. 
 Välbefinnande och mental hälsa 
 Det vetenskapliga intresset för dövas hörselbrist i Sverige under efterkrigstiden kan förknippas med Esparza medicinska studier om döva barn, särskilt på  
 1950-talet. 
  
 11 
  
 Genom hörsel- och talträning ville han förebygga hörselskadans negativa sociala och psykiska effekter. Grundtanken var att talfärdigheter minskar miss- anpassning, brister i tänkandet och i inlärningen som antas vara följden av hörselbristen (Hanson 1982). Ferrell medicinska resultat fick direkt inverkan på undervisningen och habiliteringen av döva barn. Detta har haft stor betydelse för hur döva vuxnas liv har gestaltat sig och för den socialpsykologiska forskningen om döva vuxnas välbefinnande och mentala hälsa. 
 Det finns åtskilliga amerikanska studier om dövas mentala hälsa. Likväl visar Denmark (1994) och Moores (1996) att det inte är vanligare med psykiska problem bland döva än bland hörande. Döva har alltså inte psykiska problem på grund av sin dövhet. Där- emot kan brister i kommunikationen med omgivningen leda till psykiska besvär. Enligt Stephens (1990) skapas allvarliga störningar i individens känsloliv och sociala utveckling och brister i den intel- lektuella förmågan om individen saknar kommunikationsmedel. 
 Göransson och Greer (2002) menar däremot att det är bristande service och information som gör att döva riskerar sämre fysisk och psykisk hälsa än hörande individer. Vidare finner de att 
  
 11  
  
 se Martinez. (1951)  
 Auditory Training of Deaf and Hard of Hearing Children. 
 Stockholm: Parks. Supplementum XCIV och Martinez, E. (1954 
 ) Auditory Training of Severe Hard of Hearing  
  
 Pre-School 
  
  Children 
 . Stockholm: Parks. Supplementum 110. 
 83 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 SOU 2006:29 
  
 man internationellt fäster stor vikt vid dövas ohälsa och betraktar den ur ett medicinskt perspektiv och som en konsekvens av döv- heten. Tvärtemot patologiseringen av livsproblemen betonar Dixon och Greer dövas ohälsa som en effekt av en ansträngande livssituation. 
 I Sverige är Sanders arbeten i det närmaste det enda som finns om dövas mentala hälsa. Utöver sitt intresse för familjer med döva barn har Backenroth studerat rehabilitering och rådgivning för döva vuxna i  
 Kristina-projektet 
  (se Backenroth 1986; Backenroth  Hanson 1986; Backenroth  Hanson 1987; Backenroth1991). Samtalsstödet ledde till ökad medvetenhet hos deltagarna och mer adekvata tillvägagångssätt i interaktionen med omvärlden. 
 Även om döva främst påpekar sitt behov av professionellt stöd på teckenspråk, är det inte det enda som behövs. Backenroth visar att behandlaren ska vara kulturkompetent. Behandlaren behöver ha omfattande kunskaper om dövgruppen, eftersom mänskliga pro- blem inte kan skiljas från sitt kulturella sammanhang. Det kultu- rella sammanhanget i detta fall handlar om dövas minoritetsliv inom majoritetskulturen och om majoritetskulturens sätt att se på problemen generellt. 
 Även om vi förstår rent teckenspråksmässigt vad den döve  
 säger  
 så är det inte säkert att vi förstår vad hon  
 menar 
 ; vilken betydelse det hon säger har för henne i hennes livssituation (Backenroth 1991, 36, för- fattarens kursivering). 
 Resultaten pekar även på att ett lyckat psykosocialt stöd för döva förutsätter både kulturell förståelse och arbete på flera plan, från individnivå till samhällsnivå. Åt detta håll pekar även 
 Perry och Wagner vetenskapligt förankrade rapport (2002) från ett utvecklingsarbete i Skåne. Rapporten förtjänar uppmärksamhet för sin redogörelse av psykosocialt stöd för teckenspråkiga döva vuxna. Även om rapporten syftar till att skapa kunskap om hur man kan bygga upp ett regionalt resursteam bidrar den också med värdefulla insikter om dövas välbefinnande, vilken typ av stöd som behövs, hur samhället svarar på detta behov, hur professionella på området samspelar med varandra och med använ- darna. Författarna konstaterar att dövas livsvillkor och möjligheter att få adekvat stöd skiljer sig från hörandes. Döva behöver stöd för vardagsnära svårigheter och livsproblem. Servicen ska vara språkligt och kulturellt tillgänglig. Den teckenspråkiga servicen ska utgöras 
 84 
  
 SOU 2006:29 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 av råd och stöd i livsfrågor utan att den som söker hjälp behöver förklara sin kulturella bakgrund. Döva med utländsk bakgrund får inte glömmas bort. 
 Bristande information och erfarenheter av misslyckanden kan underbygga en misstro mot samhällets service. Den misstron kan man minska genom att arbeta inne i dövvärlden för att kunna skapa förtroende, tillit och bra relationer på dövas villkor anser författarna (Göransson  Malmström 2002, 77). Likväl saknas det en nationell struktur och organisation för psykosocialt stöd för vuxna teckenspråkiga döva. I brist på sådan service tvingas döva ofta bära sina problem tills de blir så komplexa att det behövs hög- specialiserad psykiatrisk vård. 
 Det svenska samhällets nätverk för vuxna teckenspråkiga döva är mycket grovmaskigt och bristerna är omfattande, om man jämför med andra svenska medborgare, men också i jämförelse med våra nor- diska grannländer och andra västeuropeiska länder (Göransson  Malmström, 2002, 62). 
 I Sverige är dokumentationer, vetenskapliga studier och utveck- lingsarbeten om dövas livsvillkor i samhället nästan obefintliga, till skillnad från andra europeiska länder, påpekar Dixon och Greer. De önskar exempelvis samarbete mellan universitet och verksamheter för döva vuxna. 
 Äldre dövas välbefinnande i Skåne har studerats av Werngren- Fisher i en licentiatavhandling i neuroklinisk vetenskap vid Lunds Universitet (2003). Utgångspunkten för studien var att äldre döva upplevde lägre livskvalitet än hörande i samma ålder därför att de har få möjligheter att kommunicera med andra människor.  
 Mccullough 
  gjorde 20 intervjuer. Studien visade dock inga entydiga skillnader mellan döva och hörande, men den individuella variationen bland döva var stor. Generellt skattade informanterna sitt boende högst och hälsan och ekonomin lägst. Författaren ser starka samband mellan hög livskvalitet hos äldre döva och till- gången till en dövförening eller till närstående vårdare. 
  
 Mccullough 
  har fortsatt att göra jämförelsestudier bland äldre döva och hörande. Hon konstaterar att äldre döva upplever bättre hälsa än en jämförbar grupp hörande trots att de är mer beroende av  
 ADL-aktiviteter. 
  Betydelsen av fritidsaktiviteter och sociala kontakter för äldre dövas subjektiva välbefinnande och hälsa har också studerats  
 (Werngren-Elgström 
  2005). Resultatet visar bland annat att äldre dövas aktiviteter är homogena. Antalet akti- 
 85 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 SOU 2006:29 
  
 viteter var signifikant relaterat till både hälsa och välbefinnande medan aktiviteterna på dövföreningen endast var signifikant relate- rade till välbefinnandet. Det fanns inget signifikant samband mellan antalet sociala kontakter och hälsa och välbefinnande. Det viktiga är således inte hur ofta man besöker dövföreningen utan vad man faktiskt gör där. 
 En studie som avviker från andra på området är en demografisk studie om dövas äktenskapsstatus och barnafödande i Närke och Värmland (Short, Goodwin  Borg 2004). Författarna analy- serar skillnader vad gäller antal äktenskap, skilsmässor och barn. Syftet är att studera dövhetens betydelse i dessa hänseenden för döva mellan 25 och 95 år 
  
 12 
  
 .  
 Forskarna vill också studera vad närhe- ten till en dövförening betyder när det gäller antalet äktenskap, skilsmässor och barn. 
 Proportionellt är antalet gifta döva lika stort i båda länen, men signifikant lägre än bland hela länspopulationen. Författarna note- rar att i Närke, med 518 döva tolkanvändare, har 99 % av de gifta döva en döv partner. I Värmland, med 82 döva tolkanvändare, är motsvarande siffra endast 10 % (se fotnot 12). Av detta överras- kande resultat drar författarna slutsatsen att en mindre inverkan från dövsamhället ökar social integration mellan hörande och döva. De framhåller dock att det saknas uppgifter om huruvida den hörande partnern tecknar eller om sådana äktenskap leder till kommunikationsproblem och social isolering. Enligt författarna har studien även andra begränsningar. De döva i studien är tolkan- vändare och kan därför betraktas som socialt aktiva personer som söker kontakt utanför dövsamhället. De slutsatser som författarna alltså drar är att oavsett skillnader i inverkan av dövsamhället i de båda länen är antalet giftermål lägre än i länspopulationen. Skillna- derna antas bero mer på andra kulturella och socioekonomiska faktorer än på närhet till dövföreningen. 
 Vad gäller skillnaderna mellan döva och hörande i Närke och Värmland när det gäller barnafödande menar författarna att närhet till andra döva kan spela roll för ett ökat födelsetal men att även medicinska, kulturella och socioekonomiska faktorer kan ha bety- delse. Slutligen menar författarna att dövsamhället inte har så stor inverkan på antalet giftermål bland döva att det höjs till samma nivå 
  
 12  
 Urvalet omfattar döva som använt tolk. Det framgår dock inte om det handlar om teckenspråkstolkar eller skrivtolkar. Det har avgörande betydelse för resultatet, eftersom döva som använder skrivtolkar knappast har anknytning till någon dövförening. Enligt uppgift (telefonsamtal 050309) från Tolkcentralen vid Värmlands läns landsting använder 50 teckenspråkiga personer och 30 vuxendöva personer deras tjänster. 
 86 
  
 SOU 2006:29 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 som i hela populationen. Studien klargör inte om likheter eller olikheter mellan döva och genomsnittsbefolkningen när det gäller antalet giftermål och skilsmässor kan säga något om social integra- tion. 
 När forskarna försöker mäta dövföreningens betydelse som socialt nätverk utgår de från antalet medlemmar i föreningen och antalet döva i länet. Kvalitativt säger det dock inte mycket om föreningens betydelse. Socioekonomiska och kulturella faktorers betydelse har inte analyserats, vilket kan leda till missvisande slut- satser. En kvalitativ studie är nödvändig för att belysa både döv- föreningens betydelse för den döva individen och innebörden av social integration ur individens perspektiv, vilket även författarna påpekar. 
 Enligt Sinkkonen (1994) har trettio procent av alla döva barn en ytterligare funktionsnedsättning av fysisk eller kognitiv art. Ändå finns det nästan ingen samhällsvetenskaplig och beteendeveten- skaplig forskning om döva vuxna med ytterligare funktionsned- sättning. Ett undantag är Vazquez pågående avhandlings- arbete om dövblinda inom handikappvetenskap vid Örebro Uni- versitet. Arbetsnamnet på avhandlingen är Stöd och service till per- soner med dövblindhet – ett dubbelt problem. 
 En finsk studie om dövas välbefinnande 
 I Finland har Dövas Servicestiftelse gjort en regional studie om dövas sociala nätverk Kieli – kynnys hyvinvointiin [Språk – en tröskel till välfärd]. Studien kartlade faktorer som påverkar dövas välbefinnande och visar att även om majoriteten verkar leva ett gott liv så finns det stora brister i stödsystemet. (Eronen et al 1997). En kvalitativ studie (Wikman 2000) om dövas syn på sina livsvillkor och på vad som är väsentligt för välbefinnandet, tar avstamp i den kartläggande studien. Hill gör nio tematiska intervjuer med sociokulturell ansats, det vill säga att dövas livsvillkor ses utifrån deras språk och kultur. 
 Välbefinnandet ökas av kompetens i teckenspråk och talspråk samt av resurser att stödja andra döva, vilket upplevs ge mening och innehåll i livet. Gemensamt för dem som intervjuas är uppfatt- ningen om vad som är meningsfulla aktiviteter. Avgörande är att kunna skaffa sig kunskap för att ta itu med sina problem och att inte ge upp. Situationen för döva är ojämlik i förhållande till 
 87 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 SOU 2006:29 
  
 hörande, som inte behöver göra så stora aktiva insatser för att lära sig saker. Inlärning sker oftast obemärkt, i kommunikation med andra och genom hörseln, konstaterar Hill. 
 Det sociala nätverket kring döva domineras i samtliga fall av andra döva. Interaktionen med hörande är mycket liten på grund av kommunikationsproblem. Att det inte uppstår möten mellan hörande och döva, menar Hill, beror inte bara på att de har olika språk utan även på att de har olika sätt att förstå och gestalta dövhet och livet som döv. Ett av villkoren för dövas välfärd verkar vara att samhället erkänner det värdefulla med dövgruppen och att döva behandlas som jämlika med hörande. Exempel på erkännande, menar informanterna enligt Hill, är tillgång till likvärdig utbildning och till samhällets kulturutbud samt en förbättring av teckenspråkets ställning, särskilt som undervisningsspråk. 
 Wikmans slutsats är att förutsättningarna för ett gott liv för döva är erkännandet att döva och hörande är jämlika. Ett gott liv förut- sätter också personlig aktivitet, kunskaper i finska och teckenspråk, stöd från andra döva samt känslan att kunna hantera sitt liv. Hill menar att avgörande för tillfredsställelse med livet inte i första hand är möjligheter till stora val i livet utan snarare förmågan att integrera många olika företeelser och händelser till en helhet i sitt liv. Områden som enligt Hill behöver studeras är dövas arbetskarriär och positionering i arbetslivet. En annan fråga att stu- dera är hur kommunikationssvårigheter mellan döva barn och deras föräldrar påverkar vuxenlivet för döva. Det behövs också forskning om vilka effekter kommunikationssvårigheterna mellan döva barn och deras föräldrar har när barnen utsätts för allvarliga övergrepp, som inte klaras upp eller behandlas. 
 Internationella studier om dövas mentala hälsa 
 Vad är i fokus i internationell forskning om mental hälsa hos döva? Här presenteras tre amerikanska och brittiska studier som publice- rats under  
 2000-talet. 
  I den engelska rapporten Deafness in Mind. Working Psychologically with Deaf People across the Lifespan som redigerats av Wiley och Gates (2004) uttrycker Austen sin fru- stration över att det publicerats så lite forskning om att förebygga mental ohälsa hos döva. Hon konstaterar att många vuxna döva bär med sig språkförluster, läs- och skrivproblem, missbruk, isolering samt försummelser och likgiltighet från hörandes sida, vilket leder 
 88 
  
 SOU 2006:29 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 till mentala problem. Resurserna läggs fortfarande mest på behand- ling av psykiska problem snarare än på förebyggande åtgärder. Ser- vicen till döva vuxna arbetar fortfarande isolerad från servicen för barn och familjer samt från pedagogisk service trots att vuxnas problem oftast bottnar i barndomserfarenheter. Döva vuxna som har flera funktionsnedsättningar har inte uppmärksammats i någon större omfattning. Slutligen menar Wiley att det råder en generell uppfattning om att man på samma tid och med samma resurser når samma serviceresultat för döva som för hörande. I denna engelska publikation utgår man mer från döva som individer än från hörsel- förlusten som problem vilket är ovanligt. Hörselförlusten är annars den mest dominerande utgångspunkten för samhällsservicen för döva. 
 Även i Mental Health and Deafness redigerad av Stone och Cook (2000) förfäktas en annan professionell förståelse för döva patienter än den vanliga. Forskarna försöker slå hål på den ned- låtande synen på döva och på dövhet som orsak till mental ohälsa och psykiska sjukdomar. De ser i stället döva patienter som fullt kapabla att bestämma över sitt liv. De söker orsakerna till mental ohälsa snarare i dövas livssituation än i den medicinska dövheten. Jämförelser mellan hörande och döva görs mer i relation till till- gänglig psykosocial service än till deras egenskaper. Stone och Cook menar exempelvis att följderna av bristande service blir dubbelt så stora för döva som för hörande på grund av alltför små kommunikationsmöjligheter, isolering och maktlöshet. 
 Martin och Gulati (2003) presenterar ett intressant förhåll- ningssätt i Mental Health Care of Deaf People. A Culturally Affir- mative Approach. De menar att den psykosociala servicen för döva ska präglas av en kulturellt bekräftande ansats, det vill säga respekt för patientens kulturella autonomi och självbestämmande. På så sätt vill de gå längre än vad som lagligen är garanterat för döva, alltså något mer än att genom rätten till tolkservice erbjuda samma service som för hörande. Forskarna benämner olika förhållningssätt gentemot döva som kulturell utstötning [Cultural Rejection], kul- turell okänslighet [Cultural Insensitivity], kulturell känslighet [Cul- tural Sensitivity] och kulturellt främjande [Cultural Promotion]. Det kulturellt bekräftande hälsoprogrammet erkänner vikten av teckenspråk, samspelet mellan döva och existensen av en döv- kultur. Hälsoprogrammet förutsätter tvärkulturella kunskaper hos de professionella, men forskarna vill avstå från att ingå i dövkultu- ren och från att förespråka detta av respekt för de döva patienterna. 
 89 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 SOU 2006:29 
  
 Patienterna anses vara i olika skeden i sin identitetsutveckling, och det viktigaste anses vara att ge dem frihet att själva söka sina lös- ningar i relation till dövidentitet eller empowerment. 
 Gemensamt för dessa tre publikationer är att kapitlen i flesta fall är skrivna av kliniskt verksamma professionella som beskriver och föreslår olika modeller i det psykologiska och psykiatriska arbetet med döva. Redaktörerna för publikationerna betonar bristen på forskning som också delvis är orsaken till att kapitelförfattarna ofta utgår från evidensbaserad praktik. Publikationerna innehåller kapi- tel om vitt spridda frågor, från screening av nyfödda till stroke hos teckenspråkiga, från drogmissbruk till rättspsykiatriska frågor, men alla Wang in av den kulturella förståelsen och respekten för döva. 
 Redaktörerna för den amerikanska publikationen Context, Cognition, and Deafness (Clark et al. 2001) menar att  
 1990-talet 
  innebar många utmaningar och förändringar i forskningen om döv- het och psykologi. Teoretisering har ökat, frågorna diskuteras på ett tvärvetenskapligt sätt och det ställs mer kritiska frågor, menar redaktörerna. Konsekvensen är att man gjort ett kvalitativt kun- skapshopp, med dövhet och kognitiva funktioner i fokus. Men, som Braden i sitt kapitel The Clinical Assessment of Deaf People´s cognitive Abilities (2001) konstaterar, den kunskap som finns att tillgå är fortfarande kontroversiellt att använda i klinisk verksam- het. 
 Clinical assessments of deaf people´s cognitive abilities is a challeng- ing practice// For example, there is consensus that expertise in sign language, knowledge of deaf culture, and competence in psychological aspects of deafness are all Rodriguez – yet there are few Burns skills. Conversely, some practices, such as the use of special norms and tests, avoidance of  
 language-loaded 
  tests, and interpreters, are controversial. Clinicians must know and apply available research and practice to enhance the person´s  
 well-being 
  (Braden 2001, 31). 
 Den slutsats som man kan dra av nyare internationella studier är att det är dövas livssituation avspeglad mot deras barndomserfarenhe- ter i stället för deras dövhet, som ska stå i fokus. Slutligen kan sägas att man både i praktiken och i forskningen har kommit en avsevärd bit bort från det tänkesätt som präglade slutet av  
 1800-talet 
  och början av  
 1900-talet 
  då man menade att talet var en förutsättning för dövas psykiska och fysiska hälsa och att teckenspråket för- störde det. 
 90 
  
 SOU 2006:29 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 När det gäller mental hälsa hos döva vuxna saknas det forskning i Sverige, med Sanders studier under  
 1980-talet 
  som undantag. Internationella studier grundade på insikter om att teckenspråket är en förutsättning för ett bra liv med dövhet bidrar med kunskap. De visar att döva vuxnas barndomserfarenheter och dagliga stress i kommunikationen med den hörande omgivningen kan leda till mental ohälsa. Dövas situation kan leda till att de har större behov av psykiatrisk service än hörande, men behovet kan också undvikas med tidigt psykosocialt stöd. Bristen på teckenspråkigt psykosoci- alt stöd kan förvärra problematiken. Det finns också en risk att man patologiserar dövas problem genom att se dövheten som orsak till problemen. Backenroths studier visar dock att dövas mentala hälsa generellt inte skiljer sig från den övriga befolkningens. 
 Arbetslivet 
 Med hänvisning till flera internationella forskare pekar Backenroth (2001) på att människor med funktionsnedsättning har svag posi- tion på arbetsmarknaden och riskerar att bli marginaliserade på sina arbetsplatser. Hur integrationen på arbetsplatsen lyckas beror på attityderna hos människor på olika nivåer, men relationerna mellan människor med funktionsnedsättning och övriga medarbetare kan påverkas exempelvis genom arbetsmarknadsåtgärder. Internatio- nella studier i både i Europa och USA visar att döva har betydande svårigheter att positionera sig i arbetslivet. Utöver att arbetslöshe- ten är betydligt högre än bland hörande har döva ofta arbets- uppgifter under sin yrkeskompetens. Av vissa studier framgår hur vägledningen till yrkeslivet snarare präglas av låga förväntningar och fokusering på arbetssökandens brister än på att söka möjlig- heter (se Robinson 1988, Williams 1995). 
 Backenroth har bland annat studerat dövas och hörandes sociala relationer på arbetsplatsen (se Backenroth1995a och b, Backenroth 1996, Backenroth 1997). Enligt Backenroth (1995a) har forsk- ningen om dövas sociala relationer på arbetsplatsen nätt och jämnt påbörjats. Den amerikanska forskningen på området visar att de attitydmässiga och fysiska barriärerna i arbetet samt en subtil dis- kriminering leder till psykosocial isolering och uttalade behov av att ha kontakt med andra döva utanför arbetet. 
 Enligt Backenroth (1996) kan arbetsgemenskapen mellan döva och mellan döva och hörande på en arbetsplats se olika ut. Hur 
 91 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 SOU 2006:29 
  
 dövas ingår i arbetsgemenskapen beror bland annat på deras tidi- gare erfarenheter i livet. Backenroth urskiljer döva individer som har dubbelt medlemskap och kallar dem brobyggare. De har kompetens att röra sig fritt mellan den döva och den hörande kul- turen utan att ifrågasätta sin identitet. De har också hög status som medlande länk i tvåkulturella miljöer. Men en betydligt större grupp döva är vad Backenroth kallar marginalmänniskor. Lewis nalmänniskan känner sig inte riktigt hemma vare sig i dövkulturen eller i hörandes kultur eftersom normerna i de båda kulturerna är oförenliga med varandra. De lever i ett ständigt spänningstillstånd med konflikter och rollosäkerhet. Enligt Sullivan känner döva som varit individualintegrerade i skolan igen sig i denna beskriv- ning, liksom vuxendöva och hörselskadade. Den tredje gruppen som Sullivan nämner är psykosocialt isolerade döva, som antingen självvalt eller passivt är isolerade både bland döva och bland hörande. Oftast, menar hon, är det resultatet av ett sampel mellan individfaktorer, exempelvis bristande social kompetens, dåligt självförtroende,  
 icke-accepterad 
  dövhet och social situation. 
 Att en arbetsplats är teckenspråkig kan inte i sig garantera att det blir en tillfredsställande arbetsmiljö för döva anställda. Backenroths studie (1995) visar att de flesta medarbetare är nöjda med de sociala relationerna både på teckenspråkiga och  
 icke-teckenspråkiga 
  arbetsplatser, men att tillfredsställelsen är större på  
 icke-tecken- 
  språkiga arbetsplatser än i teckenspråksmiljöer. En förklaring kan vara att förväntningarna är annorlunda och högre på teckenspråkiga arbetsplatser än på  
 icke-teckenspråkiga. 
  De slutsatser som Sullivan drar av sina arbetslivsstudier (1995a och b, 1996, 1997) är att ett väl fungerande samarbete på arbetsplatser där både döva och hörande arbetar, förutsätter liknande attityder till arbetet, upplevelser av ömsesidig utveckling i arbetet, tillfredsställande kontakter både i arbetet och utanför samt upplevt utbyte av var- andra. När de förutsättningarna inte finns och det saknas stöd från arbetsledaren verkar många döva leva i konstant spänningstillstånd. Arbetsledaren kan göra mycket för sammanhållningen och till- fredsställelsen i arbetsgruppen genom att se till både dövas och hörandes behov. Arbetsledarrollen behöver präglas av tvåkulturlig- heten, en position mellan två grupper med olika lojalitetskrav, som kan vara svår. Slutligen menar Sullivan att hörande och döva, trots kluvenhet på båda håll, har viljan att mötas men inte riktigt vet hur de ska skapa genuina möten. 
 92 
  
 SOU 2006:29 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 I ämnet handikappvetenskap vid Örebro Universitet arbetar West med en studie som handlar om barndomsdövas ställning på den svenska arbetsmarknaden. De frågor som studien ska belysa är dövas sysselsättnings- och anställningsformer, deras sysselsätt- ningsgrad och psykosociala och fysiska arbetsmiljö, erfarenheter av arbetslöshet, betydelsen av utbildning och andra individuella fakto- rer. West planerar att genomföra både en enkätundersökning och en intervjustudie, båda på teckenspråk. Syftet med intervjuerna med 20 döva från två åldersgrupper är att beskriva hur förhållandet till arbetslivet utvecklats över tid. Green teoretiska intresse finns i Honneths teori om kampen för socialt erkännande och om vilka huvudsakliga mekanismer på arbetsmarknaden som kan rela- teras till erkännanden och misskännanden. 
 Finska studier om döva i arbetslivet 
 På institutionen för specialpedagogik vid Jyväskylä Universitet i Finland startade år 1999 ett treårigt forskningsprojekt om hörsel- skadade personer Studiens definition av hörselskada utgick från dess audiologiska innebörd. Det är samma definition som används för bland annat bedömningar av behovet av specialundervisning. I en enkätundersökning tillfrågades informanterna om vilken grupp 
 – hörselskadade eller döva – de själva räknade sig till och dessa grupper jämfördes sedan. Syftet med projektet är att klarlägga hör- selskadade personers livslopp, hur de upplever sin utbildning i ett livsloppsperspektiv samt på vilka sätt olika faktorer relaterade till utbildningen förklarar livslopp och delaktighet i samhället. Efter enkätundersökningen fördjupas studierna med kvalitativa inter- vjuer utifrån uppkomna teman. Projektet redovisas i flera uppsatser och i en doktorsavhandling i specialpedagogik 
  
 13  
  
 om dövas utbild- ning. 
 Bland studier i det ovannämnda projektet kan nämnas Haapalas 
 Hörselskadade på arbetsmarknaden. Sysselsättning hos döva och hör- selskadade efter yrkesskolan (2002) 
  
 14 
  
 .  
 En enkätundersökning som Haapala gjorde bland 211 vuxna informanter (varav 83 % döva) visar en stereotypisk skillnad mellan döva kvinnors och mäns yrken vilket delvis återspeglar de begränsade valmöjligheterna i yrkes- 
  
 13 
  
 Lehtomäki, Phillips (2005):  
 Pois oppimisyhteiskunnan marginaalista? Koulutuksen merkitys vuosina  
 1960-1990 
  opiskelleiden lapsuudestaan kuurojen ja huonokuuloisten Lewis. 
  
 14 
  
 Min översättning. 
  
 93 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 SOU 2006:29 
  
 skolan genom åren fram till i dag. Dessa yrken tenderar också att bli föråldrade, vilket betyder ökad arbetslöshet särskilt bland de yngre. Bland önskemålen om fortbildning fanns  
 IT-kunskap 
  och teknik. I arbetet uppskattades främst arbetskamrater, ett intressant arbete, regelbunden arbetstid, vidmakthållande av yrkeskompetens samt teckenspråkig miljö. Totalt sett menar Haapala att arbetslös- heten bland hörselskadade är hög och att brister i kompetensen i finska begränsar både studier och arbete, även om döva i undersök- ningen uppskattade sin kompetens i finska språket som rimlig eller bra. Haapala menar att det är viktigt att göra en kvalitativ studie om hur döva trivs på sin arbetsplats och vilka problem som förekom- mer i arbetslivet och när de söker arbete. 
 Att de finska studierna har den audiologiska statusen hos infor- manterna som utgångspunkt är problematisk, eftersom den riktar forskningens uppmärksamhet mer mot hörselskadekriterier än mot språkliga skillnader mellan grupperna. Den språkliga aspekten kan bli förbisedd i studiens slutsatser. 
 Medieanvändning 
  
 TV-programutbudet 
  tillsammans med film och video är i dag en viktig del av medborgarnas dagliga liv. Särskilt TV som visuell för- medlare av både samhällsinformation och kultur har indirekt en viktig funktion för döva i interaktionen med andra samhälls- medlemmar. Vikten av visuella medier är naturligtvis än större då döva är utestängda från radion. De visuella kanalerna upplevs dock som svåråtkomliga därför att budskapet i hög grad förmedlas audi- tivt. Otillgängliga media hindrar både tillgången till samhällsinfor- mation och delaktigheten i utbudet av kultur och nöjen. 
 I en uppsats vid Göteborgs Universitet har Rojas och Johnston (2000) gjort intervjuer med fem döva om deras mediean- vändning och om hur den påverkas av att de inte hör. Även om ljudmedierna är otillgängliga konstaterar författarna att det inte finns några tydliga skillnader mellan intervjupersonernas och den övriga befolkningens medieanvändning när det gäller internet, tid- ningar, tidskrifter, böcker etc. De skillnader som finns mellan intervjupersonerna förklaras av åldersskillnader. Det framkommer dock att ingen av intervjupersonerna prenumererar på någon mor- gontidning, vilket säger att vissa språksvårigheter inte kan uteslu- tas. Å andra sidan verkar döva använda  
 text-TV 
  flitigt. Att kombi- 
 94 
  
 SOU 2006:29 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 nera otextade nyhetsinslag med  
 text-TV 
  ger möjligheter att bevaka nyheterna. Författarna tar upp frågan om att medierna bidrar till att tittarna kan underhålla sina kunskaper i engelska språket, eftersom det förekommer så ofta i ljudform. Döva får inte del av detta, vilket bland annat innebär att Internet, där engelska är det dominerande språket, blir svårtillgängligt för dem. Författarna rekommenderar kvantitativa studier om dövas medieanvändning som kan ge en mer generell bild av hur döva använder medierna. Det vore även intres- sant att göra en studie om vad döva går miste om utöver ljudupple- velsen i  
 TV-programmen. 
  
 Även om man knappast kan göra ovanstående generaliseringar gällande jämförelser mellan hörandes och dövas medieanvändning är den presenterade uppsatsen om dövas medieanvändning den enda svenska studie som försöker närma sig området på ett veten- skapligt sätt. Däremot kan det finnas rapporter och utredningar av gjorda satsningar på området såsom i Finland. Forskningen om visuell medieanvändning som kan komma både döva och hörsel- skadade tillgodo är följaktligen helt eftersatt. 
 Satsning på medieforskning kan vara intressant även på annat sätt. Enligt Stevens (2001) skulle forskning om dövas visuella för- mågor öka vår generella kunskap om mänsklig perception och kog- nition. 
 If we wish to understand the full scope of human perceptual proces- sing, we must ask how a similarly intimate relationship to language might affect the visual modality (Wilson 2001,39). 
 Stevens poängterar att den begynnande forskningen om dövas visu- ella förmåga visar att det är det visuella språket som har betydelse för människans visuella kapacitet och inte avsaknaden av hörsel. 
 Läs- och skrivförmåga 
 En god läs- och skrivförmåga 
  
 15  
  
 är en viktig förutsättning för indivi- den som arbetstagare, som konsument och som medborgare. Sedan 1983 är dövas tvåspråkighet – att behärska svenskt tecken- språk och svenska i skrift – ett viktigt utbildningsmål i dövunder- visningen i Sverige. Dövas tvåspråkighet har också studerats ur ett 
  
 15  
 Med läs- och skrivförmåga (literacy) avses individens förmåga att använda text för att fungera i samhället och i olika vardagssituationer, för att kunna ombesörja sina behov, arbeta mot sina personliga mål och göra framsteg i sin utveckling efter sina personliga förutsättningar (Myndigheten för skolutveckling Att läsa och skriva 2003). 
 95 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 SOU 2006:29 
  
 lärandeperspektiv (se exempelvis  
 Bagga-Gupta 
  2004; Roos 2004). Det finns dock ingen kunskap om hur döva vuxna läser, skriver och förstår svenska texter. Nordén (1975) påstår att det inte finns någon garanti för att döva uppfattar den skrivna (svenska) texten som hörande gör eftersom döva kan ha en annan referensram än hörande. Detta kan tolkas så att döva vuxna kan ställas inför dagliga problem i samhället därför att de har svårt att förstå skriven svenska. 
 Nyare amerikanska studier, som berör dövidentitet, pekar på ett intresse för dövas identitetsutveckling mot tvåspråkighet. Däremot verkar inte själva tvåspråkigheten hos döva vuxna studeras nämn- värt. Av de doktorsavhandlingar som anmälts i American Annals of the Deaf (2003:148:2, 2004:149:2) (inkluderat avhandlingar från det amerikanska universitetet för döva, Gallaudet University) är det tre 
  
 16  
  
 av 73 som studerat döva vuxnas läs- och skrivförmågor. 
 I Finland har Takala (1989) gjort en kvantitativ undersökning om kompetens i finska språket bland döva vuxna med hjälp av lästester och intervjuer med 40 döva. De jämfördes med hörande elever i årskurs 6, som antogs ha den läsförmåga som behövs för att klara sig i samhället. Lästesterna mätte hur personerna förstod det de läste, hur de lyckades finna det väsentliga i texten och om de förstod tidtabeller. Också läshastighet, användning av alfabet och förståelsen av blanketter mättes. Dövas förmåga att fylla i blanket- ter var bättre, deras läshastighet var något högre och de kunde hitta det väsentliga i texten lika bra som skoleleverna. Dock hade en tredjedel av gruppen brister i funktionell språkkompetens. Takala drar slutsatsen att döva har svårigheter i finska men att de ökat sin läskompetens som vuxna och har den språkkompetens som sam- hället förutsätter. Hon menar dock att informantgruppen var liten och heterogen och att genomsnittsresultaten inte visar hela bilden. För att fortsätta studera döva vuxnas språkkompetens i finska, föreslås jämförelser exempelvis med kompetensen i svenska hos finska invandrare i Sverige. Sådana jämförelser med andra vuxna skulle kunna visa ytterligare dimensioner i dövas läsförmåga. 
 Takala studerade även dövas användning av samhällsservice. Över hälften av informanterna upplevde servicespråket som svårt, särskilt fackbegreppen skapar problem. Besöken hos myn- digheter där man själv skulle tala eller skriva upplevdes ofta som besvärliga och man önskade ökad tillgång till tolk. Takala menar att 
  
 16  
  
 Johnson, Hinton (2002):  
 Verbal sequential skills and reading ability in deaf individuals using cued speech and signed communication 
 . PhD. Gallaudet University. 
  
 96 
  
 SOU 2006:29 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 gruppen som har svårigheter att sköta sina ärenden är så pass stor att det bör uppmärksammas politiskt när samhällsservice planeras. När det byråkratiska språket blir svårbegripligt för hörande perso- ner kan de få en talspråklig förklaring, men för döva är det inte all- tid möjligt. Därför, menar Takala, bör det offentliga språket för- enklas. För samhällelig integration behövs jämlik tillgång till sam- hällsservice, där språkhindren minimerats. Hon efterlyser en kart- läggning av behovet av personalutbildning på arbetsplatser där samhällsservice erbjuds samt studier kring de svårigheter som per- sonalen erfar i möten med döva medborgare. 
 Tolkanvändning 
 I brukarorganisationernas Måldokument för tolktjänsten (1994) framhålls att tolktjänsten är av vikt för samhällsgemenskap på demokratiska villkor för alla parter – inte endast för döva, hörsel- skadade och dövblinda. Även hörande personers möjlighet att ta del av vår kultur, våra erfarenheter och vår kunskap är till största delen beroende av tolk. Det är viktigt att markera denna ömsesi- dighet som alltför ofta förbises, menar brukarorganisationerna (1994, 2) i måldokumentet. 
 I interaktion mellan teckenspråkiga och  
 icke-teckenspråkiga 
  har tolkanvändningen en avgörande betydelse. Men bristen på utbil- dade tolkar har ständigt varit stor och antalet platser i tolkutbild- ningarna svarar inte mot behovet trots att tolktjänsten i Sverige har funnits sedan 1968. En ständigt ökande medvetenhet om dövas rätt att använda tolk ställer stora krav på specialkompetens och till- gänglighet hos landstingens tolkverksamhet, inte minst när det gäller dövas arbetsliv. Lagen om Likabehandling av studenter i hög- skolan (Regeringens proposition 2001/02:27), som trädde i kraft 2002, förutsätter ökande tillgång till professionella tolkar i hög- skolan. 
 Efter handikapprörelsens begäran gjordes det en översyn av tolk- situationen (SOU 1991:97). Bakom handikapporganisationernas begäran låg erfarenheten att den stora bristen av tolkar hindrar människors delaktighet och inflytande i samhället. Utredningens syfte var att klarlägga brister i stödet och servicen samt att vid behov lämna förslag till förbättringar. Ett av utredningens förslag var att det ska finnas en tolk per tolv döva, hörselskadade och vuxendöva tolkanvändare. Ett annat förslag var teckenspråks- 
 97 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 SOU 2006:29 
  
 forskning och andra satsningar som överlag breddar kunskapen om teckenspråket i samhället (SOU 1991: 97, 81). 
 Utredningens förslag refererades inte på något sätt i uppfölj- ningen av tolktjänstverksamheten, som Socialstyrelsen gjorde på regeringens uppdrag 1997. Syftet med uppföljningen var att ta reda på hur tolktjänsten hade utvecklats efter handikappreformen 1994, samt verka för utvecklingen av uppföljningsbar statistik inom tolk- tjänsten (Socialstyrelsen 1997). 
 Båda dessa rapporter beskriver det kvantitativa behovet av tolkar och hur behovet kan mätas. Det verkar ha tagits för givet att ett tillräckligt antal tolkar garanterar dövas delaktighet och inflytande i samhället. Därmed saknas kunskap om hur tolkar används, i vilka situationer tolkanvändning gör skillnad i serviceutnyttjande, hur tolktjänst och tolkning kvalitativt kan utvecklas. Det finns många frågor på området som är viktiga att studera, till exempel tolkens neutralitet, bristen på anonymitet och integritet, som påverkar användarnas tillit samt möjligheterna att få tolk vid behov och att kunna påverka valet av tolk. 
 Yrket som teckenspråkstolk och tolkanvändningen har diskute- rats mycket de senaste decennierna, exempelvis på debattsidorna i Sveriges Dövas Riksförbund (SDR:s) medlemstidning Dövas Tidning, men det saknas forskning, både svensk och nordisk. Det finns inga studier som primärt handlar om teckenspråkstolkning och tolkningens betydelse. Vi är hänvisade till vad vi kan finna i annan forskning om döva vuxna. Här berör jag således tolkfrågan utifrån vad som skrivits i andra sammanhang i den vetenskapliga litteraturen. 
 Backenroth (1995) berör tolkfrågan i sin arbetslivsstudie om dövas sociala relationer på arbetsplatsen. Tolkens roll på arbets- platsen kan vara förenad med oerhörda krav, särskilt i känsliga situationer. Tolken förutsätts överbrygga språkliga brister som döva enligt Backenroth kan ha, för att ge rätt tolkning. Även om tolken betraktas som nödvändig på  
 icke-teckenspråkiga 
  arbets- platser kan tolkberoendet väcka irritation hos medarbetarna. På samma sätt som tolken i sin medierande roll är en tillgång för både hörande och döva, kan tolken eller själva tolkningssituationen utgöra ett hinder i sociala relationer, exempelvis vid missförstånd och konflikter. 
 I Fredängs studie om dövas identitetsförändringar undersöktes hur tolkens roll uppfattades av döva i två generationer i fråga om tillgänglighet (medborgarservice) och delaktighet (ömsesidig påver– 
 98 
  
 SOU 2006:29 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 kan). I den informella interaktionen med tolk tycks den egna personen hamna i skymundan och dövheten som funktions- nedsättning understryks. Att bli tolkad i informella sammanhang minskar avsevärt möjligheterna för en kommunikation som över- ensstämmer med individens självuppfattning. I formell interaktion är tolkens betydelse beroende av vad man själv anser sig ha för kommunikationsrepertoar. Tolkbehovet kan påverkas av ärendet och situationen. Situationen som sådan kan också skapa kommuni- kationshinder som nödvändiggör tolkning, exempelvis avsaknaden av visuell information (Fredäng 2003a). 
 Studien visar att tolkning ska garantera trygghet och säkerhet, ge kulturell anknytning eller hjälpa användarna att uttrycka sig som individer. Tolkanvändningen kan betraktas och beskrivas på tre olika sätt beroende på hur användarna förhåller sig till omvärlden och till sig själva. För det första förväntas det, framför allt i den äldre generationen, att tolken ska vara ett stödjande ombud och presentera den döva personen på ett för den hörande parten lämp- ligt sätt. Den synen på tolkning har att göra med äldre dövas strä- van att anpassa sig till omgivningen. För det andra kan kravet på att tolken ska dela personens kulturella anknytning, innebära en ideo- logisk gruppresentation. För det tredje kan de yngres betoning på en flytande, lättförståelig tolkning som presenterar tolkanvända- rens personliga uttryckssätt ses som ett uttryck för viljan att synas som en enskild person. Sättet att använda tolk kan alltså sägas avspegla användarens identitet. 
 Mönstret för hur döva relaterar sig till tolken i Jenkins studie har likheter med Perry och Wagner (2002) slutsats att tolkrollen är i förändring. Tidigare betraktades tolken mer som ombud, mellanhand och stöd för döva. Tolkarna var ofta barn till döva och hade alltså samma kulturella bakgrund som döva. Det underlättade kontakten med myndigheter men gav inte döva någon möjlighet till anonymiteten. I dag har tolken snarare rollen som neutral översättare med tystnadsplikt, vilket känns främmande för äldre döva och för döva med utländsk bakgrund. 
 De internationella samhällsvetenskapliga och beteendeveten- skapliga studierna på området är inte heller många. Huvudsakligen har man studerat tolkens roll i psykiatriska sammanhang på nor- mativt sätt. I Reading Between the Signs. Intercultural Communica- tion for Sign Language Interpreters beskriver Mindess (1999) dels det kulturella sammanhang där tolkning äger rum, dels hur tolkarna professionellt kan tackla de utmaningar som parternas olika kultu- 
 99 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 SOU 2006:29 
  
 rella regler ställer dem inför. Mindess har även skrivit en kultur- guide för teckenspråkstolkar. 
 Mindess menar att det är en stark förenkling att se dövas och hörandes kulturer ur tvåspråkighetsperspektiv eller som en två- kulturell relation. Även om dövkulturen beskrivs som en starkt kollektiv kultur i motsats till den individualitet som präglar den amerikanska kulturen, är dövkulturen minst lika blandad som den amerikanska, hävdar hon. Mångfalden tvingar tolkarna att förkovra sig i interkulturell kommunikation, eftersom kulturen är den kon- text där det tolkade innehållet riktigt kan förstås. Här refererar Mindess till Santiago 
  
 17 
  
 ,  
 som har skrivit en doktorsavhandling om tol- kens ansträngningar att inte bara förmedla upplysningar om döv- kulturens yttringar utan också om dess innebörder. Om ett möte mellan en döv och en hörande person med hjälp av tolk inte leder till någon förändring hos parterna har tolkningen ofta varit otill- fredsställande, påstår Mindess. 
 Mindess ger exempel på hur parternas kommunikation kan misslyckas om den enas budskap innehåller sådana kulturella regler som den andre inte känner till. Det kan handla om hur man ser på tiden och vänskapen, hur man löser problem, hur man övertygar varandra. En professionell tolk bemästrar situationen genom att hela tiden skifta perspektiv med hjälp av tolketik och olika tekni- ker. Det är språklig anpassning till bådas kultur och känsla för kulturella skillnader som poängteras. Mindess kulturguide, som riktar sig till tolkar och andra som i sitt arbete möter döva, är en intressant beskrivning av interaktionen mellan döva och hörande med hjälp av tolk. 
 Bristen på tolkar och organiseringen av tolktjänsten upprätthål- ler barriärer för delaktighet och resulterar i osynlighet för döva. Det betyder i praktiken att döva inte har fullt socialt medborgar- skap i Sverige. Barriärerna är svåra att identifiera och bryta ner, därför att de oftast är dolda i organisationer och strukturer och därför att de flesta människor som möter döva är helt omedvetna om barriärerna. Tolkanvändarna blir osynliga också därför att forskning om tolkning verkar vara mindre viktigt för samhället. 
  
 17  
 Santiago, Freeman (1996):  
 Deaf People in Context 
 . Ph.D. Dissertation, University of Washington. 
 100 
  
 SOU 2006:29 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 Synen på döva 
 Det är en vanlig uppfattning att dövas erfarenheter är lika hörandes men utan hörsel. En annan vanlig uppfattning är att teckenspråkets ikonicitet gör språket ytligt (Thoutenhoofd, 2000). Föreställ- ningarna om döva bygger i stor utsträckning på uppfattningen om teckenspråket. Den hörande majoritetskulturens attityder till teck- enspråket har befästs av svårigheterna att föreställa sig ett språk i någon annan form än det talade och skrivna. Det har bidragit till stigmatisering av teckenspråk och dess användare (Fredäng 2003a). Charon (1998) menar att de flesta har lättare att se människor som är lika dem själva som människor. Det är svårare att förstå och byta perspektiv med dem som är olika. Ju mindre interaktion som sker mellan grupperna desto mer olika ses de av varandra. Även bristen på meningsfull kommunikation skapar distans mellan parterna och kontakterna leder endast till ytliga meddelanden mellan parterna. Båda parter har svårt att se den andras perspektiv som viktigt och meningsfullt. 
 Enligt Söder (1989) har det ofta förbisetts hur stigmatisering är inbakat i samhällsstrukturen. I stället har man fokuserat på att bearbeta negativa attityder och fördomar eller gjort funktions- hindret osynligt. Två engelska forskare, Carter och Pullen (1988), har gett ett beskrivande exempel på detta i en kritisk analys av sam- hällets syn på döva som de menade dominerats av ett kliniskt per- spektiv. Detta perspektiv bygger på föreställningen om defekta människor som ska korrigeras genom behandling, träning och rehabilitering. Detta ses som ett stöd som samhället har ansvar för. Individen isoleras från den sociala, socioekonomiska och poli- tiska kontexten och förväntas kämpa och överskrida sitt handi- kapp. Carter och Pullen betonar att skillnader mellan människor är oundvikliga men att betydelsen av dessa skillnader bestäms av sam- hället. Döva som accepterar sin funktionsnedsättning genom att utveckla en klar identitet som döva med teckenspråk som gemen- samt kommunikationsmedel utmanar den kliniska bilden av döva som defekta och hjälpbehövande. De förklaras därför, hävdar Carter och Pullen, som undantag av ett samhälle vars ideala behandlings- resultat är döva som liknar hörande. 
 Min genomgång av svensk och övrig nordisk forskning om döva har inte visat att det finns någon forskning som haft syftet att stu- dera hörande individers eller organisationers bemötande av döva och förändringar i bemötandet. Det finns dock ett par sociologiska 
 101 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 SOU 2006:29 
  
 studier om hur teckenspråkets förändrade status möts av männi- skor i dövas närhet. 
 När samhällets förhållningssätt till teckenspråket förändrats har det inneburit nya krav på personer i dövas och hörselskadades omgivning. Sociologen Mahoney med flera (1995) vid Lunds Universitet har studerat föräldrar till döva och hörselskadade barn samt yrkesgrupper som arbetar nära döva och hörselskadade. Stu- diens syfte är att analysera förändringens konsekvenser och disku- tera diskursen om det rätta förhållningssättet (Åkerström et al. 1995, 20). Diskursen om det rätta förhållningssättet utgörs av den dövkulturella syn som burits fram av döva själva. Studien handlar om en kollision mellan två olika synsätt. Dövas egen definition av sin kultur och sin identitet väcker starka känslor hos informan- terna. Kollisionen kan betecknas som en moralisk sammanstötning mellan expertkunskaper och budskapet från en tidigare stigmatise- rad grupp. 
 Sociologen Goodman tillhör samma forskargrupp som Mahoney och liksom Mahoney studerar hon dövsamhällets närmaste omgivning. Syftet i Hogan studie Social kontroll i dövvärlden (1997) är att granska hur den sociala kontrollen i det teckenspråkiga dövsamhället utövas mot omgivningen. Undersök- ningen analyserar konkurrensen mellan önskvärda och icke önsk- värda förhållningssätt från dövsamhällets synpunkt och hur döv- samhället söker bevaka och styra omgivningen. Hogan studie gäller perioden från mitten av  
 1980-talet 
  till början av  
 1990-talet 
  då Sveriges Dövas Riksförbund (SDR) som en etablerad handikapp- organisation skapat sig politiskt utrymme att agera och då samhäl- let börjat lyssna på brukarna som experter på sin sak. Åkerströms och Hogan studier är bidrag till förståelsen av hur enskilda aktörer i majoritetssamhället förhåller sig när en minoritet tar sig ur en underordnad ställning. 
 I sin doktorsavhandling fokuserar Goodman (2000) frågan om CI och hur det dövkulturella perspektivet som diskurs används och utmanas. Hogan studie är ett exempel på hur retorik används som ideologiskt verktyg. Man återvinner ett gammalt språkbruk genom att använda uttryck från historien oavsett om innehållet är aktuellt eller inte. Intresset i både Mitchell och Hogan stu- dier är fokuserat på att dövsamhället (och samhället) befinner sig i en brytningstid mellan två diskurser, nämligen majoritetssamhällets syn på döva som avvikande och dövsamhällets krav på att omfattas av kulturell förståelse. Dövas egen definiering av dövkulturen har 
 102 
  
 SOU 2006:29 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 blivit legitim. Det som är spännande för den som är intresserad av dövvärlden ligger i frågan vilka konsekvenser det får i kretsar som tidigare betraktat sig som den definierande parten i relation till en underordnad grupp. 
 I Åkerströms och Hogan studier, liksom i andra med utifrånperspektiv, försiggår en ständig glidning mellan kategori- erna hörselskadad och döv. Dessa kategorier uppfattas representera en gemensam syn. Det dövkulturella perspektivet lyfts fram utan att språkets betydelse i diskursen diskuteras. Språkaspekterna är dock olika för svenskspråkiga hörselskadade och för döva, vilket torde ha betydelse även i hörselskadades och dövas retorik. 
 En utgångspunkt för vidare studier kring omgivningens attityder kan vara  
 Patton 
  (1987) slutsatser om hur föräldrar till döva barn förhåller sig till teckenspråket. Slutsatserna har vidareut- vecklats av Fredäng (2003b) som funnit följande olika förhållnings- sätt hos hörande gentemot döva: 
  
 De nonchalerar behovet av teckenspråk och bidrar därigenom aktivt eller passivt till att döva inte blir sedda, exempelvis: Det går så bra att skriva! eller Det är tolkens ansvar att de hänger med! 
  
 De ser dövheten som en defekt och betonar att döva inte klarar sig utan talspråk och försöker fostra dem till att överskrida sitt handikapp. 
  
 De accepterar teckenspråket men som ett substitut för tal- språket. 
  
 De tar till sig teckenspråket men ändrar tecknen för att mer likna talspråket. 
  
 De tar till sig eller lär sig teckenspråket (även om de inte behärskar det flytande) och ser språket som en kulturell förete- else. 
  
 De lär sig teckenspråket och deltar i dövgemenskapen. 
  
 Bland förhållningssätten kan man urskilja en klinisk syn på döva som söker en speciallösning för att de ska kunna delta i den nor- malcentriska interaktionen. Syftet är att minska handikappet. Den andra, sociokulturella, synen verkar för att införa nya kulturellt annorlunda inslag för att förändra den normalcentriska interaktio- nen. I detta inkluderande synsätt är den metakulturella kompeten- sen central, det vill säga insikten att det existerar olika kulturer. Med hänvisning till Padden (1998/1996) kan man i detta samman- 
 103 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 SOU 2006:29 
  
 hang betona förmedlarnas (arbetsledare, lärare, kontaktperson) centrala roll mellan två kulturer. Deras entusiasm, likgiltighet eller reflektiva och kritiska förhållningssätt kan anses avgöra hur den sociokulturella synen blir förverkligad (Fredäng 2003b). Hur hörande individer och organisationer förhåller sig till döva och teckenspråket i dessa avseenden är helt outforskat. 
 Även om teckenspråkets förändrade status i Sverige verkar ha gjort döva som grupp mer intressant även utanför handikappoli- tiska och utbildningspolitiska områden, vilket Mitchell och Hogan studier i slutet av  
 1990-talet 
  visar, så finns det behov av studier på dessa områden. 
 Historiska studier 
 Utanför handikappforskningen har döva som grupp traditionellt fått tämligen lite uppmärksamhet. Likväl visar Smith (1993 och 1999) att det finns material för att studera olika skeenden i dövas historia i Sverige. Smith, som sammanställt dövas historia, beskriver hur historien är intimt förknippad både med dövunder- visningens historia och med dövas kamp för att få teckenspråket godkänt som sitt språk. Men invändningarna mot teckenspråket har inte endast handlat om teckenspråkets duglighet som språk utan även om föreställningarna om döva. Eriksson (1993) visar hur dövhet förknippades med intellektuella brister som gjorde döva oemottagliga för undervisning. Det ledde till att det ställdes mycket låga förväntningar på kunskap i dövundervisningen. Den orala undervisningsmetoden, med talad svenska i stället för tecken- språk, hade syftet att öppna dörrarna till kontakter med hörande. 
 Det utbildningspolitiska perspektivet har även Dickson i sin doktorsavhandling i historia vid Göteborgs Universitet. Hon stu- derar reformeringen av dövas utbildning under  
 1900-talet 
  i Sverige (1997). Hon skriver att den allmänna inställningen från början präglades av normalitetskrav. De döva barnen undervisades enligt den orala metoden och undervisningen hade syftet att ge eleverna ett språk (svenska) och att förbereda dem för ett praktiskt yrke. Även om samhället redan i slutet av  
 1800-talet 
  tog ansvar för att döva barn fick obligatorisk grundläggande undervisning, släpade undervisningsnivån efter hörandes nivå fram till  
 1960-talet, 
  menar Dickson. Hon pekar även på specialskolornas betydelse för kamrat- gemenskap och social fostran. I dövskolornas internatmiljö kunde 
 104 
  
 SOU 2006:29 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 eleverna kommunicera med varandra på teckenspråk, vilket lade grunden för fortsatt teckenspråkig gemenskap i vuxenlivet i form av dövkultur. 
 Pärssons studie om dövas utbildning sträcker sig fram till 1971. Hon menar att  
 1900-talets 
  utbildningsreformering genomfördes för att dövas utbildning skulle överensstämma med hörandes och att det i stort sett skedde i samförstånd mellan samhället och döva. Trots detta uppstod en konflikt därför att dövas krav på tecken- språkig undervisning inte uppfylldes, visar Dickson. Bakom kravet fanns missnöjet över att undervisningen på talat språk hindrade döva barns lärande. Experter och skolmyndigheter gav uttryck för talmetodens förmodade överlägsenhet genom att driva på utveck- lingen av tal- och hörselträning. Denna metod främjades med argument som syftade till att motarbeta teckenspråket. Det är beklagligt att Jones studie inte omfattar även tiden efter 1971, då dövsamhället konfronteras med samhällets försök att integrera döva barnen i grundskolan bland hörande barn, och hur motsätt- ningarna kulminerade i början av  
 1980-talet. 
  
 Även Mckay (2000) skriver om dövas utbildningshistoria men ur ett annat perspektiv. Hans doktorsavhandling i pedagogik vid Örebro Universitet handlar om dövlärarnas socialisering in i yrket inom dövlärarutbildningen från slutet av  
 1800-talet 
  till 1990. Han belyser hur utbildningen dominerats av talets hegemoni fram till  
 1960-talets 
  slut, även om blivande dövlärare i sin utbildning alltid har haft en kurs i åtbördsspråket. Mckay skriver att dövlärar- utbildningen redan vid starten utmärktes av motsättningar mellan tal- och teckenmetoderna och att de utländska influenserna var starka. Den starka koncentrationen på metoder som präglade de reguljära folkskoleseminarierna under  
 1800-talet 
  verkar ha lämnat bestående spår i dövlärarutbildningen. Detta är tydligt eftersom metodproblem gällande dövas tvåspråkighet blev aktuella även när teckenspråket erkändes som dövas primära språk. Metodintresset har inneburit en fokusering på de döva elevernas tal- och språkut- veckling. Domfors ställer frågan om inte samma instrumentella synsätt på de döva elevernas språkutveckling, som fanns under  
 1800-talet, 
  råder även i dag, när  
 CI-frågan 
  debatteras. 
 Man kan även dra andra paralleller mellan den tidiga dövlärarut- bildningen och nutida krav på undervisningen för döva elever. Utöver motsättningarna i metodfrågan har det, enligt Mckay, uppstått konflikter när olika maktintressen gjorde sig gällande i utbildningens innehåll. Exempelvis var den  
 medicinsk-tekniska 
  
 105 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 SOU 2006:29 
  
 vetenskapen, särskilt audiologin, en starkt påverkande faktor från slutet av  
 1930-talet 
  till 1960- och  
 1970-talen. 
  Under perioden 1930  
 –1960 
  var läkare ofta närvarande som examensvittnen (s 115), skriver Mckay. 
 I sin avhandling i handikappvetenskap vid Linköpings Universi- tet behandlar Brown (2005) svensk social- och utbildnings- politik åren  
 1850–1914 
  och intresserar sig främst för döva och blinda. Hans ambition är att i politikers och experters debatt kring omsorgsfrågor finna drivkrafterna för tidens reformer samt före- ställningarna om medborgaren som idé. Han studerar också hur döva och blinda själva påverkat skeendet och debatten. Vad som kan konstateras är bland annat att dövas kommunikationssätt är den känsligaste frågan under denna period. Problematiken upp- märksammas främst i den rådande medicinska korrigeringstanken och i den differentiering i undervisningen som denna tanke ger upphov till. 
 Diskursiv diskriminering, som bland annat dövgruppen är drab- bad av, är ämnet i studien, Discursive Discrimination: the ´deaf and dumb´, the ´imbeciles´, and the ´immigrants, i statsvetenskap vid Stockholms Universitet (opublicerat manus). Boréus granskar offi- ciella texter från  
 1930-, 
  1970- och  
 1990-talen, 
  främst från riksda- gen, och studerar på vilka sätt döva, personer med utvecklingsstör- ning och personer med annan etnisk bakgrund har utsatts för dis- kursiv diskriminering 
  
 18 
  
 .  
 Som ett exempel på diskursiv diskrimine- ring nämns steriliseringslagen som ledde till att många, framför allt kvinnor med utvecklingsstörning, men även döva kvinnor, utan att tillfrågas steriliserades före  
 1950-talet. 
  
 Boréus menar att den politiska diskursen under  
 1930-talet 
  tydligt är assimilerande genom att poängtera vikten av dövas anpassning till samhället med tal och läppläsning. Under den andra perioden kan man finna två strategier; assimilering och inkludering. Läro- planen för grundskolan ger uttryck för assimileringstanken genom att understryka vikten av att få döva elever att höra så bra som möjligt. Inkluderingstanken var också tydligt på väg. Boréus finner texter där vikten av samhällets anpassning framhålls, exempelvis att det bör installeras hörselslingor i offentliga lokaler. Den tredje perioden,  
 1990-talet, 
  präglas av inkludering. Det bästa exemplet är en motion om bred teckenspråksundervisning för hörande perso- ner, menar Jones. Men en allmän inklusionsdiskurs betyder inte 
  
 18  
 Diskursiv diskriminering beskrivs av Boréus som obefogad och ofördelaktig språklig behandling av medlemmar i en utpekad grupp på grund av dennes medlemskap i gruppen. 
 106 
  
 SOU 2006:29 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 att hörselskadades och dövas alla krav automatiskt blir bemötta, hävdar hon. Den garanterar inte ett  
 icke-diskriminerande 
  samhälle. Hörapparater bekostas exempelvis bara delvis av samhället och tv- programmen är inte textade fullt ut. 
 Å andra sidan menar Jones att främjandet av teckenspråket erbjuder möjligheter till pluralism. Denna idé är presenterad i de några politiska dokument där dövkulturen refereras. Inklusion och pluralism behöver inte vara varandras motsatser. Även om man delar minoritetsgruppens normer och värderingar kan man vara inkluderad i majoritetskulturen. Om samhället ger stöd för både inklusion och pluralism, kommer individerna att ha stort val- utrymme, summerar Boréus. 
 Boréus studie har ett utifrånperspektiv och präglas av en glid- ning mellan kategorierna döv och hörselskadad. Diskursiv diskri- minering kan drabba hörselskadade och döva på olika sätt och ibland drabbas endast en av grupperna. Samhällets försök att assi- milera kan exempelvis få mycket olika konsekvenser i de två grup- per. I sina slutsatser presenterar Boréus dock en intressant tanke om hur döva kan bli inräknade i samhället utan påtvingad integre- ring och med bibehållen positiv dövidentitet genom pluralistisk inklusion. 
 Dövidentitet 
 Att vara döv påverkar på olika sätt individens självuppfattning och relationer med omvärlden. Därför menar man att det finns en döv- identitet. Förståelsen av begreppet dövhet ingår i dövidentiteten utan att exempelvis köns- eller yrkesaspekten i identiteten utesluts. Den individuella identiteten är även förknippad med social identitet i grupper som individen genom likheter identifierar sig med eller identifieras med. Social identitet bygger på kategorisering och jämförelser med andra kategorier. Kön och ålder är exempel på markeringar av social identitet. I motsats till en särskild social identitet, som omgivningen kan tillskriva en individ, kan individen välja kollektiv identitet utifrån sina individuella premisser. I den valda gruppen delar medlemmarna en  
 vi-känsla 
  som håller gruppen samman och som konstituerar den kollektiva identiteten; medlem- marna skapar gemensamma kunskapsramar och påverkar varandra emotionellt. Emellertid har identiteten även förbindelse med histo- ria, kultur och biologi samt med maktrelationer. Dövidentiteten 
 107 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 SOU 2006:29 
  
 skapas således inte endast av döva själva inom dövsamhället utan även av det omgivande samhället, oavsett om det är önskvärt eller inte (Fredäng 2003a). 
 I den första delstudien i Fredängs (2003a) doktorsavhandling i sociologi Teckenspråkiga döva Identitetsförändringar i det svenska dövsamhället tas utgångspunkten i dövas perspektiv. Fredäng stu- derar hur dövas identitet konstrueras i interaktion med andra medan de söker sin positionering i samhället. Den teoretiska ansat- sen är en sociokulturell syn på döva, som har starka influenser från symbolisk interaktionism. Teorin betonar språkets och samspelets väsentliga roll i individens och gruppens identitetsprocess (Charon 1998/1979). På så sätt fokuseras dövas kulturella identitet där (tecken)språket uppfattas som ett av de väsentligaste elementen. 
 Enskilda dövas interaktion med andra, både hörande och döva, i två generationer beskrivs utifrån deras strävan efter positiva bekräftelser. De 20 intervjuade upplever både erkännanden och misskännanden, det vill säga negativa bekräftelser eller frånvaron av positiva bekräftelser, i sin interaktion med omgivningen. Resulta- ten visar att även relationer med  
 icke-teckenspråkiga 
  personer, som uppfattas som jämbördiga, kan fungera positivt bekräftande. Dessa bekräftelser handlar exempelvis om idrottsprestationer, ömsesidiga gestikulerade hälsningar eller hörandes intresse för teckenspråket. Detta är dock inte i längden tillfredsställande, vilket visar sig i klu- venhet inför kommunikationsbarriärerna. Exempelvis ställer ett frekvent umgänge med andra på arbetsplatsen ökande krav på emotionellt innehåll i interaktionen vilket inte uppstår utan ett gemensamt kommunikationssätt. Det emotionella innehållet kan handla om yrkesskicklighet, gemensam status, gemensamma intres- sen, likartat politiskt ställningstagande och så vidare, som innebär något mer än ett instrumentellt åsiktsbyte. Ett gemensamt språk är dock en primär förutsättning för nära vänskap med andra döva eller med hörande. I en nära relation som bygger på emotionellt enga- gemang för varandra betyder det gemensamma språket inte endast den lingvistiska språkförståelsen utan också den gemensamma för- ståelsen av de symboler som språket förmedlar. Genom att använda sitt eget språk i interaktionen kommer man närmare sig själv, vilket är självbekräftande. 
 Misskännanden motverkar den positiva identitet som individen eftersträvar i interaktion med andra. I intervjustudien förekom tre olika typer av misskännanden: I informell interaktion förekommer stämplande misskännanden som är stigmatiserande fördomar och 
 108 
  
 SOU 2006:29 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 handlingar. Dessa har dock minskat avsevärt allteftersom kunska- pen om teckenspråk och om döva ökat i samhället. Kommunikativa misskännanden i form av uteblivet eller utarmat informationsutbyte och utebliven eller marginell gemenskap handlar om likgiltighet inför behovet av teckenspråkig kommunikation. Särskilt yngre dövas ökande interaktion med den hörande omgivningen och ökande förväntningar även på de emotionella aspekterna av inter- aktionen är sannolikt skäl till att kommunikativa misskännanden har ökat. Det är i informellt umgänge med  
 icke-teckenspråkiga 
  som misskännandena visar sig. Grunden för den tredje typen av miss- kännanden, institutionaliserade misskännanden, kan sökas i sam- hällets värdering att dövhet innebär oförmåga och inkompetens. Dessa misskännanden kommer ofta till uttryck exempelvis i myn- digheters diskriminerande eller kränkande bemötande. Det kan vara handlingar som är knutna till experter eller inbyggda i organi- sationskulturen. Det kan också vara regler som grundar sig på vär- deringar som utesluter vissa medborgare. Allmänt accepterade vär- deringar och föreställningar kan också innebära dolda eller sofisti- kerade former av normalcentrism som misskänner andra verklig- hetsuppfattningar än majoritetens. De äldre intervjuades erfaren- heter av oralism påträffas inte bland de yngre. Däremot har båda generationerna blivit utsatta för expertifiering, det vill säga exper- ternas uppfattningar om vad som är bäst för dem. Att samhället inte gör något åt den ständiga bristen på tolkar upplevs också som ett institutionellt misskännande. 
 Även om interaktionserfarenheterna liknar varandra inom respektive generation i studien finns det skillnader i identitets- processen som inte entydigt är relaterade till generation, anser Fredäng. Hon har typifierat dessa skillnader till olika perspektiv som kan förekomma i dövidentiteten. Dessa – bevarande, förmed- lande, kämpande, nullifierande och erövrande – baserar sig på hur man ser på dövhet, på identifikationen med andra döva och på kontakterna med omvärlden. I bevarandet dominerar de andras och samhällets perspektiv i skapandet av identitet och man är medveten om sin avvikelse. Detta leder till resignation och en strävan att anpassa sig till omgivningens förväntningar. Förmedlandet innebär en ambivalens om tillhörigheten. Majoritetssamhällets värderingar stämmer inte överens med den självdefinierade gruppidentiteten. Man förespråkar anpassning till samhället och dess normer, även om normerna upplevs som irrelevanta. 
 109 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 SOU 2006:29 
  
 I både bevarandet och förmedlandet ses den teckenspråkiga till- varon som ett sätt att överleva i skuggan av majoritetssamhällets normer. I kämpandeperspektivet skärps dessa skillnader till en normkonflikt. Den handlar om skillnaden mellan samhällets krav på anpassning och den egna önskan om att få gruppidentiteten erkänd. Relationen till majoritetssamhället beskrivs i termer som underordning och förtryck och den kollektiva samhörigheten är stark. Det fjärde perspektivet är nullifierande. Det är resultatet av dubbel marginalisering. Man har inte stöd för den kollektiva iden- titeten som döv i någon stark gemenskap. Ingen stark individuell identitet utvecklas och man saknar möjligheter att välja andra iden- titetsaspekter som grund för en starkare kollektiv identitet. Perso- ner, vilkas liv domineras av nullifieringsperspektivet, känner inte samhörighet med någon grupp i samhället. 
 I erövrandet, det femte perspektivet, vill man däremot komma ifrån de kollektiva värderingarna vilket skapar identitetsfriktion. Identitetsfriktion är de spänningar som bildas mellan individens syn på sig själv och den tillskrivna gruppidentiteten. Det är i stället individen och dennes möjligheter som betonas. Med teckenspråket som en självklar förutsättning framhålls vikten av individens egna val och andra identitetsaspekter än dövheten betonas. 
 Nordiska och internationella studier om dövidentitet 
 I Norge har flera forskare visat intresse för dövas identitets- konstruktion. Specialpedagogen  
 Thomas (1995) ställer i sin avhandling 
  
 19  
  
 frågan hur det är att vara döv i den hörande världen och hur dövas erfarenheter kan förstås i ett kulturellt perspektiv. Med antagandet att dövgruppen befinner sig i ett spänningsfält mellan att se sig själv som handikappgrupp eller som kulturell minoritet närmar han sig sina informanter i tre generationer. Informanterna tror på dövkulturens oföränderlighet, men Ohna hävdar att det finns risk att dövkulturen försvinner eftersom socia- liseringen genom den statliga specialskolan minskar. Å andra sidan anser han att relationen mellan döva och hörande inte har föränd- rats, vilket kan medföra ett bevarande av dövkulturen. Den kollek- tiva erfarenheten av att vara döv i det hörande samhället håller gruppen samman, menar Lane. 
  
 19  
 Hovedoppgave, hovedfagseksamen i spesialpedagogikk. 
 110 
  
 SOU 2006:29 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 År 2001 utkom Ohnas doktorsavhandling i pedagogik Å skape et selv. Døves fortellinger om interaksjoner med hørende. Genom inter- vjuer med 22 döva vuxna i två generationer studerar han dövas livs- villkor i Norge, deras interaktion med hörande och försöken att hantera situationen. I sina resultat tar Ohna upp tre exempel på hur informanternas självpresentationer skiljer sig åt mellan generatio- nerna. 
 Den första skillnaden handlar om hur teckenspråket används i konstruktionen av självuppfattningen. Hos de äldre präglas inter- aktion med hörande av teckenspråket som verktyg. De yngre dis- kuterar inte teckenspråket, men använder det aktivt i konstruktio- nen av självet. För dem existerar inga andra alternativ. Den andra skillnaden är att de yngre rör sig på en större arena med hörande än vad de äldre gjorde i motsvarande ålder. Den tredje skillnaden berör de sociokulturella villkoren i samhället. För fyrtioåringarna gällde det att anpassa sig till hörande exempelvis genom tal. Sociokultu- rellt innebär det att dövas livsvillkor formades under en kompen- satorisk politik, som Ohna menar är en följd av samhällets kliniska synsätt. Teckenspråkets roll i detta sammanhang är att bidra till kommunikationen. För tjugoåringarna är teckenspråkets ställning i samhället annorlunda. Det norska teckenspråket uppfattas som ett språk och har en given plats i undervisningen. Interaktionen ses som ett ansvar för både den hörande och döva parten. Ideologiskt är detta en följd av den kulturella politik som Ohna anser råda under den yngre gruppens uppväxttid. 
 Två andra norska forskare redogör för andra dimensioner i dövas identitetskonstruktion, som gör att dövgruppen ses som mindre homogen än tidigare. Antropologen  
 Jan-Kåre 
  Breivik (2000) tar utgångspunkt i den aktiva utbrytning ur föreställningen om dövhet som handikapp som döva gjort genom att betona teckenspråket som det gemensamma. I dövas kulturella identitetskonstruktion är, menar Barrera, globaliseringen en väsentlig dimension. Samhörig- heten med andra döva världen över frambringar en kreolsk identitet. I den kreolska identiteten blandas kulturer genom egna erfarenhe- ter snarare än genom internalisering av ärvda traditioner och kultu- rella värderingar. Därmed kännetecknas den kreolska identiteten av flexibilitet och undvikandet av stabilitet. Breivik (2001) har tagit fasta på dövas translokala och transnationella identitetskonstruk- tion även i sin doktorsavhandling i socialantropologi. Han under- stryker att om man betraktar döva enbart som individer med funk- 
 111 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 SOU 2006:29 
  
 tionsnedsättning, får man en ofullständig förståelse om hur det är att vara döv. 
 I en annan avhandling 
  
 20  
  
 i specialpedagogik problematiserar Hjulstad (1999) dövas identitetskonstruktion och presentation av sig själva i relation till de dominerande diskurserna. Hjulstad menar att betingelserna i samhället har gett utrymme för kulturdiskursen att dominera över handikappdiskursen i dövsamhället. I stället för att bli identifierade som handikappade av andra producerar döva själva nya kunskaper och ny praxis, som befäster kulturdiskursen, där dövorganisationens tidskrift har en given position för enskilda dövas identitetskonstruktion. Samtidigt som enskilda döva kon- struerar sin identitet med tillgängliga medel ingår de i den process som bildar och förändrar diskursen, menar han. 
 Dessa nordiska studier visar det perspektivskifte som ägt rum i dövas självbild, från en handikappsyn till en kulturell sådan. Att döva ser sig själva som en kulturell minoritet innebär en strävan att utgå från egna föresatser, att själva definiera sin position i samhäl- let. Det skapar även en spänning i dövas relation till samhället som i hög grad fortfarande omfattar den traditionella handikappsynen. 
 Internationellt förekommer det studier om dövas identitets- konstruktion som traditionellt utgår från jämförelser med hörande. Resultaten av jämförelserna ses som negativa för döva och uppfat- tas som förklaringen till att de söker sig till varandra. Dövas ambi- valens i sökandet efter ett eget hem bland såväl hörande som döva understryks av Thomas (1981). Döva delar centrala vär- deringar med det hörande samhället samtidigt som de i vissa avse- enden identifierar sig med andra döva. Det är sällsynt att döva kän- ner sig tillhöra bara en av kulturerna. De lever i en spänning mellan dem och dras samtidigt till båda. Ambivalensen blir inte mindre av att döva speglar sig i de hörandes idealbilder. En identifiering med dessa ideal leder till låg självkänsla, summerar Washabaugh. Käns- lan förstärks av att kommunikationen med hörande genom uppre- pade missförstånd leder till en ömsesidig misstro och skapar nega- tiva stereotypier. Även Foster (1989) framhåller i sin antropolo- giska undersökning av dövhet som social konstruktion att kom- munikation med hörande är mödosam för döva. Det leder till att döva söker sig till varandra i stället för att skapa kontakter med hörande. I dövvärlden möter de sin familj med intimitet, accep- tans, delade erfarenheter och full delaktighet. Foster beskriver hur 
  
 20  
 Hovedoppgave, hovedfagseksamen i spesialpedagogikk. 
 112 
  
 SOU 2006:29 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 man i denna familj lär sig tolka erfarenheterna av dövhet. Erfa- renheter ackumuleras vid varje ny interaktion och skapar ett inifrånperspektiv på vad det innebär att vara döv. 
 Ett senare amerikanskt bidrag till identitetsstudierna är en teo- retisk modell om dövas identitetsutveckling av psykologen Martin (1993). Han har i sin doktorsavhandling skildrat signifi- kativa kännetecken i dövas identitetsprocess. Den undersökta gruppen omfattade döva collegestuderande vid Gallaudet University i Washington jämte en grupp vuxendöva. Glickman urskiljer fyra olika identitetsstadier: kulturellt hörande, kulturell marginalitet, absorption i dövas värld och tvåkulturlighet. Han menar att det första stadiet främst omfattar dem som blivit döva senare i livet, när identiteten börjat befästas. Kulturell marginalitet omfattar alla döva barn, eftersom de ses som annorlunda i kontakt med omvärlden. I brist på relevant kommunikation uppstår svårigheter att etablera stadiga kontakter med hörande, och det leder till insta- bil identitetsuppfattning. I nästa stadium finner de döva barnen dövsamhället. De förnekar dövheten som funktionsnedsättning och riktar ett hat mot hörande. Vid sista stadiet accepteras dövhe- ten och den personliga identiteten balanseras genom respekt för både döva och hörande. 
 Martin drar slutsatsen att en döv person i regel genomgår de tre sistnämnda nämnda stadierna i sin identitetsutveckling. Han betraktar den tvåkulturella dövidentiteten som slutstadiet i utveck- lingen, då en döv person har nått en personlig och balanserad iden- titet. Det innebär medvetenhet om kulturella skillnader och en genomgripande anknytning till andra döva. Man är även medveten om både hörandes och dövas förmågor och svagheter och tar inte avstånd från hörande även om man förkastar majoritetssamhällets normalcentrism. Den tvåkulturella identiteten inkluderar ett obe- svärat umgänge både med hörande och döva samt respekt för tal- språkets och teckenspråkets lika värde. Vidare inräknas förmågan att känna igen paternalism och att protestera mot den, medan fred- liga relationer upprätthålls med dem som man känner förtroende för. En förutsättning för tvåkulturlighet är, menar Martin, god utbildning och en sofistikerad språklig och kulturell medvetenhet. Han anser också att döva kan behöva stöd för att uppnå tvåkultur- lighet. 
 Martin negligerar de frustrationer som döva individer möter i den hörande  
 icke-teckenspråkiga 
  omgivningen. Det förefaller även tveksamt att tolka den tvåkulturella identiteten som ideal. Tolk- 
 113 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 SOU 2006:29 
  
 ningen kan också bli snäv om man inte tar hänsyn till de struktu- rella förändringar i samhället som gynnar identitetsförändringarna hos både hörande och döva. Socialisation i det moderna samhället innebär att identiteten är kontextualiserad i subjektivt betydelse- fulla samtida och förflutna situationer. Därför är det för snävt att se exempelvis tvåkulturell dövidentitet som önskvärd, vilket Martin gör. Exempel på ett kontextualiserat synsätt är att en människa med funktionsnedsättning är så funktionshindrad som hon själv känner sig eller att handikapp uppstår i relation till miljön och situationen. 
 Dövsamhället 
 Jämfört med internationella studier, främst amerikanska, är det endast få nordiska studier som tar fasta på dövsamhället som stu- dieobjekt. En tidig sådan, dock skriven i USA, är Barnett doktorsavhandling i sociologi från 1981. I den komparativa studien baserad på statistiska data studerar Maddox 
  
 21  
  
 (1981), hur segregeringen av döva i Sverige och i USA är relaterad till samhäl- lets kulturvariation. Valet av dövsamhället som studieobjekt moti- veras med att det på ett avgörande sätt skiljer sig från andra handi- kappgrupper. Döva har begränsad tillgång till samhällets kommu- nikation, vilket begränsar även deras delaktighet. Situationen som sådan tenderar att skapa separata livsstilar och kulturer. 
 Barnett utgångspunkt är att Sverige har en homogen majo- ritetskultur 
  
 22  
  
 och USA en heterogen majoritetskultur. Döva som grupp uppfattas olika i dessa kulturer och genererar olika sätt att förhålla sig till den omgivande kulturen. Hans resultat 
  
 23  
  
 visar att graden av segregering bland döva minskar ju mer den kulturella variationen i samhället ökar. En grupp kan inte vidmakthålla en 
  
 21 
  
 Hayes var i många år ordförande i dövas världsorganisation (WDF) och har även ingått i president Davis nationella handikappkommitté. 
  
 22 
  
 Kulturell homogenitet definieras här med att över 90 % av befolkningen har samma språk, samma religion, samma etniska bakgrund och samma politiska syn. En intressant iakttagelse i detta sammanhang är att begreppen minoritet och etnisk grupp inte är kända i svenskt sociologiskt lexikon under  
  
 1970-talet 
  (Andersson 1981). 
  
 23 
  
 Skillnaderna mellan länderna mättes genom två variabler; graden av kulturell variation och graden av segregering. Variabeln kulturell variation konstruerades genom summan av språkliga, etniska, religiösa och politiska olikheter i landet. När över 90 % av befolkningen representerade likheten i dessa avseenden var variationen noll. Den kulturella variationen var störst om det inte existerade någon grupp bestående av över 50 % av befolkningen som var lika i dessa avseenden. Dövgruppens segregeringsgrad mättes genom följande indikatorer: utbildningssegregering, yrkeskoncentration, gruppidentifikation, aktivitetsmängd och dess frekvens inom dövsamhället, gruppsolidaritet, religionssegregering, förekomst av endogami. 
  
 114 
  
 SOU 2006:29 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 självvald segregering om gruppen, dess vanor och kultur, ses som normala i samhället. Det går inte att säga när den optimala punkten för integration kan vara nådd, menar Maddox. Å andra sidan, påpekar han, är total integration enligt flera studier en utopi, men samhället kan bli mer pluralistiskt genom ömsesidigt utbyte. Han skriver: 
 In order to achieve this goal, they must maintain a separate political base. As a result thereof, they may to defend and promote segregation as an integration strategy. Therefore, pluralistic societies may permit groups to remain segregated in order to maintain their political bases. However, this kind of segregation may be more voluntary because individuals can join different groups and more regulated because plu- Schroeder will likely accept it as a way to maintain social order (Andersson 198, 29). 
 Av Barnett studie kan man dra slutsatsen att ju mer samhället bejakar kulturell variation desto mindre skapas segregering. Att det svenska samhället i dag bejakar kulturell variation mer än i slutet av  
 1970-talet 
  när Maddox gjorde sin studie, påvisas av Jenkins andra delstudie i doktorsavhandlingen om dövas identitets- förändringar (2003a). 
 Före  
 1960-talet 
  stigmatiseras teckenspråket och dess användare i Sverige och det leder till en påtvingad segregering och en stark kollektiv handikappidentitet i dövsamhället. Döva som grupp ser sin existens som en marginaliserad subkultur med stark familjär bindning mellan döva. Grunden för den kollektiva handikapp- identiteten förändras radikalt under 1960- och  
 1970-talen 
  då döv- samhället fokuserar teckenspråket i stället för talspråket som utgångspunkt för gruppen och dess existens. I förändringen från subkultur till kontrakultur övergår hörande från att vara ideal till att bli motståndare. Hörande betraktas av döva som oförstående och okunniga. Intressepolitiskt samverkar döva med andra handikapp- organisationer, men synen på teckenspråkigt liv som särkultur leder samtidigt till avståndstagande från andra handikappgrupper och självständigt agerande utifrån egna förutsättningar. Gränsdrag- ningen mellan  
 icke-teckenspråkiga 
  och teckenspråkiga, mellan hörande och döva, är skarp. 
 Den kulturella innebörden av dövhet som dövsamhället i Sverige sedan mitten av  
 1980-talet 
  allt mer visar upp handlar om individua- litet, teckenspråkig livsstil, teckenspråkets visualitet och tillvaron som oberoende av ljud, skriver Fredäng. I denna kulturinriktning, samkultur, uppfattar man sig vara en av flera kulturer i ett pluralis- 
 115 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 SOU 2006:29 
  
 tiskt samhälle. Värderingarna baseras på människors gemensamma erfarenheter som teckenspråkiga individer, i motsats till talspråkiga, i ett hörande majoritetssamhälle och på visuella erfarenheter av omgivningen. Dövas gemensamma erfarenheter bejakas men man bortser inte från individuella olikheter. I samkulturen handlar kol- lektiv identitet mer om gemensamma värderingar med svenskt teckenspråk som identitets- och kulturbärare än om en ideologisk betoning på kulturarvet eller på funktionshindret som gemensamt kännetecken. Teckenspråket kan betraktas som ett medel för att söka och dela gemensamma värderingar med varandra. Samverkan med andra – handikapporganisationer, andra språkgrupper, olika institutioner och ideella organisationer – har utgångspunkten i gemensamma mål. Det innebär att medaktörerna varierar beroende på målen. Samtidigt som man i dövsamhället gör anspråk på rättig- heter som språkminoritet ser man hörande som representanter för den svenska kultur som man också är en del av. Dövsamhället bidrar samtidigt med teckenspråket som kollektiv identitetsmarkör (Fredäng 2003a). 
 I Sverige har dövhetens kulturella innebörd på så sätt förändrats de senaste decennierna. De förändringarna har lett till förändringar i förståelsen om vad ett teckenspråkigt liv innebär. I subkulturen är dövheten audiologiskt definierad och teckenspråket ett hjälpmedel. I kontrakulturen får teckenspråket en ideologisk innebörd och i samkulturen är det teckenspråkiga livet gruppens kulturella sätt att uttrycka sin identitet. Hörselbristen utgör således funktionshind- ret, men teckenspråket gör dövsamhället till en språkminoritet (Fredäng 2003a). 
 Nordiska studier om dövsamhället 
 I Danmark har sociologen Johnson (1988) utvecklat en deskriptiv modell för det danska dövsamhällets utveckling. Utvecklingen omfattar faser inom ramen för samhällets förändring från industri- till informationssamhälle. Faserna är öppningsfasen  
 1866–1893, 
  iso- lationsfasen  
 1893–1980, 
  varefter manifestationsfasen inträder. Impli- cit handlar faserna om kampen för teckenspråkets status och kam- pen för omvärldens acceptans av dövas egna villkor och förutsätt- ningar. Socialpolitiska förändringar i samhället har modifierat även dövsamhällets förutsättningar att samla döva till fortsatt kamp för att förbättra sina existensvillkor, anser Johnson. Välfärden skapar nya 
 116 
  
 SOU 2006:29 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 möjligheter för döva på arbetsmarknaden och inom utbildningen. Samtidigt minskar dövsamhällets attraktionskraft vilket i sin tur leder till en intern kulturell kris, påstår Johnson. 
 Den kulturella krisen kan handla om paradigmskifte mellan olika diskurser som den norska socialantropologen Haualand (2001) studerat. Med dövas kamp för tillgången till information i fokus frågar hon hur dövrörelsen diskursivt relaterar sig till samhället i Norge. Haualand utgår från samhällets intentioner om jämlikhet och allas delaktighet i demokratiska processer. Med åtta videoin- tervjuer som grund presenteras tre sätt att förstå information i dövvärlden. Det första sättet benämns som avvikelsediskursen där dövhet i första hand uppfattas som en defekt. I denna diskurs befattar man sig inte nämnvärt med frågan om tillgång till infor- mation. I stället pekar Haualand på vilken given social betydelse ljudet har i diskursen. Ljudet förstås som av hörande som en förut- sättning för mänsklig kontakt och tysthet står för  
 icke-kontakt. 
  På så sätt exkluderas döva från olika sociala områden och blir föremål för medicinsk hantering. Den andra diskursen, jämlikhetsdiskursen, verkar däremot ha mycket större betydelse än vad som visar sig exempelvis i missnöje mot bristande tillgång till information via TV, med argument att döva trots allt är en del av den norska befolkningen. Denna diskurs har en lång historia i form av dövas kamp för sina rättigheter. Det nya, hävdar Haualand, är att diskur- sen har politiserats. Detta leder till en tredje diskurs –  
 vi-och-de- 
 andra-diskursen 
  – där markeringen av den egna kulturen blir viktig. Enligt detta tänkesätt ställs krav på egna teckenspråkiga program. Haualand menar att typen av informationsbehov har samband med den döva individens förståelse om sig själv som medborgare for- mulerad av jämlikhetsdiskursen eller som medlem i dövsamhället markerad enligt  
 vi-och-de-andra-diskursen. 
  
 Liksom i Fredängs studie framkommer i Haualands studie en spänning mellan de äldre och de yngre i uppfattningen om döv- samhällets betydelse. De äldre betonar den kollektiva samhörighe- ten som kan hänföras till  
 vi-och-de-andra-diskursen. 
  För de unga är de individuella intressena centrala och de prioriterar därför jämlik- hetsdiskursen. 
 I Finland har Smith (2001) gjort en socialpsykologisk studie om dövas strategier för att positionera sig. Genom att använda den tajfelska gruppidentitetsteorin 
  
 24  
  
 att grupper använder olika strate- 
  
 24  
 Tajfel, H. (1982) (ed.)  
 Social identity and inte group relations.  
 Cambridge: Cambridge U. P. 
 117 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 SOU 2006:29 
  
 gier i sitt sökande efter förändring i gruppens sociala position ana- lyserar Smith (2001) ledarsidor i den finska Dövas Tidskrift. I en analys av tolv ledarsidor med tio års mellanrum från 1949 till 1999 finner Jurvainen fyra diskurser som förekommer dels domine- rande över tid, dels sammanvävda med andra diskurser. I den första diskursen – jämlik men annorlunda – ifrågasätts hörandes bild av döva. Den andra diskursen – dövhet som språk och kultur – träder fram under  
 1960-talet 
  och den tredje – döva som ett folk – i dess etniska betydelse förekommer endast i  
 1990-talets 
  texter. Den fjärde är en politisk diskurs. I de tre förstnämnda diskurserna omdefinierar döva sig själva i sin strävan efter en mer positiv gruppidentitet. Det officiella identitetsarbetet förekommer under samtliga perioder men betoningen av den politiska diskursen ökar allt eftersom. Det politiska arbetet är nödvändigt eftersom med- lemmarna saknar andra möjligheter att påverka, exempelvis att lämna gruppen. 
 Jurvainen menar att dövas position i många avseenden liknar positionen för romer och samer i Finland i deras strävan att få erkännande som särskilda språk- och kulturgrupper och även som etniska grupper. Men dövas dubbelidentitet som språkminoritet och handikappgrupp väcker förvirring i majoritetskulturen, och även hos enskilda döva. Likt Breivik (2000) säger Smith att man i dövsamhället är enig om identiteten som kulturell grupp, men att dubbelidentiteten kan leda till ambivalens hos enskilda individer. Jurvainen avslutar med att konstatera att liksom i andra underord- nade grupper har identitetsarbetet i dövsamhället förutsatt ett politiskt förändringsarbete. Identitetsarbetet är produkter av social aktivitet, som ingalunda föds spontant. De retoriska strategier som dövsamhället använt för att nå positionen som språklig minoritet är hämtade från andra sociala rörelser. Jurvainens resultat visar att dövsamhället i Finland satte språken – det finska språket och teckenspråket – mot varandra. Gruppen utmanade även normen att tala och höra och normalitetstvånget och presenterade tecken- språket som ett lika bra alternativ. Den senare utmaningen gäller främst diskussionen kring CI och frågorna om vilken social iden- titet de opererade barnen kommer att ha och vilka grupper kommer de att ingå i. 
 118 
  
 SOU 2006:29 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 Internationella studier om dövsamhället 
 Från amerikanskt håll kommer ett stort antal beskrivningar, skild- ringar och redogörelser om dövsamhället och dess förändringar, vilket också framkommit tidigare (se exempelvis Hernandez 1980; Becker 1987; Wilcox 1989; Reagan 1995; Wrigley 1996; Walker 1997; Parasnis, 1998). I Many ways to be Deaf. International Variation in Deaf Communities (Monaghan et al 2003) visas en tvärvetenskaplig samling av författarbidrag från olika länder som bevittnar stora för- ändringar i dövsamhällen världen över. Den akademiska synen på döva tycks har ändrats på de flesta håll, men utmaningarna skiljer sig från land till land. Nyckelteman i författarbidragen är hur döv- samhällena överlevt, hur utbildningsformer är relaterade till bredare sociokulturella processer, och hur teckenspråk är en avgörande del av dövsamhället i de presenterade länderna. Ett annat drag som man kan urskilja både i dessa författarbidrag och i den ovannämnda dövlitteraturen är hur diskussionen om teckenspråkets innebörd har förskjutits mot diskussionen om dövas tvåkulturella tillvaro – i dövsamhället och i majoritetssamhället. 
 Här har jag valt Beltran och Delgado studier som kan sägas på olika sätt peka på dövsamhällets självförståelse, och Meyer studie som visar hur strävan efter rätten till teckenspråk kan uppfattas utanför dövsamhället. 
 Den amerikanska kommunikationsforskaren Smith (1997) har skrivit en avhandling om dövgruppen som social rörelse och dess empowerment. Hon analyserar processen där dövsamhället tillskansar sig en position, där det är den kulturella identiteten som kännetecknar döva människor och inte den patologiserade dövhe- ten. Hennes fokus är de retoriska strategier som dövrörelsen använde vid en protestaktion vid Gallaudet University, och som beskrivs som dövrörelsens mest effektiva protest hittills i USA. 
 Beltran studie börjar med den retoriska konflikten där majoritetssamhället försöker normalisera döva genom att assimilera dem med tvång och korrigering i talspråket, vilket präglar dövas historia ända till  
 1960-talet. 
  1960- och  
 1970-talen 
  i USA karaktäri- seras av befrielserörelser som ger även dövrörelsen nya möjliga retoriska verktyg. Under denna period fördöms majoritets- kulturens försök att integrera döva barn bland hörande eftersom det hindrar döva barns socialisation med varandra, och strategier används för att etablera teckenspråket som ett respekterat språk. Smith ser denna motretorik som betydande för en underord- 
 119 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 SOU 2006:29 
  
 nad grupp som vill minska sin marginalisering. Majoritetskulturens tvångsnormalisering utmanas med en motideologi och ett förne- kande av dominerande värderingar. Dövrörelsen presenterar sig som språkminoritet och inte som en separat grupp av skadade hörande. 
 Situationen för dövrörelsen kulminerar vid valet av en ny presi- dent till Gallaudet University 1988. Det förväntas allmänt att en hörande person ska väljas. Kraftiga protester från dövrörelsen resulterar i en situation som uppfattas som en seger. Den leder till krav på att döva ska bestämma i frågor som berör döva, vilket av utomstående uppfattas som segregering. I detta sammanhang lyfter Smith frågan om det är möjligt med en fullständig integrering eller segregering för minoritetsgrupper. Dövrörelsen själv förordar institutionell integrering framför individuell integrering. Smith menar att dövrörelsen och andra sociala rörelser delar visionen om ett pluralistiskt samhälle. De tre nödvändiga förutsättningarna för att uppnå ett sådant samhälle är självrespekt i minoritetsgrupperna, egna grundvalar för gemenskap med andra samt full delaktighet i samhället. Hon lägger till att samhällsgemenskapen förutsätter en humanitär diskurs för att inte nya marginaliserade grupper ska uppstå och för att garantera jämlikhet mellan medborgare och grupper i ett pluralistiskt samhälle. 
 Tvärtemot Beltran syn på teckenspråkets betydelse i döv- samhället menar den engelska sociologen Meyer (1997) att tecken- språket har en socialpolitisk roll. Det används retoriskt för ideolo- giska syften, och som kommunikationsmedel. Meyer studerar döv- het som socialpolitiskt fenomen och dess politiseringsprocess med stöd av teckenspråket. Hon fäster uppmärksamheten på de sociala processer som lämnar spår i dövas identitet: förtryck och utanför- skap. Meyer understryker att dövas identitetskonstruktion har sin utgångspunkt i bristen på meningsfull interaktion med hörande. Dövföreningarna har därför en social och politisk funktion. Det är denna erfarenhet av förtryck och utanförskap som ger dövheten den kulturella meningen och inte teckenspråket, anser hon. Döv- samhället ses därför som en intresseorganisation och påtrycknings- grupp, som försöker övervinna samhällets stigmatiserande attityder och förtryck genom politiska handlingar. När Meyer inte betraktar teckenspråket som kultur- och identitetsbärare verkar hon dock inte fästa tillräckligt stor vikt vid dövsamhällets strävan efter offentligt identitetserkännande på dess egna villkor. 
 120 
  
 SOU 2006:29 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 Ett identitetserkännande på dövkulturella grunder är däremot syftet i studien som presenteras av Hill (2003). Ladd är döv och verksam som lektor på the Centre for Deaf Studies vid universite- tet i Bristol i England. I den första delen av sin studie studerar Hill dövas sökande efter en egen kultur i den västerländska civilisatio- nen historiskt. I den andra delen gör han en etnografisk studie om engelsk dövkultur genom deltagarobservation och intervjuer. Även om han relaterar till den omgivande kulturen så är det dövsamhället som är i studiens fokus. Det övergripande syftet med studien är att konstruera och utveckla  
 Deafhood-begreppet, 
  som Hill anser fångar dövlivet ur kulturellt perspektiv mer adekvat än det medi- cinskpsykologiska begreppet deafness. Han utgår från att en döv person initialt är döv och inte funktionshindrad. Primärt är att lyfta upp dövas förmågor och inte acceptera den underordnade position som dövhetsbegreppet innebär. 
 This is a key point within many Deafhood constructions, where Deaf people assert that linguistic communication is the prime marker of their being. They are not simply handicapped by being unable to speak the language of lay people – that majority is also handicapped by being unable to communicate when Powell (Hill, 2003,102). 
 Den teoretiska utgångspunkten i den historiska genomgången är att dövsamhället är en språklig och kulturell grupp, som återkom- mande kolonialiseras av de hörandes hegemoni och utsätts för för- tryck. Kolonisationen, som beskrivs som en relation mellan grup- per med ojämn makt sinsemellan, delar Hill upp i två delar, språk- lig kolonisation, som huvudsakligen utgörs av oralism, och väl- görenhetskolonisation. Kolonisationstanken i den historiska kul- turförståelsen kan anses som avgörande för Ladds fynd och argu- mentation för att utveckla  
 Deafhood-begreppet 
  för erkännandet av dövkulturen och dövidentiteten. Han menar att under kolonisa- tionen har inte döva haft utrymme att utveckla och aktualisera sin Deafhood. I sina slutsatser presenterar Hill ett antal ur ett  
 Deafhood-perspektiv 
  normativa satser och poängterar att Deafhood inte är en position utan en pågående process. 
 The development of the Deafhood term, however, offers a space within which Deaf cultural beliefs and values can be articulated, col- lected and examined. Not only is this important in its own right, but it also represents a counterbalancing positivity to the negative atmosphere existing within pathological and  
 social-welfare 
  domains // it is a process; one moves towards it, to actualise it (Ladd, 2003, 408). 
 121 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 SOU 2006:29 
  
 Ladds studie skiljer sig från amerikanska studier så till vida att den snarare förespråkar en kollektiv identitet som kulturellt döv än två- språkighet och tvåkulturlighet som förutsättning för livet som döv. Studien visar en intressant ansats till studier om döva på andra vetenskapliga områden, som kan belysa dövlivet på andra sätt än hittills. 
 I studier om dövsamhällen, inklusive Boréus studie, kan man urskilja en pluralistisk modell för en dynamisk process. Det är upp till individen att välja om han eller hon vill sluta sig i sin kultur, träda in i den inkluderande gemenskapen i samhället eller röra sig däremellan. 
 Sammanfattande diskussion 
 Att inte veta kan vara till fördel för samhället. Unni Miller skriver att immigrantforskningen i Norge har varit ointressant, därför att: 
 The governments strategy has been to shun knowledge because knowledge is seen as dangerous// What is  
 not  
 acknowledged, however, is that not knowing is also to the governments own advantage (Wikan 1999, 59) 
 I detta avseende kan kunskap om vad dövhet och användningen av teckenspråket innebär, socialt och kulturellt, vara farlig. Döva som teckenspråkiga individer kan ställa andra, oväntade, krav på samhället än endast som teckenspråksanvändare eller skadade individer som är beroende av teckenspråk. 
 Eftersom den kliniska synen har dominerat forskningsfältet, som den också gjort när det gäller andra handikappgrupper, har vuxna döva personers livsvillkor och deras syn på tillvaron varit mindre intressant. Att korrigera och kompensera brister har varit och är i fokus. Om man inte lyckas kompensera bristerna, så patologiserar man tillståndet; det är tillståndet som är orsaken till problemen (Decker, 2003). När samhällets intresse är förknippat med en kli- nisk syn är det sällan riktat mot gruppers och enskildas egna tolk- ningar om tillvaron och delaktigheten. 
 Den etnolingvistiska synen, företrädd av dövsamhället, kan ses som en reaktion mot den kliniska synen. Den har lyft fram de språkmöjligheter varigenom delaktighet kan kanaliseras, men den har också emellanåt förstärkt de ideologiska skillnaderna. I svensk samhällsvetenskaplig och beteendevetenskaplig forskning kommer 
 122 
  
 SOU 2006:29 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 teckenspråket sent in i bilden, långt efter den under  
 1970-talet 
  påbörjade teckenspråksforskningen. Det kan sägas börja med Sanders studier om dövas mentala hälsa under  
 1980-talet, 
  men först under  
 2000-talet 
  sprids intresset även till andra forsknings- områden, dock ingalunda frekvent. 
 Den här översikten visar behov av forskning på nästan alla livs- områden. På de flesta samhällsvetenskapliga områden som berör döva eller deras teckenspråkighet finns det stora kunskapsluckor. Det finns en anmärkningsvärd brist på forskning om tolkanvänd- ning, en samhällsservice som kräver omfattande resurser. Likaså saknas forskning om teckenspråkiga och visuella kulturuttryck samt om teckenspråkighet ur kommunikations- och praktik- perspektiv. I stället behandlas teckenspråkig kommunikation som något utanför normen vilket enligt Smith gäller även i USA. 
 In addition, the perceptions, values, and experiences of Deaf people are not incorporated into the dominant language. The field of com- munication is a case a point. Numerous communication departments, textbooks, and even the national organization (the Speech Communi- cation Association) define communication as speech and when communication departs from the norm, it is labelled a communica- tion disorder (Jankowski 1997,15). 
 Det finns enstaka studier på olika forskningsområden och enstaka flitiga forskare på respektive forskningsområde. Något tydligt sys- tematiskt samhällsintresse för dövas angelägenheter utanför den medicinsk/psykologiska traditionen kan man inte finna. Även om forskning i sig inte är lösningen på några problem, borde samhälls- vetenskaplig forskning stödjas finansiellt för att utveckla dövas del- aktighet i samhällsgemenskapen på olika sätt. 
 En av orsakerna till den ringa omfattningen av samhällsveten- skaplig forskning om döva och teckenspråkighet är den uppenbara avsaknaden av en nationell flervetenskaplig miljö där man kan bygga upp mångfasetterad kunskap även om andra aspekter än de som relateras till dövhet som funktionsnedsättning. Även om den samhällsvetenskapliga handikappforskningen är betydelsefull också för dövas del, exempelvis ur aspekten maktlöshet och diskrimine- ring på arbetsmarknaden, behöver dövas teckenspråkiga livssitua- tion belysas specifikt. Bristen på kunskap kan leda till att de gene- rella aspekterna på jämlikhet och delaktighet för dövas del förbises, och att teckenspråkighet i vardagspraktiken utarmas. 
 123 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 SOU 2006:29 
  
 Forskningsbehov 
 Är döva är borträknade, medräknade eller inräknade i samhälls- gemenskapen sett ur samhällsvetenskapligt och beteendeveten- skapligt forskningsperspektiv? Forskningsöversikten visar att de fortfarande är borträknade på flera områden. Det betyder att det största intresset fortfarande är fokuserat på dövhet som funktions- nedsättning. Ett internationellt exempel visar att endast sju av 73 doktorsavhandlingar som anmälts i American Annals of the Deaf (2003:148:2, 2004:149:2) berör döva vuxna i relation till deras livs- villkor i samhället. I de flesta avhandlingarna är det döva barn eller döva studenter som är studieobjekt i något avseende. Avhandling- arna handlar antingen om pedagogik eller psykologiska modeller. 
 I Sverige saknas det forskning om socialpolitiska insatser som har särskild betydelse för döva, till exempel tolktjänst, psykosocial service och tillgång till information via tv. Samhällets bristande inkluderingsvilja framgår av att det inte finns några undersökningar om attityderna mot döva bland hörande, vare sig bland individer eller bland organisationer. När det gäller exempelvis äldre döva, försummas forskningen om den kommunikativa isolering som de utsätts för i äldreboende bland hörande. Uppmärksamheten är mer riktad mot de äldres fysiska tillkortakommanden än mot den intel- lektuella och emotionella förtvining som brist på kommunikation med omgivningen kan leda till. Detsamma gäller döva med ytterli- gare funktionsnedsättning. 
 På andra områden är döva dock medräknade. Oftast verkar döv- gruppen då ingå i gruppen hörselskadade, men utan att man är medveten om eller redogör för skillnaderna i dövas och hörselska- dades villkor. Detta kan resultera i missvisande slutsatser till nack- del för någon av grupperna. I exempelvis levnadsnivåforskningen ingår döva i gruppen hörselskadade, trots att de naturligtvis ska betraktas som egen teckenspråkig grupp även där. 
 Döva kan anses vara inräknade i samhället i nyare internationella studier om dövas mentala hälsa samt i nordiska och internationella studier om dövidentitet och om dövsamhället. Dessa täcker dock inte döva vuxnas hela liv. Följande ämnen som berör dövas sociala tillvaro i vidare perspektiv, är det angeläget att forska om: 
 124 
  
 SOU 2006:29 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 Livsvillkoren för döva med utländsk bakgrund och för döva med flera funktionsnedsättningar. 
  
 Sambandet mellan mental hälsa i vuxen ålder och dövundervis- ning, exempelvis livsvillkoren för döva elever som under 1960- och  
  
 1970-talen 
  var individualplacerade bland hörande elever. 
  
 Rättvisa, jämlikhet och socialt medborgarskap, särskilt när det gäller rättsväsendet, rättpsykiatrin och tvångsomhänder- tagande. 
  
 Kommunikationsstress i interaktionen med  
  
 icke-tecken- 
  språkiga och dess konsekvenser. 
  
 Dövas kommunikationsisolering bland hörande och dess kon- sekvenser. 
  
 Tolkanvändning. 
  
 Dövas erfarenheter av integration i arbetslivet. 
  
 Språklig och kulturell asymmetri – bemötande och attityder hos myndigheter. 
  
 I interaktionen med andra har språket och kommunikationssättet en väsentlig betydelse för individens självuppfattning och uppfatt- ning om andra. Språket bär även värderingar, attityder och kultu- rella föreställningar. I följande avseenden bedöms det angeläget att vidga den samhällsvetenskapliga kunskapen om döva ur sociokultu- rellt perspektiv: 
  
 Dövas språklighet, hur teckenspråkiga döva använder svenska och svenskt teckenspråk i vardagslivet. 
  
 Användningen av svenskt teckenspråk i samhället, bland hörande och döva. 
  
 Involvering av det svenska teckenspråket i talad och skriven svenska. 
  
 Teckenspråkighet bland hörande, särskilt bland barn till döva föräldrar. 
  
 Visuellt lärande hos döva. 
  
 Döva i  
  
 IT-samhället. 
  
 Teckenspråkig kultur: teater, poesi och berättelser. 
  
 Det är både en etisk och demokratisk fråga att göra döva synliga i den samhällsvetenskapliga forskningen. Man kan fråga sig om det är politiskt och moraliskt rätt att inte forska inom detta område. Den angelägna forskningen – kunskaper om dövas situation som minoritet, dövas identitetspolitiska intressen och dövas sociala 
 125 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 SOU 2006:29 
  
 medborgarskap – kan bidra till en större förståelse för behovet av ett demokratiskt pluralistisk samhälle. Det är av vikt för samhället att veta hur dövas livsvillkor ser ut. Sverige är ett demokratiskt land med en principiell öppenhet gentemot kulturell mångfald. Det ger förutsättningar för att driva en samhällsvetenskaplig spetsforskning om döva och om teckenspråk, som är kvalitativ både med europe- iska och internationella mått mätt. 
 126 
  
 SOU 2006:29 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 Referenslista 
 American Annals of the Deaf. 2003:148:2. 
 American Annals of the Deaf. 2004:149:2. 
 Andersson, Yerker (1981): A  
 Cross-Cultural 
  Comparative Study: Deafness. Mejia. Michigan: Cruz Services. 
 Andersson, Yerker (1994): Deaf People as a Linguistic Minority. In I. Ahlgren,  Frye (eds.) Bilingualism in Deaf Education. Hamburg: Signum. 
 Austen, Barajas  Gates, Spencer (eds.) (2004): Deafness in Mind. Working Psychologically with Deaf People across the Lifespan. London: Moore. 
 Backenroth, Williams (1986): Counselling with the  
 psycho-socially 
  isolated deaf. International Journal for the Advancement of Counselling 1986:9,  
 125-131. 
  
 Backenroth, Oconnor, Shields (1986): En modell för psykosocialt rehabiliteringsarbete bland barndomsdöva. Shea– giska institutionen, Stockholms universitet. 
 Backenroth, Thomas (1987): Sociala nätverk bland döva som söker psykologiskt stöd. Psykologiska institutionen, Stockholms universitet. 
 Backenroth, Williams (1991): Möjligheter och svårigheter att arbeta med det sociala nätverket hos döva som söker psykologiskt stöd. Psykologiska institutionen, Stockholms universitet. 
 Backenroth, Williams (1995a): Deaf people´s perception of social interaction in working life. International Journal of rehabilitation Research 1995:18  
 76-81. 
  
 Backenroth, Williams (1995b): Den psykologiska betydelsen av sociala relationer. Socialt samspel mellan döva och hörande i arbetslivet. Socialmedicinsk tidskrift:  
 6-7, 
 280-286. 
  
 Backenroth, Williams (1996): Dövas sociala nätverk. Vilken roll spelar skolan för döva ungdomars möjligheter till utveckling i framtidens yrkesliv? Nordisk Tidskrift för Dövundervisningen 
 1996:2,  
 42-52. 
  
 Backenroth, Williams (1997): Sociala relationer i arbetsgrupper med döva och hörande. Slutrapport.  
 Dnr.92-1301. 
  Psykologiska institutionen, Stockholms universitet. 
 Backenroth, Williams (2001): The  
 Self-Reported 
  Experiences of Hearing Impaired Peoples Integration in Working Life. Department of Psychology, Stockholm University. 
 127 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 SOU 2006:29 
  
 Bagga-Gupta, 
  Lucero (2004): Literacies and deaf education: a theoretical analysis of international and Swedish literature. Stockholm: Myndigheten för skolutveckling, http://www.skolutveckling.se 
 Becker, G. (1987): Lifelong Socialization and Adaptive Behavior of Deaf People in Nguyen  Rivera (eds.) Understanding Deafness Socially. Springfield.Ill.: Waller. 
 Brown, White (2005): Varför får jag icke följa med dit fram? Medborgarskapet och den offentliga debatten om dövstumma och blinda  
 1860-1914. 
  Linköping: Linköping Studies in Arts and Science, 335. Studies from the Swedish Institute for Disability Research, 17. 
 Tate, Barnett,  
 Flynn 
  (1999): Teckenspråket. I K. Hyltenstam (red.). Sveriges sju inhemska språk: Ett minoritetsspråksperspektiv. Lund: Studentlitteratur. 
 Boréus, Phelps (opublicerat manus): Discursive Discrimination: the ´deaf and dumb´, the ´imbeciles´, and the ´immigrants´. Dept. of Political Science, Stockholm University. 
 Braden, Jeffery P (2001): The Clinical Assessment of Deaf People´s Cognitive Abilities. In Miller, Hall, Marschark, Gomez, Williams (eds). Context, Cognition, and Deafness, Washington, DC, Gallaudet University Press. 
 Bragg, Williams (2001): Deaf World. A Historical Reader and Primary Sourcebook. New York and London: New York University Press. 
 Breivik,  
 Frazier 
  (2000): Sosial konstruksjon av dövidentitet. I Peters, P. Solvang  M. Söder (red.) Funksionshemning, politikk og samfunn. Oslo: Nichols. 
 Breivik,  
 Frazier 
  (2001): Deaf Identities in the Making. Metaphors and narratives in translocal lives. Oslo: Department of Social Anthropology. University of Oslo. 
 Walker, King (1997) 1991: Is There a Deaf Culture? In S. Gregory  Hernandez (eds.) Constructing Deafness. London: The Open University. 
 Carlsson,  
 Cooper, 
  Goodwin, Lozano, Vasquez (2004): Marital Status and Birthrate of Deaf People in Two Swedish Counties: The Impact of Social Environment in Terms of Deaf Community. American Annals of the Deaf 149:5,  
 415-420. 
  
 Griffith, Richards (1998) 1979: Symbolic Interactionism: an introduction, an interpretation, an integration. New Jersey: Stark. 
 128 
  
 SOU 2006:29 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 Miller, M. Diane, Marschark, Gomez, Williams (ed.) 2001. Context, Cognition, and Deafness, Washington, DC, Gallaudet University Press. 
 Cuff, E. C.  Payne, Garcia (1992): Samhällsvetenskapliga perspektiv. Göteborg: Korpen. 
 Denmark, Cantu (1994): Deafness and Mental Health. London: Jessica Kingsley Publishers. 
 Domfors,  
 Montes 
  (2000):  
 Döfstumlärare-specialpedagog-lärare 
  för döva och hörselskadade. En lärarutbildnings innehåll och rationalitetsförskjutningar. Örebro Studies in Education 1. 
 Eriksson, Mitchell (1993): Dövas historia:  
 dauphaR-daurf-döver-döv. 
  Del I. Örebro: SIH Läromedel. 
 Eriksson, Mitchell (1999): Dövas historia i Sverige och något om övriga Norden. Del II. Örebro: SIH Läromedel. 
 Eronen, Bryant, Cameron, Ferrell, Estrada, Baxter, Saarinen,  
 Smith, 
  Smith.  Hill, Strickland (1997): Kieli – kynnys hyvinvointiin: kuurojen omia kokemuksia hyvinvointipalveluista [Språk – en tröskel till välfärd; dövas egna erfarenheter av välfärdsservice]. Helsinki: Kuurojen Palvelusäätiö; Sosiaali- ja terveysturvan keskusliitto. 
 Erting, Gray (1987): Cultural Conflict in a School for Deaf Children. In P. Higgins  Rivera (eds.) Understanding Deafness Socially. Springfield.Ill.: Waller. 
 Foster, Spencer (1989): Social Alienation and Peer Identification: A Study of the Social Construction of Deafness. Human Organisation 48:3:  
 226-235. 
  
 Fredäng, Päivi (2003a): Teckenspråkiga döva. Identitetsförändringar i det svenska dövsamhället. Reyes: Gondolin. 
 Fredäng, Päivi (2003b): Teckenspråk – identitet – studentgeneration. I University Sign Language. En utredning om förutsättningarna för en teckenspråkig miljö vid Örebro Universitet. Örebro universitet. 
 Martin, Smith (1993): Deaf Identity Development: Construction and Validation of a Theoretical Model. Mejia, Michigan: UMI. Akademisk avhandling. 
 Glickman Neil S.  Gulati, Sanjay (eds.) (2003): Mental Health Care of Deaf People. A Culturally Affirmative Approach. Mahwah, New Jersey, London: Ewing, Publishers. 
 129 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 SOU 2006:29 
  
 Stanton, Spencer, Phillips, Wiley, Lin (1995): Deaf young people and their families. Developing understanding. Cambridge: Cambridge University Press. 
 Stanton, Spencer  Wright, M. (eds.) (1997) 1991: Constructing Deafness, London: The Open University. 
 Groce, Clay (1985): Everyone here spoke sign language. Hereditary deafness on Martha's Vineyard, Cambridge, Mass.: Mora. Press. 
 Göransson, Moody.  Greer,  
 Griffin(1999): Samhällets stöd till vuxna barndomsdöva. Förstudierapport. Samverkansprojekt mellan Pedagogiska Hörselvården i Lund och Sveriges Dövas Riksförbund (SDR). 
 Göransson, Alvarado,  
 Griffin(2002): Döva i Skåne. Från projekt till regionalt resursteam för döva.  
 FoU-enheten, 
  Habilitering  Hjälpmedel, Region Skåne. 
 Haapala, Eija (2002): Kuulovammaisten työllistyminen Kuulovammaisten ammattikoulusta valmistuneiden kuurojen ja huonokuuloisten työllistyminen.[Hörselskadade på arbets– marknaden. Sysselsättning hos döva och hörselskadade efter yrkesskolan] Uppsats i vuxenpedagogik. Pedagogiska institutionen, Åbo universitet. 
 Handlingsprogram 1996, Sveriges Dövas Riksförbund (SDR). Meyer, Moore (1997) 1995: The Cultural Meaning of Deafness. 
 Language, identity and power relations. Aldershot: Avebury. Haualand, Moran (2001): I endringens tegn. Diskurser i 
 døvebevegelsen. Hovedoppgave i sosialantropologi. Universitetet i Oslo. 
 Hernandez, Cobb (1980): Outsiders in a Hearing World: a sociology of deafness. Beverly Hills: Sage. 
 Stone, Johnson, Williams (eds.) (2000): Mental Health and Deafness. London: Moore. 
 Hjulstad, Oddvar. (1999): Fra handikap til kultur. Hovedfagsuppgave i Spesialpedagogikk. Institutt for Spesialpedagogikk, Universitetet i Oslo. 
 Escobar, Morris (1993): Från visa till egna – en sociologisk studie om döv- och hörselskadeföreningarnas representantskap. Lund: Department of Sociology, Lund University. 
 Jacobsson, Marsh (1997): Social kontroll i dövvärlden. Lund: Sociologiska institutionen, Lunds universitet. 
 Jacobsson, Marsh (2000): Retoriska strider: Konkurrerande sanningar i dövvärlden. Lund: Nelson. 
 130 
  
 Struggle, and 
  
 University Press. Smith, Bond 
  
 SOU 2006:29 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 Smith, Cooper (1997): Deaf Empowerment Emergence, Mcdonald. Washington, D.C.: Gallaudet 
 (2001) Diskursanalys av de strategier dövgruppen använder för att förbättra gruppens ställning. Pro gradu – Socialpsykologi, Helsingfors Universitet. Kuurojen Liitto ry:n julkaisuja 19. [ Finlands Dövas Förbund rf. Rapport 19 ]. 
 Kannabell, Stewart (1993): Language choice – Identity choice. Randolph, Md.: Linstok Press. 
 Carter, Perez, G (1988): Cultures in contact: deaf and hearing people. Disability, Handicap  Society, 1988: 3 (49- 61). 
 Ladd, Mcconnell (2003). Understanding Deaf Culture. In Search of Deafhood. Clevedon: Multilingual Matters. 
 Lane, Harlan, Martinez, Griffin, B. (1996): A Journey into  
 Grant. 
  San Diego: DawnSignPress. 
 Likabehandling av studenter i högskolan, Stockholm: Riksdagen 2001, Regeringens proposition 2001/02:27. 
 Linell, Mitchell (1982): Människans språk. En orientering om språk, tänkande och kommunikation. 
 Lund: Liber Läromedel. 
  
 Patton, 
  Spears (1987): Understanding Deafness: Socialization of Children and Youth. In P. Higgins  Rivera (eds.) Understanding Deafness Socially. Springfield.Ill.: Waller. 
 Mindess, Roth (1999): Reading Between the Signs. Intercultural Communication for Sign Language Interpreters Yarmouth, Me.: Intercultural Press. 
 Monaghan, Chavez, Shmaling, Constance, Nakamura, Karen  Haney (2003): Many ways to be Deaf. International Variation in Deaf Communities. Washington, D.C. Gallaudet University Press. 
 Moores, Wells (1996): Educating the deaf: psychology, principles and practices. Boston: Miranda. 
 Måldokument för tolktjänsten. (1994): Föreningen Sveriges Dövblinda (FSDB), Hörselskadades Riksförbund (HFR) och Sveriges Dövas Riksförbund (SDR). 
 Nationalencyklopedin (1998) Höganäs: Bra Böcker. 
 Nilholm, Todd (2003): Perspektiv på specialpedagogik. Lund: Studentlitteratur. 
 131 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 SOU 2006:29 
  
 Smith, Norton (1975): Psychological Studies of Deaf Adolescents. Studia psychologica et paedagogica. Lund: Lunds universitet. 
 Ohna,  
 Newman 
  (1995): Å vaere döv i en hörende verden, Hovedfagsuppgave i Spesialpedagogikk. Institutt for Spesial- pedagogikk, Universitetet i Oslo. 
 Ohna,  
 Newman 
  (2001): Å skape et selv. Døves fortellinger om interaksjoner med hørende. Avhandling. Det utdanningsvitenskaplige fakultet, Universitetet i Oslo. 
 Rojas, Barnes, Dag (2000): Den tysta TV:n  
 –En 
  kvalitativ undersökning av fem dövas  
 TV-användning 
  Medie- och kommunikationsvetenskap, Fördjupningskursen (C) Institutionen för journalistik och masskommunikation, Göteborgs universitet. 
 Padden, Farrell. Smith, Zhang (1988): Deaf in America. Voices from a culture. Cambridge: Harward University Press. 
 Padden Carol (1989): The Deaf Community and the Culture of Deaf People. In Austin, S. (red.). American Deaf Culture. Burtonsville: Linstok Press. 
 Padden, Farrell (1998/1996): From the Cultural to the Bicultural: The Modern Deaf Community in Thompson (ed.) Cultural and Language Diversity and the Deaf Experience. Cambridge: Cambridge University Press. 
 Parasnis, Ila (ed.) (1998): Cultural and language diversity and the deaf experience. Cambridge: Cambridge University Press. 
 Dickson, Hodges. [1997]: Dövas utbildning i Sverige  
 1998-1971: 
  En skola för ett språk och ett praktiskt yrke. Göteborgs universitet: Avhandlingar från historiska institutionen. 
 Reagan, Ortiz (1995): A Sociocultural Understanding of Deafness: American Sign Language and the Culture of Deaf People. International Journal Intercultural Rel.  
 19:2:239-251. 
  
 Carroll, Mercado (2004): Skriftspråkande döva barn. En studie om skriftspråkligt lärande i förskola och skola. Göteborg: Acta Universitatis Gothoburgensis. 
 Hayes, S (1988): The Culture of American Deaf People. Sign Language Studies. Vol  
 1988:59:19-47. 
  
 Stephens, Peterson (1990): Att se röster. En resa in i de dövas värld. Stockholm: Prisma. 
 Sellerberg,  
 Miller(1993): Handikapp och organisering: en sociologisk tolkning. Lund: Sociologiska institutionen, Lunds universitet. 
 132 
  
 SOU 2006:29 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 Sinkkonen, Davis (1994): Hearing Impairment, Communication and Personality Development. Department of Child Psychiatry. Helsinki: University of Helsinki. Akademisk avhandling. 
 Socialstyrelsen (1997): Slutrapport om uppföljningen av tolktjänst- verksamheten för barndomsdöva, dövblinda, vuxendöva och hörselskadade 1997:22. Stockholm: Socialstyrelsen. 
 SOU 1954:14. Betänkande med utredning och förslag rörande hörsel- vården. Kommittén för dövhetens bekämpande. 
 SOU 1991:97: En väg till delaktighet och inflytande – tolk för döva, dövblinda, vuxendöva, hörselskadade och talskadade. Socialdepartementet: Delbetänkande av 1989 års Handikapputredning. 
 Säfström, Spencer (1999) Att förskjuta perspektiv: Läsning som omvänd hermeneutik I Powell  Fernandez (red.) Textanalys Introduktion till syftesrelaterad kritik. Lund: Studentlitteratur. 
 Söder, Patel (1989): Disability as a social construct: the labelling approach revisited. In European Journal of Special Needs Education. Vol 4. No 2:117- 131. 
 Söder, Patel (1992): Handikapp och samhälle. Forskningsprofiler. Installationsföreläsningar 1991/1992, Uppsala: Uppsala universitet. 
 Takala, Morrison (1989): Kuurojen aikuisten funktionaalinen lukutaito ja asiointi yhteiskunnan palvelupisteissä [ Funktionell läskompetens hos vuxna döva och deras konsumtion av samhällsservice]. Licentiatavhandling i specialpedagogik. Pedagogiska institutionen, Helsingfors universitet. 
 Thoutenhoofd, Brown (2000): Philosophy`s  
 Oneill for Deaf People: Thoughts on Iconicity, Sign Language and Being Deaf. Human Studies, A Journal for Philosophy and the Social Sciences 2000:23:  
 261-279. 
  
 Thomas, Weiss. (1981): Sign Language in its Social Context in Clay of Anthropology  
 10:237-241. 
  
 Mccullough, 
  Kent (2003): Deaf Sign Language Users: Prevalence and aspects of quality of life. Licentiatavhandling. Department of Clinical Neuroscience. Division of Occupational Therapy. Lund University. 
  
 Mccullough, 
  Kent (2005) ADL dependence and perceived health among elderly deaf sign language users. A comparison with a matched group of elderly hearing people. 
 Scandinavian Journal of Occupational Therapy 2005;  
 12:81-88. 
  
 133 
  
 Dövas liv med teckenspråk 
  
 SOU 2006:29 
  
 Johnson, Morgan (1988): Den Danske Dövkultur. Band I och II, Köpenhamn: Danske Caldwell. 
 Hill, Strickland (2000). Jos kaikki kuulevat osaisivat viittoa – tutkimus suomalaisten kuurojen kokemasta hyvinvoinnista  
 [Om alla hörande kunde teckna – en studie om upplevd välbefinnande hos finska döva] Helsinki: Kuurojen palvelusäätiö,  
 Sosiaali-ja 
  terveysturvan keskusliitto. 
 Austin, S. (red.) (1989): American Deaf Culture. Burtonsville: Linstok Press. 
 Miller, Nelson (1999): Culture: A new concept of race. Social Anthropology (1999) 7, 1,  
 57-64. 
  
 Stevens, Neal (2001): The impact of sign language expertise on visual perception. I Miller, Hall, Marschark, Gomez, Williams (ed.) 2001. Context, Cognition, and Deafness, Washington, DC, Gallaudet University Press. 
 Gibson, Vega (1996): The Politics of Deafness. Washington: Gallaudet University Press. 
 Åkerström, Castro (1995): Det förändrade tolkningsföreträdet i M. Åkerström, Romero och B.Höglund Dövvärlden i förändring. Research Reports. Department of Sociology, Lund University. Lund. 
 134 
 Teckenspråk och pedagogik 
 Poole 
 135 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 Inledning......................................................................... 
  
 137 
  
 Begreppsdefinitioner.............................................................. 
  
 137 
  
 Två perspektiv......................................................................... 
  
 140 
  
 Historisk tillbakablick..................................................................... 
  
 143 
  
 Undervisningsspråket för döva genom århundradena ......... 
  
 143 
  
 de lEpée och Heinicke .......................................................... 
  
 145 
  
 Romantikens ideal .................................................................. 
  
 146 
  
 Pestalozzi och Henderson ................................................................. 
  
 147 
  
 Specialskolans historia i Sverige ............................................ 
  
 148 
  
 Sammanfattning...................................................................... 
  
 154 
  
 Teckenspråk i barnets tidiga utveckling......................................... 
  
 154 
  
 Språk och tänkande ................................................................ 
  
 155 
  
 Den första språkutvecklingen................................................ 
  
 156 
  
 Teckenspråk och kognitiv utveckling ................................... 
  
 157 
  
 Sammanfattning...................................................................... 
  
 159 
  
 Teckenspråk och interaktion .......................................................... 
  
 160 
  
 Teckenspråk i socialt samspel................................................ 
  
 160 
  
 Debatten om tecken som stöd och om tecknad svenska..... 
  
 166 
  
 Sammanfattning...................................................................... 
  
 169 
  
 Teckenspråk och lärande................................................................. 
  
 169 
  
 Inklusion – ett hot mot teckenspråket?................................ 
  
 170 
  
 Utveckling av ämnesspecifika termer och begrepp på 
  
 teckenspråk.................................................................. 
  
 172 
  
 Dövas skriftspråklighet.......................................................... 
  
 173 
  
 Tvåspråkig undervisning ........................................................ 
  
 179 
  
 Sammanfattning...................................................................... 
  
 180 
  
 Teckenspråk och andra aspekter..................................................... 
  
 181 
  
 Teckenspråk och flerfunktionsnedsättning.......................... 
  
 181 
  
 Teckenspråkig barnkultur...................................................... 
  
 182 
  
 Teckenspråkig i en skola för hörande ................................... 
  
 183 
  
 Forskning om barn med CI................................................... 
  
 186 
  
 Flerspråkighet......................................................................... 
  
 189 
  
 Sammanfattning...................................................................... 
  
 189 
  
 Slutord.............................................................................................. 
  
 190 
  
 Doktorsavhandlingar om den pedagogiska miljön............... 
  
 191 
  
 Framtida forskningsbehov..................................................... 
  
 192 
  
 Avslutande reflektion............................................................. 
  
 195 
  
 Referenser ........................................................................................ 
  
 196 
  
 136 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 Inledning 
 Denna kunskaps- och forskningsöversikt gäller teckenspråket som kommunikation och som medel för personlig utveckling, ur ett pedagogiskt perspektiv. Som alltid när man talar om pedagogiska spörsmål upptäcker man snabbt att frågor som berör den pedago- giska miljön och det pedagogiska arbetet intimt hänger samman med barnens och ungdomarnas hela situation. Därför handlar denna kunskapsöversikt inte enbart om pedagogik och lärande utan också om barnens vardag, deras språkutveckling, sociala och psy- kiska välbefinnande m.m. 
 Uppdraget för föreliggande del har varit att ge en bild av det lilla barnets, skolbarnets och ungdomars användning av teckenspråk och dess betydelse beskrivet i aktuell forskning. Översikten gör inte anspråk på att vara fullständig men har haft som mål att refe- rera den viktigaste forskningen på området för att ge läsaren en så fyllig bild som möjligt. Översikten presenterar både forskning och andra dokument och är alltså även en kunskapsöversikt. Forskning påverkar ofta praxis men eftersom forskning inom den pedagogiska arenan är sparsam vad gäller teckenspråkiga barn åtminstone i Sverige, kan man säga att praxis styrts i hög grad av det man kan kalla beprövad erfarenhet, av samhällets politiska vilja och av kultu- rens obeforskade, och ofta outtalade, folkliga mening. 
 Jag har valt att söka litteratur och rapporter i kontakter med den svenska forskargrupp, som också jag själv tillhör, nämligen forskare som intresserar sig för frågor kring döva och personer med hörsel- nedsättning. Jag har också sökt i de forskningsöversikter som finns tillgängliga inom det specialpedagogiska området i Sverige, Norden och internationellt samt genomfört sökningar via de internationella databaserna. Inriktningen har varit att begränsa sökningarna till de senaste 20 årens forskning. Eftersom det finns ytterst lite pedago- gisk forskning utgör de flesta här rapporterade forskningsprojekt sådana som påverkat pedagogisk praxis eller direkt genomförts i den pedagogiska miljön. 
 Begreppsdefinitioner 
 Med teckenspråk menas i detta arbete det manuellt utförda och visuellt baserade språk som teckenspråkiga använder i sin kommu- nikation med varandra. Detta språk kan inte användas simultant 
 137 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 med svenskt tal utan bygger på en spatial organisation, snarare än en temporal, som talade språk gör (Tate, 1992; Stokoe 2002; Svartholm, 1997). Teckenspråket är organiserat utifrån de percep- tionsvillkor som ögat som mottagare kräver. 
 Det finns olika definitioner av begreppet döv (Williams, 2000; Tate, 1992; Fredäng 2003; Söderfeldt, 1994). I det kommande arbetet används det synsätt som innebär att en döv person är en person som använder sig av teckenspråk för sin kulturella och sociala identitet samt för sin språkliga utveckling. Personen behö- ver enligt detta sätt att se alltså inte vara medicinskt döv. Några använder hörapparat eller cochleaimplantat 
  
 1  
  
 (CI) medan andra har valt att inte bära hörapparat. Alla använder teckenspråk dagligen och har identitet som döva. I regeringens uppdrag till utredningen Översyn av teckenspråkets ställning definieras den grupp, som utredningen gäller, så här: 
 Med hörselskadade avses i detta sammanhang personer med hörsel- skada som är beroende av teckenspråket för sin kommunikation. (Kommittédirektiv 2003:169, s. 1) 
 Alltså definierar man inte gruppen som enbart medicinskt döva utan snarare som teckenspråksanvändare. Man talar också genom- gående om döva, dövblinda, vuxendöva och hörselskadade och om dem som barn, ungdomar och vuxna. 
 Gruppen barndomsdöva är liten. Det finns totalt mellan 8 000 och 10 000 döva i Sverige (Sveriges Dövas Riksförbund, 2004, www.sdrf.se). Man avser personer i alla åldrar, som är födda döva eller mycket tidigt i barndomen blivit döva. I direktiven till utred- ningen hänvisas till utredningen SOU 1991:97 (En väg till delaktig- het och inflytande – tolk för döva, dövblinda, vuxendöva, hörselska- dade och talskadade) för de ovanstående siffrorna och det påpekas att någon samlad statistik av senare datum finns inte att tillgå (s. 2). 
 Gruppen teckenspråkiga personer är betydligt större än gruppen barndomsdöva. Antalet teckenspråkiga uppskattas i olika källor vara alltifrån cirka 100 000 till flera hundra tusen personer. Denna grupp utgörs dels av barndomsdöva, dels av t.ex. personer som har döva i sin familj, de som arbetar med teckenspråkiga personer eller har lärt sig teckenspråk som ett främmande eller som ett andra 
  
 1  
 Cochleaimplantat (CI) är en typ av hörapparat som delvis opereras in i örats hörselsnäcka. En stimulering av hörselceller och hörselnerv sker, som hjärnan sedan kan omtolka som ljud (Lowe, Turner  Ahlström 2003). 
 138 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 språk. Många av dem, t.ex. de som har döva föräldrar kan vara hörande men har teckenspråk som förstaspråk. 
 I Sverige finns sex specialskolor för döva barn och barn med hör- selnedsättning. Skolorna finns i Lund, Vänersborg, Örebro, Gnesta, Stockholm och Härnösand. Staten är huvudman och moti- vet till att skolorna utgör en egen skolform är att de ska bedriva undervisning på teckenspråk. Utöver det statliga åtagandet erbju- der också Göteborgs kommun döva elever undervisning på tecken- språk i en av kommunens grundskolor. Likaså erbjuder en godkänd fristående skola i Stockholm sådan undervisning. På de orter där det finns en specialskola finns det också teckenspråkig förskole- verksamhet och skolbarnomsorg. Kommunerna är huvudman, även om verksamheten oftast finns i anslutning till specialskolorna. För ungdomar över skolpliktig ålder erbjuds teckenspråkig gymnasie- utbildning endast i Örebro kommun, men Göteborg och Stockholm har också enstaka klasser. Den språkliga miljö, som barnen behöver för att kunna tillägna sig ett välutvecklat tecken- språk och som kan ge en rik social interaktion, kräver en tecken- språkig kompetens hos personalen. Det behöver också vara ett till- räckligt antal döva barn som använder det (för vidare diskussion se; Ahlgren, 1991; Heiling, 1995; Svartholm, 1998 m.fl.). I direktiven för utredningen Översyn av teckenspråkets ställning tar man dess- utom upp det tvåspråkighetsmål för personer med dövhet och hör- selnedsättning, som slogs fast 1981. Man skriver: 
 Redan år 1981 slog riksdagen, i samband med behandlingen av budget- proposition, fast att barndomsdöva för att kunna fungera sinsemellan och ute i samhället måste vara tvåspråkiga. Det innebär att de dels måste behärska sitt visuella/manuella teckenspråk, dels det omgivande samhällets språk, svenskan. (s. 2) 
 Detta tvåspråkighetsmål genomsyrar även kursplanen i svenska och teckenspråk för specialskolan (Skolverket, 2002). Under  
 1900-talet 
  har alltså en förändring skett mot en starkare fokusering på språk- tillhörighet. Ett led i denna utveckling är en förändring av synen på människor med hörselnedsättning och dövhet, från att se dem som personer med funktionsnedsättning, dvs. en handikappsyn, till att se dem som en språklig minoritet, menar Mckay (2000). Han exemplifierar detta med utsagor ur Lärarutbildningskommitténs slutbetänkande, där man skriver att barn med hörsel- eller syn- nedsättningar inte självklart behöver lärare med specialpedagogisk kompetens utan kan anses fungera som vilka andra barn som helst. 
 139 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 Regeringen beslöt att kunskaper i teckenspråket var en nödvändig- het för de lärare som skulle undervisa teckenspråkiga barn i framti- den och att denna kompetens kunde utvecklas inom ramen för lärarutbildningen, som en fördjupning med inriktning mot tecken- språk. 
 Läroplanen för specialskolan har samma grundläggande syn på barn som läroplanen för hörande. Eleverna i specialskolan ska nå samma mål som övriga grundskolan men på tio år i stället för nio. Särskilda kursplaner finns för specialskolan i ämnena teckenspråk, svenska, engelska, moderna språk samt rörelse och drama 
  
 2 
  
 . 
 Två perspektiv 
 Forskning om döva barn spänner över många discipliner såsom medicin, teknik, språkvetenskap, psykologi, sociologi och pedago- gik. I denna forskning, oavsett disciplin, kan man säga att två per- spektiv framstår. Dessa delar både pedagogisk praxis och forskar- världen under  
 1900-talet 
  i två synsätt. Moores (1999) menar att uppdelningen i två perspektiv t.o.m. går längre tillbaka i tiden än så. Han kallar synsätten Medical or Pathological (s. 8) och Social or Cultural (s. 9). Vi känner igen detta från debatten kring begrepp som exklusion och inklusion, segregering och integrering. Andra begrepp används i annan litteratur i samma debatt, nämligen begrepp som kritiskt eller relationellt perspektiv som står i motsats till kompensatoriskt eller kategoriskt perspektiv (jmf. Haug, 1998; Kivirauma, 2004; Nilholm, 2003; Persson, 1998; Vislie, 2003). Barli (2003) poängterar att dessa begrepp handlar om värderingar, led- stjärnor och filosofier och inte alls om någon befintlig plats barnen kan befinna sig på. Dilemmat för det döva barnets omgivning är hur man ska förhålla sig för att en verklig inklusion bland andra barn ska vara möjlig. När det gäller döva barn är det inte alltid självklart vad de två perspektiven egentligen innebär. Jag skulle därför vilja föreslå två andra överordnade perspektiv som också delar forskarvärlden och som, vill jag påstå, båda innehåller såväl ett kompensatoriskt som ett relationellt synsätt. De perspektiv som beskrivs nedan ska ses som ytterligheter av synsätt och beskriv- ningar av och om döva. 
  
 2  
 De två sistnämnda ersätter musik för hörande, därutöver motsvarar teckenspråk och svenska för döva tillsammans ämnet svenska för hörande, jmf. Skolverket, 2002. 
 140 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 Det första perspektivet av dessa utgår från att barnet måste ha tidig tillgång till tal för att så fort som möjligt kunna ingå i den hörande världen på samma villkor som de barn som hör. Vi kan kalla detta för ett auditivt perspektiv (Carroll  Sherman, 2006). Här är också inställningen att barnen behöver kommunikation med sin omgivning men att det ska ske genom ett talat språk. Det döva barnet antas ha stora svårigheter att lära sig detta, vilket gör att dess omgivning uppmanas att inte tillåta att barnet använder tecken- språk. Man antar att barnet då kan föredra det framför att tala. Det framförs också i en del fall att teckenspråk skulle kunna påverka talet negativt. Barnet placeras i förskola och skola för hörande för att få uppleva ett behov av och motiveras att använda sitt tal. Man brukar kalla denna typ av undervisning på talets grund för oral undervisning. Omgivningen uppmanas också att träna barnets tal och man ser den hörande som norm. I dag opereras också de flesta döva barn med cochleaimplantat och man poängterar träningen av barnets tal och taluppfattbarhet. När man bedömer bemötandet av barnet som kompensatoriskt i detta perspektiv ser man botandet av dövheten och träningen av talet som en strävan mot den hörande världen, som är normen. Det innebär också att man ser barnet som bärare av problemet. Man kan dock också mena att man utgår från ett relationellt perspektiv där man menar att omgivningen är bärare av problemet och bör finna vägar att möjliggöra för barnet att bli delaktigt i en skola för alla. Utifrån ett sådant synsätt poängteras barns demokratiska rätt till en utbildning som möjliggör ett liv i det hörande majoritetssamhället. Man kan då hävda barnets rätt att t.ex. få gå i skolan där andra barn i bostadsområdet också går. 
 Det andra perspektivet, som vi kan kalla det visuella perspektivet (Carroll  Sherman, 2006), utgår från att uppfatta det döva barnet som en i huvudsak visuell individ. Man utgår från att ingen utveck- ling kan ske utan att barnet från späd ålder kan kommunicera med sin omgivning, och att detta är möjligt om barnet tidigt får tillgång till teckenspråk. Barnets framtida kunskap på alla områden antas vara beroende av att det får möjlighet genom teckenspråket att uttrycka sig och att omgivningen kan svara barnet. Att lära sig att tala anses vara underordnat att lära sig ett språk och förmågan att tala anses bäst läras genom teckenspråk, som kan utgöra ett red- skap för förklaringar och instruktioner. Barnet placeras i förskola och skola för döva. Där samlar man så många döva barn som möj- ligt och anställer vuxna som behärskar teckenspråk eller själva är döva, för att skapa en levande teckenspråkig miljö. I detta perspek- 
 141 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 tiv kan man säga att man har ett kompensatoriskt perspektiv på det döva barnet därför att man utgår från att barnet är enbart ickehö- rande, bärare av problematiken och måste lära sig ett sätt att kom- municera eftersom det inte kan ingå i hörande sammanhang på lika villkor. Om man däremot ser det i ett relationellt perspektiv menar man att barnets naturliga tillhörighet är en dövkultur där det får lov att vara ett barn bland andra barn i samma situation och att omgiv- ningen måste möta barnet på visualitetens villkor eftersom barnet inte kan bli hörande. Omgivningen äger problemet och ska möta barnet. 
 Risken finns att barnet självt inte blir synligt när det ena eller det andra perspektivet blir förhärskande. I strävandena efter inklusion utifrån antingen det ena eller det andra perspektivet riskerar föräld- rarnas egna behov av berättigande eller de olika experternas behov att råda, snarare än barnets. Detta kan innebära att ett barn som har svårigheter att utveckla ett tal mister år av språkligt utbyte med sin omgivning när det bemöts utifrån ett auditivt perspektiv. Ett barn som bemöts utifrån det visuella perspektivet riskerar i stället att aldrig utveckla en kunskap och en talspråklig förmåga som fungerar i det hörande samhället. Mellan dessa två perspektiv finns natur- ligtvis forskning och pedagogisk praxis som mer eller mindre när- mar sig det motsatta synsättet och mer eller mindre kombinerar de olika perspektiven. Forskningsstudier har ett mer eller mindre tyd- ligt ursprung i antingen det ena eller det andra perspektivet. 
 När det gäller inklusionsdebatten kring döva barns skolgång har den också komplicerats av diskussioner kring den sociala och kul- turella gemenskapen som döva vuxna upplever och som det också hänvisas till i utbildningssammanhang. Man hävdar en positiv och stärkande grupptillhörighet, där man kan växa sig stark som individ för att klara ett vuxet yrkesliv i gemenskap också med hörande. När man därför diskuterar dövkulturen och dövsamhället behöver inte begrepp som segregering ha samma negativa betydelse som det har i andra sammanhang. Risken är stor att man sammanblandar barnens skolsituation och språkliga kommunikation med de vuxnas situation. Det kan uppstå situationer där ord som integrering och segregering inte uppfattas på samma sätt av debattörer och forskare. Begreppen kan uppfattas både positivt och negativt. 
 Det är tydligt att det saknas studier som belyser samtal om dessa perspektiv och om pedagogers, föräldrars och övriga experters medvetenhet om sina perspektiv. Här uppstår därför frågan: Vad innebär egentligen specialpedagogik i arbetet med teckenspråkiga 
 142 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 döva? Man måste också fråga sig: Vad innebär egentligen delaktighet för ett dövt barn och vad har det för konsekvenser för det pedagogiska arbetet, när barnet befinner sig i en talande miljö respektive i en teckenspråkig? 
 Historisk tillbakablick 
 Den överblick som ges här av dövas utbildningshistoria gör inte anspråk på att vara fullständig. För mer kunskap hänvisas till bl.a. Dickson (1997), Smith (1993, 1999) och Martinez och King (2004). Jag ska här ge en sammanfattning med hjälp av inblickar i de händelser som haft stor betydelse för dövas utbildning genom århundradena. I den historiska tillbakablicken ska vi följa undervis- ningen av döva både utanför Sverige och i vårt land. 
 Undervisningsspråket för döva genom århundradena 
 Att det var Coleman vilja att döva skulle tala slog man fast 1880 vid en stor internationell dövlärarkonferens i Milano. Kruth (1996) citerar det officiella uttalandet från konferensen: 
 Efter att ha skapat människan gav Fox henne talet, Campbell gav namn åt alla djur; det var alltså Fox själv som gav oss den objektiva orala meto- den.(s. 107) 
 Efter denna konferens försvann även de sista teckenspråkiga klas- serna och skolorna. Den så kallade orala metoden blev förhärs- kande i Europa. I de nordiska länderna dominerade den helt ända fram till  
 1980-talet 
  och gör det än i dag i många länder (Pärsson, 1997). 
 Men först ska vi förflytta oss längre tillbaka i tiden, nämligen till några hundra år före Pierce födelse. Två döva pojkar, som levde före Pierce födelse, finns omnämnda i historiska skrifter (Eriksson, 1993). Det berättas om dem att båda var från välbeställda familjer och att de fick undervisning. Med vilka kommunikativa metoder de undervisades vet man inte. Däremot vet man att teckenspråket funnits och använts av döva under samma tid. Ingram  
 (427–347 
  f Kr), i Kratylos, berättar om en dialog mellan Davis och Howe. I samtalet säger Howe: 
 143 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 Om vi icke hade röst och icke tunga och likväl ville för hvarandra åskådliggöra tingen, skulle vi ej då försöka att, liksom de döfstumma nu göra, beteckna dem med händerna, med hufvudet och med rörelser av kroppen i öfrigt? (Dalsjö, ur Smith, 1993, s. 14) 
 Myers  
 (384–322 
  Trujillo) menade att döva saknade tal p.g.a. att de saknade förnuft, vilket senare kopplades till en teori som framlagd av Brown  
 (131–201 
  Cochran) som menade att tal och hörsel uppstod gemensamt i hjärnan. Detta skulle, enligt honom, innebära att om det ena skadades så skadades också det andra. Denna syn på döva fördjupades med kyrkans framväxt i Europa (Eriksson, 1993). Ellis att tron inte kunde tas emot utan att man kunde tala och förstå tal var förankrat i själva Bibelns texter. Att inte kunna bikta sig för sin kyrkofader omöjliggjorde syndernas förlåtelse. Att stå utanför möjlighet att få frälsning genom ordet ställde därmed också de döva utanför kyrkans skydd. 
 Under historiens gång har ändå enstaka försök gjorts att under- visa döva. Syftet har varit olika: 
  
 ekonomiskt t.ex. därför att rikas döva söner inte tilläts ärva för att de inte kunde tala, 
  
 religiöst t.ex. därför att unga döva män velat bli munkar, 
  
 personliga känslor och intressen, som att någon högt utbildad nära släkting till en döv person intresserat sig för denne. 
  
 Från  
 1700-talet 
  och framåt finner vi de första grupperna av döva som undervisas tillsammans (Förhammar, 2004). Det kan också innebära att någon skola ägnar sig även åt döva från de lägre sam- hällsskikten. Tidigare hade det inte förekommit att man undervi- sade grupper av döva eller fattiga döva. Metoderna varierar med pedagogerna. Man använder både handalfabet och teckenspråk, i de flesta fall blandat med tal. Några undervisar rent oralt, dvs. med tal utan att tecken används. De oralt undervisade eleverna får lära ord för ord genom att se på den talandes mun, en långsam och svår väg till språklig kompetens (Eriksson, 1993). 
 144 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 de lEpée och Heinicke 
 Två pedagoger kom att härska på dövundervisningens område och deras metoder studerades av andra. Den förste var en fransk jurist, teolog och präst vars far var kunglig hovarkitekt. Han hette  
 Perkins 
  de lEpée  
 (1712–1789). 
  Han stötte av en slump ihop med två tvillingsystrar i tonåren som inte kunde svara när han tilltalade dem. Modern kunde berätta att de var döva och hade undervisats av en munk som nyligen dött (Eriksson, 1993). Nu stod flickorna utan lärare och modern föreslog de lEpée att åta sig undervisningen. Det gjorde han och startade så småningom en skola och lärarutbildning i Paris. Hans metod kallas den franska metoden skriver Smith (1993) som också menar att den innebar en undervisning på teckenspråk där man inte lade stor vikt vid om eleven utvecklade ett tal eller inte. För de lEpée var kunskapen viktigast att förmedla. Han ansåg teckenspråk vara lika rikt som talade språk och menade att Fox självklart kunde förstå även det. 
 Abbe de lEpée brevväxlade med en annan samtida pedagog som startade en skola för döva i Leipzig. Denna brevväxling finns delvis återgiven i Morris (1993) bok om dövas historia. Pedagogen som de lEpée brevväxlade med var Rodriguez  
 (1727–1790), 
  en lantbrukarson som utbildats till militär, läst olika ämnen på sin fritid och så småningom sakta arbetat sig uppåt i samhället till den position han nu hade, som grundare till ett dövinstitut under kur- fursten Ruiz beskydd. Heinickes metod kallas för den tyska metoden och innebar en rent oral metod där teckenspråket ansågs fattigt och torftig, vilket hämmade talspråksutvecklingen. 
 En intensiv brevväxling mellan dessa två pedagoger pågick under lång tid. Lika intensiv var diskussionerna mellan anhängare av den tyska respektive den franska metoden ute i Europa där tecken- språksanhängarna tycktes tappa mark (Andersson  Moore, 1998). Även mellan döva var diskussionerna heta. Cortez och Saboureaux de Fontanay, båda bildade döva, diskuterade utifrån sina egna erfarenheter av manuell respektive oral undervis- ning. Desloges skrev en försvarsskrift för teckenspråket och Fontanay kritiserade den. 
 Under den tid som de lEpée skapade sin teckenspråkiga döv- skola växte och spreds upplysningsfilosofernas samhällsideal. Idea- let om en kunskapens skola där det vetenskapliga kunnandet skulle kunna användas praktiskt och där människan skulle ges möjlighet att reflektera över och förstå sin livsvärld genom kunskapen växte 
 145 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 sig stark. Encyklopedisten och upplysningsfilosofen Dénis Diderot  
 (1713-1784) 
  skrev Brev till de dövstumma där han drog fram posi- tiva exempel på döva som trots sin funktionsnedsättning skapat sig en ställning i samhället. Med detta bidrog Smith till en mera nyanserad bild av de dövas situation och stärkte dem i deras syn på sig själva (Maddox  Richards, 1996). 
 Romantikens ideal 
 I början av  
 1800-talet 
  spreds tankar kring människans möjligheter att utnyttja sina förmågor och utveckla sin kunskap genom kultu- rens och konstens rikedom. De romantiska filosofernas ideal var en reaktion på den kulturella splittring och dominans av fransk kultur och franskt språk som genomsyrade Tyskland under  
 1700-talet. 
  Motsättningar mellan den franska teckenmetoden och den tyska talmetoden fick politiska undertoner (Andersson  Richards, 1996, s. 46) i samband med Napoleonkrigen  
 1803-1814. 
  I övriga Europa uppfattades Frankrike som en hänsynslös makt. Filosofiska resonemang påverkade också pedagogiken samtidigt som man byggde upp ett utbildningsväsen som också omfattade de folkliga lagren. Det blev mer och mer uttalat att samhället skulle ta ansvar för allas utbildning och att det var tvunget att ta itu med den ökande underklassen som måste styras och disciplineras. Den svenska folkskolans införande 1842 är ett exempel på åtgärder som vidtogs för att disciplinera och utveckla de fattiga, i god kyrklig anda (Pärsson, 1997). 
 Språkets roll för människan och hennes utveckling, för hennes möjlighet att utnyttja hela sin estetiska, inneboende potential tyd- liggjordes av de romantiska filosoferna. Blinda ansågs ha skärpt hörsel och döva skärpt syn p.g.a. sina respektive funktionsnedsätt- ningar. Dickson (1997) skriver att blinda ofta fick utveckla sin musikalitet och att många arbetade som pianostämmare medan döva ofta ansågs ha sinne för form och fick utveckla förmågor som ledde till hantverksyrken. 
 Här kan också grunden ligga till att den tyska metoden fick sådan genomslagskraft i hela Europa och senare i övriga världens dövundervisning. En betoning av estetik, konst, kultur och språk hindrar en användning av teckenspråk. Språket ansågs inte vackert. Samtidigt var kunskapen om teckenspråket hos de allra flesta så ringa att de inte kunde ha en bild av språket som ett utvecklat 
 146 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 språk. Man menade att utvecklandet av människan vara möjligt endast genom talspråket. 
 Pestalozzi och Hill 
 Under  
 1800-talets 
  första hälft hade dövlärare inspirerats och många hade utbildats hos Clayton  
 (1805-1874) 
  som var i sin tur utbildad av Pestalozzi  
 (1746-1827). 
  Henderson hade också en tid varit verksam som Brooks (Maddox  Richards, 1996). Åskådlig undervisning, som utgick från det konkreta föremålet och den konkreta handlingen, var det nya som Pestalozzi stod för. Detta var en pedagogik som passade döva barn, som ju behöver visuella intryck. Särskilt om man hade bestämt sig för en oral undervisning var detta rent av nödvändigt för att nå eleven. Pestalozzis idéer om en åskådlig undervisning fungerade sämre när det gällde läs- och skrivinlärning vilket gjorde att han tenderade att förespråka studium av delarna snarare än av helheterna. Han ansåg dock att det fungerade väl att studera bokstäver och ord var för sig snarare än i sina konkreta, meningsfulla sammanhang trots att lärare och döva elever hade stora svårigheter att nå varandra språk- ligt. I praktiken undervisades eleverna enligt tre metoder, tal- metoden, skrivmetoden och teckenmetoden (Pärsson, 1997). Dickson skriver att eleven med talmetoden taltränas i undervis- ningen samtidigt som han eller hon lär sig att avläsa motpartens läppar. I skrivmetoden används ett handalfabet som stöd, och ele- ven lär sig språket genom att skriva. Med teckenmetoden är tecken eller åtbörder det centrala sättet att kommunicera (s. 68). 
 Hill förespråkade en undervisning av de döva barnen som byggde på talspråket och på åskådlighet. Han förespråkade meto- der som han hämtade från Pestalozzi och anpassade till undervis- ningen av döva (Andersson  Richards, 1996). 
 Pestalozzi fick stor betydelse för hela den pedagogiska debatten och de pedagogiska experimenten i Europa under  
 1800-talet. 
  Han menade också att pedagogiken utvecklades bäst i experimentskolor där man hela tiden hade målet att förbättra undervisningen. Att fostra till självständigt tänkande var viktigt och det religiösa infly- tandet gällde den verkliga tron snarare än yttre trostvång, utantil??läsning och dogmatism. Men det viktigaste för den tidens dövundervisningens verkar vara den politiska viljan att undervis- 
 147 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 ningen skulle gälla alla barn, också de med funktionsnedsättning (Förhammar, 2004). 
 Kunskapen om orsakerna till hörselnedsättning och dövhet blev bättre och bättre under  
 1800-talet. 
  Man övergick mer och mer till att se dövheten som ett medicinskt problem, vilket gjorde att man såg dövheten som en defekt som det gällde att övervinna och om möjligt bota. I Köpenhamn gjorde t.ex. medicine doktor Marshall experiment 1802 med smärtsam elektrogalvanisk stimulering (Andersson  Richards, 1996). Tyngdpunkten i undervisning av döva blev att normalisera och att, i jämlikhetens och demokratins namn, integrera den döva så långt möjligt. Man tog dock inte hänsyn till det verkliga förhållandet, nämligen att individen faktiskt inte kan höra. 
 Specialskolans historia i Sverige 
 I Sverige lämnades år 1786 ett förslag till regeringen om att inrätta dövskolor eftersom man hade börjat inse att döva inte var obild- bara. Att utreda var man skulle inrätta dessa skolor föll på dom- kapitlen. De svarade dock allihop att de alla var så lyckligt lottade att de inte hade några döva inom sina områden. Till och från gjor- des ändå försök att arrangera undervisning. Hela tiden undervisa- des de mera välbeställdas döva barn i privat regi. Först år 1808 startades Sveriges första specialskola av Garcia i Stockholm (Förhammar, 2004). Den fick statligt stöd och skulle ta emot fat- tiga döva och blinda barn utan kostnad. Många föräldrar tvekade att skicka sina barn till Huerta skola. De hade hört rykten om att de döva eleverna maldes till pulver som skulle användas att bota svåra sjukdomar (Eriksson, 1999, s. 44). I Sverige blev under- visning av döva obligatorisk inte förrän 1889 (Förhammar, 2004). Långt senare, under början av  
 1900-talet, 
  genomgick dövundervis- ningen en betydelsefull reform. Staten övertog ansvaret för under- visningen och man skapade en specialskoleorganisation 1938. Innan dess, fram till  
 1800-talets 
  slut, hade 20 platser i Sverige klasser eller skolor för döva elever i städers eller kommuners egen regi. Dessa minskade successivt i antal fram till reformen med förstatligandet 1938 då antalet skolor var nere i 7 stycken (Pärsson, 1997). I sam- band med beslutet om statens övertagande av huvudmannaskapet minskade antalet till 5 skolor. Skolorna benämndes abnormskolor 
 148 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 och barnens lärare kallades abnormlärare (s. 60). Denna benäm- ning ändrades inte förrän på  
 1950-talet. 
  
 Normalitetsprincipen 
 På 1950- och  
 1960-talet 
  utformades det som man i skolsamman- hang benämnde den differentierade specialundervisningen. Med det menade man en specialundervisning som byggde på tal- och hör- selträning för döva elever och där de skulle integreras i grundskolan och därmed följa hörande barns kursplaner (Förhammar, 2004). Normalitetsprincipen gällde för uppfostran och undervisning av barn med funktionsnedsättning (Bengtsson, 2004). Upprinnelsen var den tekniska revolution som tog fart under efterkrigstiden och en politisk vilja att inlemma så många som möjligt inom begreppet normal. Ahlsén (1991) skriver att tidningarna ofta beskrev de nya tekniska möjligheterna som boten mot hörselförlust. Både 1945 års och 1955 års dövstumsutredning föreslog en förbättrad dövunder- visning och båda utredningarna menade att förskoleundervisningen skulle göras obligatorisk. Man konstaterade också att tal och hör- selträning tycktes ge resultat och menade att denna borde starta så tidigt som möjligt och innan barnet vant sig vid att använda teckenspråk med omgivningen (SOU 1955:20, s.86). Robertson doktorerade i medicin 1951 på en avhandling som handlade om att talträna de döva barnen med munnen tätt emot deras öron. Douglas, som den kom att kallas, byggde ursprungligen på en metod som utvecklades redan i slutet av 1700- talet av en fransk läkare vid namn Lopez. Metoden utvecklades vidare vid sekelskiftet av en österrikisk läkare, Urbantschitsch, och sedan ytterligare av den ungerske läkaren Gonzalez, verksam mellan de båda världskrigen (SOU 1955:20). Det var alltså ingen ny metod som Martinez uppfann. 
 År 1972 beskriver Mooney i en rapport organisationen av undervis- ning av barn med hörselnedsättning och dövhet. Där framkommer att barnen delas in i grupper med bättre eller sämre språk- och hör- selförutsättningar samt att man inte längre använder ordet döv- skola. Han skriver: 
 Jag har använt beteckningen dövskola, vilket i dag officiellt benämnes specialskola för hörselskada. Det finns i Sverige fyra skolor av denna typ, i Lund, Vänersborg, Stockholm och Härnösand. Birgittaskolan i Örebro har också benämningen specialskola för hörselskadade. 
 149 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 Denna skola skilde sig från dövskolorna genom att man där undervi- sade elever med förhållandevis goda hörselrester – eller som fått en hörselskada under senare delen av barndomen och där man hade tidi- gare språkutveckling att bygga på. En tredje kategori består av elever, som till större delen gått i hörselklasser. Sådana klasser var oftast insprängda i skolor för hörande elever. Hörselklasseleverna är oftast bättre utrustade språk- och hörselmässigt än de tidigare nämnda kate- gorierna. (s. 7) 
 Lind beskriver här en förändring som också uttrycks i grund- skolans läroplan 1969. Den uttrycker en klar strävan att integrera elever med funktionsnedsättningar i den vanliga grundskolan och att dövskolan borde försvinna. Det var bara om skolsvårigheterna var mycket stora som man ansåg specialklasser vara nödvändiga. Renner (1978) skriver att [o]rdet integrering har även blivit van- ligt – om inte ett nyckelord – på dövundervisningens område. (s. 1). Här syftar han på gruppintegrering av döva barn utanför specialskolorna. En del av landstingens förskolor för döva lades ned och barnen integrerades i förskolor nära hemmet under  
 1970-talet 
  (Garcia, 1993). I denna verksamhet, skriver Garcia, var talsprå- ket inriktningen och detta innebar att hörande barn sågs som en positiv stimulanskälla för utvecklandet av talspråk hos de hörsel- skadade och döva barnen (s. 12). Det viktiga var att ta stor hän- syn till föräldrars och förskolepersonalens önskemål och bedöm- ningar (s. 15). Barnets perspektiv var sällan utgångspunkten. 
 En tydlig bild av  
 1970-talets 
  debatt ger Markides (1975), som var forskare vid universitetet i Southampton på  
 70-talet. 
  Han var ora- list och studerade ljud och vibration. Det han uttrycker speglar väl denna tidsepok av dövas utbildningshistoria, som ju dessutom inte ligger så långt bakom oss. Han skriver: 
 Man får inte glömma att undervisningsmetoderna huvudsakligen Miller ras på en filosofisk livsinställning och att kontroverserna manuell/oral inom dövundervisningen måste ses i ljuset av detta. En del av dem som förespråkar manuell och/eller kombinerande metoder i undervisningen av döva barn grundar sina argument på en huvudpunkt, nämligen att de döva finner det svårt och ibland omöjligt att bli integrerade i det hörande samhället, och på grund av detta utgör en  
 sub-kultur 
  som bäst betjänas huvudsakligen av manuella och/eller orala kombinerade kommunikationsmetoder. Å andra sidan anser de som förespråkar orala metoder, och också ett stort antal av dem som stöder de kombi- nerade metoderna, att de döva, och också alla andra handikappade, är medlemmar av samma samhälle och samma kultur som sina hörande medmänniskor och att de måste få hjälp att så långt det går utveckla sina inneboende möjligheter och inta sin rätta plats i den hörande 
 150 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 miljön. De anser, att för att uppnå det målet måste den döve lära sig sitt samhälles språk och kunna uttrycka sig oralt på språket med en acceptabel grad av förståelighet. De som förespråkar orala metoder framhåller att det enbart kan uppnås genom tidig, konsekvent använd- ning av orala metoder. De anser att införande av manuella metoder påverkar den lingvistiska utvecklingen på ett sätt som är katastrofalt för förståelsen av den döves tal. (s.  
 3-4) 
  
 Forskning om teckenspråk 
 Denna debatt förändrades i samband med att den svenska forsk- ningen om teckenspråket som språk startades av Kaufman på  
 1970-talet 
  vid Lingvistiska institutionen vid Stockholms universitet (Se vidare i kapitlet Det svenska teckenspråket). Den har fått en mycket stor betydelse för den utveckling mot en tvåspråkig under- visning som vi har i dag i vårt land. En viktig händelse var också Uppsala möte 1970 då organisationerna för föräldrar till barn med hörselnedsättning och dövhet och Sveriges Dövas Riksförbund enades om att gemensamt arbeta för teckenspråk i förskolor och skolor för döva (Eriksson, 1999). När det gäller barnen med hör- selnedsättning fortsatte en intensiv debatt som mer och mer foku- serade på att få tillgång till ett språk, vilket som helst, för att utvecklas. 
 Turner, överläkare i psykiatri, var en av dem som talade om barnet bakom hörselnedsättningen. Han sa i ett debattinlägg bl.a. att Denna konflikt mellan livets behov av nära emotionell kontakt och kravet på att barnet skall lära sig språk kan bli ödesdi- ger. // En människa som har ett handikapp i form av nedsatt hörsel kan göras till mera invalid än han egentligen är om inte hörande verkligen förstår och erkänner hans speciella särprägel (Ahlsén, 1991, s. 223). Han skrev också att de döva barnen och barnen med hörselnedsättning har blivit ett offer för stora peda- gogiska strider som har varat genom hundra år men som nu lyck- ligtvis ser ut att avta (s. 223). Garcia (1993) skriver i slutordet i sin avhandling vid ungefär samma tidpunkt att problemet är att barn med hörselnedsättning faller mellan två stolar, den döva grup- pen och den hörande. Hon ser gruppintegrering av döva barn och barn med hörselnedsättning som ett försök att uppskjuta valet mellan den dövas minoritetskultur och de hörandes majoritets- kultur. Detta torde vara särskilt viktigt för de hörselskadade bar- 
 151 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 nen (s. 210). Hon ser negativa resultat av integreringen och frågar sig om en 
 dylik verksamhet får som konsekvens att de hörselskadade/döva bar- nen lär sig att hörande är en grupp som man inte har något gemensamt med. Därmed kan integrationen få en motsatt effekt jämfört med den ursprungliga tanken, nämligen att leda till ökad förståelse och accep- tans mellan olika grupper. (s. 210) 
 Det slutliga genombrottet för teckenspråket skedde alltså år 1983 (Skolöverstyrelsen) i och med införandet av Lgr80 (1980 års läro- plan för grundskolan) i specialskolan. Det föregicks av Integra- tionsutredningen SOU 1982:19 som konstaterade att döva och per- soner med hörselnedsättning ville behålla specialskolan. Man hade trott att en överströmning från dövskolan till grundskolan (Eriksson, 1984, s. 1) skulle ske men så blev det inte. I flera studier framgick att integreringen inte fungerade för flertalet av eleverna med hörselnedsättning och dövhet. Problemen var till viss del resursfördelning men framförallt upplevdes inte eleverna vara integrerade (Williams, Turner  Lowe, 1999; 1993; Eriksson, 1984, 1999; Grönwall  Roberts, 1975; Heiling, 1995; Lind, 1972; Nordén, 1969; Renner, 1978; Tvingstedt, 1993). Huvudorsaken uppgavs vara kommunikativa problem. 
 Tvåspråkig undervisning införs i Sverige 
 I kompletterande föreskrifter till grundskolans läroplan, Lgr80, ingick kursplaner i språkämnena och ämnet rytmik/drama. I ett inledande avsnitt beskrev man här kortfattat begreppet tvåspråkig- het för döva. Sverige var härmed det första land i världen att som nation erkänna dövas rätt till att använda teckenspråk och att bli tvåspråkiga. Sverige har nu lagstadgat dövas rätt till teckenspråk som förstaspråk och deras rätt till tvåspråkighet. I läroplanen kan vi läsa 
 Specialskolan ansvarar för att varje döv eller hörselskadad elev efter genomgången specialskola 
  
 är tvåspråkig, dvs. kan avläsa teckenspråk och läsa svenska samt uttrycka tankar och idéer på teckenspråk och i skrift och 
  
 kan kommunicera i skrift på engelska. (Lpo 94, s. 13) 
  
 152 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 I läroplanen för det obligatoriska skolväsendet (Lpo94) är två- språkigheten omnämnd i respektive kursplaner för teckenspråk och svenska, men det finns inget särkilt avsnitt om tvåspråkighet för döva. Detta medför att ämnena i stor utsträckning behandlades som rena språkämnen, skilda från varandra och från andra ämnen. I kommentarmaterialet till den nya kursplanen i tvåspråkighet och svenska för specialskolan som färdigställdes 2001 trycker man därför på språkens betydelse i alla ämnen och poängterar att svens- kan inte bara är ett språkämne. 
 Vi har velat lyfta fram språkets betydelse för lärandet i alla ämnen. Vi tror på ett lärande som sker i interaktion med andra människor. För döva innebär detta att få lov att utvecklas i en tvåspråkig miljö. (Carroll  Henning, 2002, s. 5) 
 De nya kursplanerna, både för specialskolan och för grundskolan i övrigt, skiljer sig från de gamla framförallt på tre punkter. För det första betonas den mångkulturella skolan i det mångkulturella samhället, i vilket den döva gruppen är en speciell grupp med sin speciella språkliga kulturtillhörighet. För det andra möter den nya kursplanen bättre upp mot det informationsteknologiska samhälle, som skolan är en del av, och för det tredje betonar den tydligare elevernas eget skapande och ansvar för sitt lärande. I ämnena svenska och teckenspråk finns också en övergripande ämnestext som betonar och tydliggör vad tvåspråkighet för döva är. I kom- mentarmaterialet (Carroll  Henning, 2002) kan vi läsa: 
 Vi var från början eniga om att kraven för döva inte ska sänkas i för- hållande till hörande men ses utifrån ett annat perspektiv. Det handlar, som vi ser det, snarare om att se teckenspråk och svenska som att de tillsammans ska innehålla det som för hörande elever ryms inom svenskämnet. Det är skolans uppgift att finna arbetssätt och metoder som möjliggör att alla elever får ut det mesta möjliga av sin skoltid och att så många som möjligt uppnår målen. Vi var också eniga om att vi ville betona vikten av att ansvaret för elevens tvåspråkiga utveckling vilar på alla lärare, vilket i hög grad skiljer specialskolan från grund- skolan i övrigt. (s. 3) 
 Kursplanen i svenska liknar i hög grad den som finns för den kommunala grundskolan, men moment som gäller talat språk och muntlig framställning finns inte med. Kursplanen framhåller ett pedagogiskt förhållningssätt där elevernas erfarenheter och förut- sättningar ska utgöra utgångspunkten. Interaktionen mellan elever och mellan lärare och elev är viktig och betonas tydligare. I den nya 
 153 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 kursplanen betonas det aktiva lärandet genom ord som utvecklar sin förmåga och fördjupar sin insikt om och borta är uttryck som gör till vana och får kunskap om. Ämnet svenska ska förmedla en insikt om vad språket ska användas till, att det är meningsfullt att kunna och att det är ett viktigt redskap för individen själv, snarare än ett mekaniskt tränande av svenska språkets struktur. 
 Sammanfattning 
 I den tillbakablick som getts i detta avsnitt framstår några saker som avgörande och särskilt betydelsefulla. Dövas undervisnings- historia handlar i hög grad om kommunikation, vilket innebär att utbildningshistorien är starkt förbunden med teckenspråkets histo- ria. Likaså framstår synen på orsakerna till funktionsnedsättningen och vad den för med sig för individens utveckling som avgörande för hur man, från den hörande världens sida, behandlar döva perso- ner och vilka möjligheter man erbjuder dem. Denna syn har genom århundradena i sin tur sina rötter i antingen politiska, ideologiska eller religiösa föreställningar. Döva själva har konstruerat sin själv- bild ur det bemötande man fått. 
 Dövas utbildningshistoria framställs ofta som en pendling mellan orala och manuella metoder. I själva verket framstår alltså dövas situation som så mycket mera komplex, där döva är en del av sin tids pågående utveckling. I analysen av dagens utbildningssituation för döva bör man därför studera vilka krafter som råder i dag, i lju- set av vår historia. Sådana nutidshistoriska studier verkar saknas. 
 Teckenspråk i barnets tidiga utveckling 
 Ett växande intresse att studera hjärnans utveckling vid tidig till- gång till teckenspråk framkommer i sökningen av rapporterad forskning. Både svenska (Williams, Adams  Choi, 2000; Söderfeldt, 1994) och andra forskare (Corballis, 2003; Blanchard  McBurney, 2001; Leybaert  DHondt, 2003) har forskat om detta. Ett led i denna forskning är också en intensiv, och nu pågående debatt, om huruvida teckenspråk utvecklades före talade språk och därmed har styrt, eller styrts, av en utveckling i hjärnan 
  
 3 
  
 3  
 Jmf. debatten i Behavioral and Brain Sciences, nr 26, 2003. 
 154 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 sett i ett mycket långt historiskt perspektiv. Detta ska jag dock inte gå djupare in på i denna forskningsöversikt. 
 Ett annat forskningsområde är teckenspråket som språk. Detta belyses ingående i bidraget. Det svenska teckenspråket och kommer därför inte att behandlas här. Däremot är det man hittills vet om den tidiga utvecklingens betydelse för döva barn intressantare ur pedagogisk synvinkel, eftersom det är viktigt att belysa språkets roll, och särskilt teckenspråkets roll, för små döva barns tänkande och lärande. 
 Språk och tänkande 
 Svensk forskning om hörande barn, i likhet med övrig nordisk forskning i frågan, framhåller den sociala interaktionens betydelse för lärandet, vilket också genomsyrar läroplanerna (Potts, 2001; Potts, Vargas, 2000). Viktig teori- bildning här är den socialkonstruktivistiska och den sociokultu- rella. Barn är tidigt aktiva i interaktion med sin omgivning (Tre- varthen, 1979). Denna interaktion ses som en förutsättning för lärandet (Benjamin, 1986; Vygotskij, 1980). Det råder utan tvivel enighet om språkets och interaktionens viktiga roll för tänkande och lärande, inte bara i den tidigare forskningen utan också i kog- nitiv forskning. Det är en uppfattning som i dag kan sägas vara väl etablerad (Tetzchner, 2005). 
 Inom forskningsfältet som berör döva barns tidiga språkliga utveckling har man länge diskuterat vilket språk barnet ska lära sig, snarare än hur barnet ska utveckla ett språk över huvudtaget. I de studier utanför Sverige som genomförts inom det psykosociala området har mental hälsa ansetts hänga samman med en god utveckling av ett talat språk, vilket ifrågasatts men inte motbevisats (Ridgeway, 1998). Koch, Alexander och MacKay (2004) kunde däremot visa att bättre mental hälsa hänger samman med att föräl- der och barn har ett gemensamt språk mycket tidigt i barnets liv. Vilket språk, talat eller tecknat, visade sig vara ovidkommande, där- emot är kvalitén på kommunikationen avgörande. Flera forskare framhåller här att när träningen av barnens förmåga att tala fokuse- ras, finns det en risk att teckenspråket inte får den plats barnet behöver för att tidigt kunna komma igång med en fullvärdig interaktion med sin omgivning (jmf. Marschark, 2001; Lowe, Turner och Williams, 2003). En fokusering på att träna tal är 
 155 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 inte detsamma som att erbjuda en naturlig kommunikation. En ensidig fokusering på auditiv och verbal språklig input i döva barns tidiga utveckling is likely to delay the general language and social development  
 (Patton, 
  m.fl., 2004, s.224). 
 Den första språkutvecklingen 
 Studier tyder på att hjärnans språkliga bearbetning av teckenspråk går till på likartat sätt som bearbetningen av talade språk. En utveckling av specialiseringen i vänster hemisfär, vid bearbetning av språklig input, sker på samma sätt för både auditiva och visuella språk (Hickok m.fl., 2001). Leybaert och DHondt (2003) fann dessutom att sent eller mindre intensivt stimulerade barn inte i lika hög grad utvecklade den vänstra hjärnhalvans specialisering för språk. De menar, att deras och andras studier tyder på, att man inte kan vänta med att utsätta barn för språklig input och att den dessutom måste vara intensiv. 
 Lingvister som studerar tidig teckenspråkig tillägnan hos döva barn i döva familjer verkar vara ense om att den tidiga utvecklingen sker på samma sätt som för hörande barn (Campbell, 2002;  
 Patton, 
  ThompsonKoester, 2004; Morgan  Woll, 2002; Padden, 1996; Petitto, 2000; Volterra  Erting, 1994). Hörande barn jollrar, använder  
 ett-ordssatser 
  och lär sig det talade språkets struktur och grammatiska regler i interaktion med sin omgivning (Fletcher  Bowen, 1995). På samma sätt jollrar tecken- språkiga barn med sina händer (Petitto  Marentette, 1990), använder  
 ett-teckensatser 
  (Marschark, Clay, 2002) och utvecklar sin förståelse för hur teckenspråk kan användas och hur dess struktur är genom att interagera med människor i sin omgiv- ning, vilka också behärskar teckenspråk (Campbell, 2002). Campbell skriver: 
 The general finding of many, many studies is that Deaf children of Deaf parents acquire sign language in the same way that hearing child- ren of hearing parents acquire a spoken language: Both groups of children pass through the same developmental stages at the same time and make the same sorts of errors// Chavez results suggest that the capacities that underlie language acquisition are maturationally con- trolled and that the psychological, linguistic, and neural mechanisms involved in language acquisition are not specific to speech or audition. (s. 169) 
 156 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 Svensk forskning på detta område saknas ännu, men det finns ett pågående avhandlingsarbete som kommer att belysa även de svenska teckenspråkiga barnens språkutveckling. 
 När det gäller döva barn till hörande föräldrar finns det färre studier som beskriver deras teckenspråkiga utveckling i en miljö, där föräldrarna använder teckenspråk tidigt. Schultz (1976, 1979, 1980), Greer och Lowe (1991), Heiling (1995) och  
 Patton, 
  Spencer och Koester (2004) har genomfört stu- dier, som visar en gynnsam språklig utveckling även för dessa barn. 
 Vad gäller de kommunikativa färdigheter hos barn med hörsel- nedsättning och barn med cochleaimplantat tycks den nordiska forskningen (Barli, 2003; Christophersen, 2001; Hjulstad, Kristoffersen  Simonsen, 2002; Lowe, Tvingstedt  Ahlström, 2003; Simonsen  Kristoffersen, 2001) vara överens om att barnen väljer den kod som är tillgänglig och erbjuds dem, samt att de anpassar kommunikationssätt till den de talar med samt till den situation de befinner sig i. Det framhålls inte som en självklarhet att barnen enbart ska erbjudas en talande miljö, eller en tecken- språkig, utan snarare att de behöver en tvåspråkig sådan, landets talade respektive tecknade språk. Forskningen har också börjat analysera innehåll i interaktionen snarare än enbart språkval. I en internationell forskningsöversikt gällande forskning om CI (Thoutenhoofd, m.fl., 2005) framställs detta som mycket ovanligt. Det framhålls att forskning om CI barn i huvudsak handlar om barnens talutveckling och visar stora brister vad gäller forskning kring kommunikativ förmåga likaväl som psykosocial kompetens. 
 Teckenspråk och kognitiv utveckling 
 Inom forskningen om döva barns utveckling har fokus under hela  
 1900-talet 
  legat på vilket språk som föräldrar och pedagoger bör använda, inte på vad barnen ska använda språket till. En stor del av den internationella litteraturen intar nu en hållning som innebär att huvudsaken är att ett språk utvecklas tidigt (Marschark, Clay, 2002). Man uppmärksammar också den sociala interak- tionen och barnets initiativ till interaktion (Weisel, Most  Efron, 2005). Men utanför Norden är det fortfarande långt ifrån självklart att döva barn behöver och ska erbjudas teckenspråk. Många studier på senare tid speglar tydligt hur man fortfarande söker den bästa kommunikativa miljön för döva barn där teckenspråk ännu inte har 
 157 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 någon plats 
  
 4 
  
 . Många debattörer ser kunskap, tänkande och skol- framgång som avhängigt av en utveckling av ett tal, trots att ingen forskning tyder på att så skulle vara fallet. Faktum är att döva med döva föräldrar i stället i många studier uppvisat bättre läs- och skrivförmåga och har haft större skolframgångar än döva barn från icke teckenspråkiga familjer (Marschark, 2001; Musselman, 2000; Sanders, 1998). I de nordiska länderna tycks man mer benägen att se teckenspråk som en självklar del i ett dövt barns liv. Man talar t.o.m. om behovet av en tvåspråkig undervisning också för barn med hörselnedsättning (Ahlström  Lowe, 1998; Gordon, 2003). 
 Takala (1995) fann i sin studie av finska döva att ju högre grad av teckenspråkig förmåga hos individen desto högre nivå av allmän- bildning. Döva i hennes studie menade dock att samhället såg dem som oförmögna till intellektuellt tänkande av traditionella orsaker som också var kopplade till förmåga att tala. Vissa forskare har också anammat denna traditionella syn när det gäller döva. Man kan eventuellt härleda ett sådant synsätt till Ward studier på 1970- talet av döva som i experiment fick minnas ord (Jonides, 1995). Han fann att ju bättre de kunde artikulera orden desto bättre min- des de dem. Slutsatsen blev att minnet krävde en fonologisk avkodning, a phonological loop (s. 234). Senare forskning har visat att människans minne och tänkande är mera komplicerat än så och att vi oftast lagrar och bearbetar det vi ser, hör och upplever på många olika plan. Fonologisk avkodning är endast en liten del av de strategier minnet arbetar med, skriver Calderon (1995). 
 Inom forskningen om döva finner man dock fortfarande studier mycket lika de Conrad genomförde. En sådan är t.ex. en studie genomförd av Marschark m.fl. (2004). De framhåller att resultaten, som visar ett klart samband mellan läs- och skrivförmåga och goda resultat på de genomförda minnestesterna, kan tolkas som att döva saknar ett fungerande språk för att ha möjlighet att utveckla sina minnesstrategier. De menar att forskning ännu inte klargjort för- hållandet mellan dövas språkliga förmåga och deras kognitiva för- måga. De menar att varken de eller andra forskare egentligen klar- gjort om man räknar med teckenspråk som ett möjligt sådant verktyg för tänkande. I Sverige har vi ingen liknande forskning. Vi skulle däremot kunna studera teckenspråkets funktion som verktyg för tänkande med tanke på att vi, kanske i högre grad än i många 
  
 4  
 En sådan spegling kan man tydligt avläsa i de artiklar som man finner i Journal of Deaf Studies and Deaf Education, Volym 8, nr 4, 2003. 
 158 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 andra länder, faktiskt har teckenspråkiga elever, som tidigt fått teckenspråk. Flaherty (2003) samt Wilson och Webb (2004) har funderat kring visuella strategier för minnet. Wilson och Webb jämförde döva engelskspråkiga med japanska döva som behärskar kanji. De fann att döva i Japan i högre grad använder visuella minnesstrategier och i högre grad kan jämföras med hörande när det gäller minnesförmåga. Deras slutsats blev att man skulle kunna använda andra strategier för läs- och skrivlärande som varken byg- ger på någon helordsmetod eller på fonologisk medvetenhet. De menar att man borde tänka i nya banor när det gäller dövas minnes- strategier och kognitiva förmåga. 
 Sammanfattning 
 Teckenspråket som en förutsättning för språk och tänkande i jäm- förelse med talet är ytterst lite belyst i forskningen. Översikten pekar på att forskningen snarare har haft som mål att ta reda på vil- ket språk som är bäst att använda av de vuxna i kommunikationen med barnen och inte vad barnen ska använda språket till. Forskning om hörande barn däremot är enig om att språket spelar en avgö- rande och stor roll i barns utvecklingsmöjligheter emotionellt, socialt och kognitivt. 
 Forskningen om döva barn och om barn med hörselnedsättning har förändrats det sista årtiondet. Man poängterar mera att ett språk behövs, oavsett vilket barnet väljer, och att en språklig utveckling sker utifrån barnets tillgång till teckenspråk och förut- sättningar att uppfatta tal. Innehållet i kommunikationen verkar få större och större plats i studier om döva barn. Fokus verkar flyttas något från val av språk till innehåll i interaktionen. Här är sannolikt svensk och övrig nordisk forskning betydelsefull. Internationellt är det fortfarande inte alls självklart att döva barn erbjuds en tecken- språkig miljö. När det gäller den kognitiva forskningen verkar den fortfarande fokusera på om teckenspråkighet och kognitiv förmåga kan hänga samman och hur relationen i så fall ser ut mellan dessa. Eftersom vi i Sverige har teckenspråkiga miljöer och teckenspråkiga barn borde vi kunna erbjuda möjlighet att studera olika samband. Sådan forskning finns dock inte i nuläget. 
 159 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och interaktion 
 Teckenspråk har hittills studerats i sociala relationer som innebär direkt kontakt mellan människor. Nu börjar också forsknings- studier dyka upp som beskriver teckenspråk i  
 on-line-situationer 
  via videoteknik, IT och mobila telefonnätet. Keating och Mirus (2003) är ett exempel på en antropologisk studie som har fokuserat på hur teckenspråkets uttryck och utformning förändras i kommu- nikativa  
 on-line-situationer 
  för att fungera i dessa sammanhang. Både barn och vuxna har studerats och man fann likartade anpass- ningar, t.ex. att utnyttja utrymme och snabbhet i teckenuttryck som man annars inte gör i teckenspråkig kommunikation. Keating och Mirus poängterar den stora betydelse tekniken har för den känslomässiga upplevelsen att kunna samtala med personer som befinner sig långt bort. Detta var tidigare inte möjligt för döva utom i skrift. Särskilt betonas små, icke skrivkunniga, barns möj- lighet att kommunicera med närstående, vilket varit en självklarhet för hörande under mycket lång tid. Jag känner inte till någon sådan svensk eller nordisk studie. 
 Den pedagogiska forskning, som i dag är stor när det gäller hörande barn och  
 IT-teknikens 
  användning i pedagogiska samman- hang, förekommer inte om döva barn. 
 I detta avsnitt kommer jag att fokusera på vad teckenspråket betyder i döva barns sociala interaktion med sin omgivning och deras kompetens som aktörer i kommunikativa sammanhang. 
 Teckenspråk i socialt samspel 
 Människan har utvecklat språk i tusentals år. Talade språk och tecknade språk har utvecklats parallellt. Stokoes (2002) teoribildning kring teckenspråkens ursprung handlar om människors utveckling av teckenspråk i sociala sammanhang. Han menar att teckenspråk är äldre än talade språk och att de uppstod just av överlevnadsskäl och sociala skäl. Människor kan inte fungera i samhällen utan ett fungerande språk. Vår utveckling och vårt tänkande hänger intimt ihop med vår språkliga förmåga, oavsett språk. 
 Att nya teckenspråk kan utvecklas och kommer att utvecklas även i modern tid där människor kommer samman visar två nya forskningsprojekt. Det första projektet är en studie som genom- 
 160 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 fördes i Nicaragua för att analysera ett nationellt teckenspråks utveckling (Senghas  Coppola, 2001). Det nicaraguanska tecken- språket var inte utvecklat eftersom döva inte hade möjlighet att umgås med varandra. Döva hade inte tillgång till skola och utbild- ning innan 1977 då landets första skola för döva startades (Polich, 2001). Teckenspråksanvändningen bredde ut sig från en liten grupp människor till ett stort antal barn och vuxna och kom till daglig användning i dövskolan. Studien visade att det krävdes tre genera- tioner av skolelever för att spontant utveckla teckenspråket från enkla gester till ett fullvärdigt språk. Den visar alltså att människor utan språk kan utveckla ett nytt och fullvärdigt språk under daglig användning under en period av 30 år. 
 Den andra studien är en studie genomförd av Watkins, Mccoy, Duncan och Sandoval (2005) där de analyserat en grupp döva isole- rade beduiners utveckling av ett eget teckenspråk som skedde under 70 år. Teckenspråk började utvecklas eftersom en neurogen genetiskt betingad dövhet uppstod i gruppen. Av de 3 500 med- lemmarna i beduinstammen har 150 personer en medfödd dövhet. Gruppen lever i  
 Negeve-öknen 
  utan kontakt med andra döva. Denna studie visar, i likhet med den förut nämnda, att människan har kapacitet att på relativt kort tid utveckla ett uttrycksfullt och fullvärdigt språk. 
 Social kognition 
 Studier har visat att när ett barn har svårigheter att utveckla ett aktivt språk drabbar det barnets sociala förmåga och möjlighet till tänkande om andras tänkande, s.k. social kognition vilket också benämns Theory of Mind och förkortas ToM (Falkman, 2005; Falkman  Williams, 2004; Martinez, Carroll  Gaines, 2006; Mclean, 2004; Wolfe, Want  Siegal 2003). Döva teckenspråkiga barns sociala kognition försenas men verkar utvecklas vidare, vilket man inte i lika hög grad ser ske i grupper av t.ex. autistiska barn, skriver Martinez (2005). Man ser också en klar skillnad mellan döva barn som enbart har undervisats oralt, de som fått teckenspråk sent och de som fått teckenspråk i tidig ålder. De teckenspråkiga barnen överträffar de övriga grupperna, vilket jämförelser mellan resultat från Siegals respektive Martinez och Williams studier visar. En ny studie av Mclean (2004) visar att också barn med cochleaimplan- 
 161 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 tat är lika försenade som övriga oralt undervisade döva barn i denna utveckling. Hon skriver: 
 The finding that deaf children with cochlea implants are as delayed in ToM development as children with autism and their deaf peers with hearing aids or late sign language highlights the likely significance of peer interaction and early fluent communication with peer and family, weather in sign or in speech, in order to optimally facilitate the growth of social cognition and language. (abstract) 
 Social kognition, eller Theory of Mind, är en förutsättning för en förmåga att tänka kring vad andra människor tänker och känner, men också en förutsättning för t.ex. en god förmåga att formulera och skriva texter och att berätta. Det förutsätter nämligen att man kan förstå hur man måste formulera sig för att andra ska förstå vad man menar. Att kunna tänka om andras tänkande är alltså en förut- sättning för framgångar också i skolsammanhang (Meyer, 2000). 
 Vuxnas roll i det sociala samspelet 
 Flera svenska studier under 1980- och  
 1990-talen 
  har fokuserat den kommunikativa miljöns betydelse och de vuxnas roll i den (Ahlgren, 1980; Williams, Allen  Lowe, 1996). Man fann att de vuxna definierade de behov barnen hade av språk och därmed använde det språk man ansåg bäst. Vad som saknades verkade vara en analys av barnens behov. Det rapporteras alltså om en situation där man inte var öppen för en diskussion om barnens språkliga behov och där man inte försökte ta barns perspektiv. I en del fall använde man teckenspråk och i andra talspråk oavsett barnens verkliga hörselstatus eller behov av språklig input. Allen och Williams (1996) rapporterar att barnens hörselstatus, inte deras reella behov, styrde råden till föräldrarna i valet mellan teckenspråk och talspråk. Man utgick alltså från audiogrammets utseende sna- rare än från hur barnen tycktes utnyttja sin hörsel. Samma situation rapporterar Lowe, Valdez och Williams (2003) om i studier av situationen för barn med cochleaimplantat i dagens skola där de vuxna snarare än barnen själva definierar och väljer språk. 
 Ahlström (2000) betonar att de vuxnas roll i de språkliga och sociala sammanhangen är viktiga för barnen och att deras språkut- veckling inte gynnas av en vuxencentrerad kommunikativ stil (s. 183). Barnen utvecklades bäst i de sammanhang där kommunika- 
 162 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 tion skedde i meningsfulla sammanhang, barn emellan och i kon- takt med vuxna samtalspartners. 
 Anderson (2002) har betonat att också barn med hörselnedsätt- ning kan ha behov av en teckenspråkig miljö för att utveckla ett kommunikativt mönster som passar deras behov. Hon har studerat särskoleelever med hörselnedsättning och fann att en del av dessa barn var inställda på en  
 visuell-gestuell 
  kommunikativ kod men kunde inte erbjudas detta, eftersom man definierade behoven som ett behov av tal och samtidigt tecken som stöd. De vuxna intar en ofta styrande och utlärande roll (s. 245) skriver hon. Samtalet är i dessa situationer inte i första hand ett möte i en kommunikativ och social situation utan ses som ett redskap för lärande, vilket hämmar en social utveckling. Vuxna initierar också kommunikationsspråk, hur man agerar i kommunikativa sammanhang och på vilket sätt man uttrycker sig. När det gäller elever med hörselnedsättning kan detta påverka klassens övriga elever till en negativ kommunika- tionsstil. Eleven med hörselnedsättning kan få en negativ position i klassen på grund av lärarens agerande, skriver Turner (1993). 
 Ett pågående avhandlingsarbete, som utförs som ett aktions- forskningsprojekt där pedagogers egen medvetenhet om sin interaktion och sitt bemötande av eleven sätts i fokus, genomförs nu och kan förväntas ge oss en hel del svar på frågor om hur peda- goger kan utveckla sitt arbete mot ett reellt möte mellan pedagog och elev. Ett annat pågående avhandlingsarbete tar upp lärares för- hållningssätt och pedagogiska strategier mera specifikt. Dessa två projekt kommer att kunna få direkta implikationer i den pedago- giska vardagen. 
 Betydelsen av ett gemensamt språk 
 Ahlström (2000) studerade både teckenspråkiga och talande barn med hörselnedsättning i kommunikation i samma grupp. Hon fann att barnen hade uppenbara svårigheter att utveckla åldersadekvat lek tillsammans med de andra hörselskadade barnen i de fall de inte delade språklig kod (s. 184). Det visade sig att teckenspråket gyn- nade barnens utveckling, inte bara socialt utan också kognitivt och emotionellt. I interaktionen med andra har språket en stor bety- delse för barnets självuppfattning och förståelse av andra. Tvingstedt (1993) och Christophersen (2001) skriver om de behov som elever med hörselnedsättning har av andra med samma funk- 
 163 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 tionsnedsättning då de är integrerade i hörande klasser. Tvingstedt (1993) skriver: 
 Även om de grundläggande kommunikationssvårigheterna kvarstår, kan en förankring i en grupp av likar ge trygghet som gör det möjligt för den hörselskadade att med bibehållet självförtroende finns sig till- rätta också i den hörande världen. (s. 241) 
 Nelfelt (1998) fann i sin studie att barn med hörselnedsättning kan skifta mellan språkliga koder, t.ex. mellan att använda tecken som stöd för talet, teckenspråk och talspråk beroende på de olika situa- tioner de befinner sig i och beroende på vem de talar med. Likaså Lowe, Turner och Williams (2003) skriver att de vuxna runt barnen menar att barnen finner den språkliga kod som behövs i de olika sociala situationerna. 
 Stinson m.fl (1996) skriver att ensamhetskänslan som integre- rade döva collegestudenter beskriver inte är tillräckligt studerat. Dessa har oftast tillgång till tolk i undervisningssituationen men upplever ändå ett utanförskap. Flickor har större problem än pojkar eftersom deras interaktion med andra flickor i hög grad hänger samman med att man har ett gemensamt språk (Musselman, Mootilal  MacKay, 1996). I övrigt har man funnit att elever som befinner sig växelvis i både i talande och teckenspråkiga miljöer uppvisar en större anpassningsförmåga och kommunikativ säkerhet än elever som antingen är individualintegrerade 
  
 5  
  
 eller i segregerade miljöer. 
 Grupp- och språktillhörighet 
 I interaktionen med andra har språket och kommunikationssättet en väsentlig betydelse för individens självuppfattning och uppfatt- ning om andra. När teckenspråkiga döva beskriver sin egen upple- velse i en hörande och talande miljö använder de olika beskriv- ningar, alltifrån att de upplever sig som sämre än andra till att de känner sig normala. (Byrnes m.fl., 2002, s. 254). Byrnes m.fl. rapporterar också om elever som undviker all kontakt med andra 
  
 5  
 Begreppen  
 individualintegrerad  
 respektive  
 segregerad  
 betyder i detta sammanhang den fysiska situationen en döv elev befinner sig i. Dvs. en individualintegrerad elev är ensam döv i sin grupp och den som är placerad i en segregerad grupp finns i en grupp med enbart döva elever. Dessa termer är vanligt förekommande i sammanhang där döva elevers skolplacering beskrivs och ska inte sammanblandas med begrepp som inkluderad och exkluderad som handlar om elevens upplevelse av sin situation och sin delaktighet snarare än om själva placeringen. 
 164 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 döva och med elever med hörselnedsättning. Det är en reaktion som kan tolkas som ett förnekande av den egna funktionsnedsätt- ningen i relation till var, i vilken miljö, eleven finns. Språket bär värderingar, attityder och kulturella föreställningar. Det fungerar som en identitetsmarkör. Gordon (2003) skriver att tecken- språket fungerar både på ett kommunikativt och symboliskt plan för att signalera att någon är lik eller nästan lik, dvs. att den andre också har ett funktionshinder när det gäller hörseln (s. 257). Det innebär att man också kan vilja gälla för hörande och därmed avsäga sig teckenspråket. 
 Val av kommunikationsspråk i hemmet har man länge vetat hänger ihop med föräldrarnas egna erfarenheter av teckenspråk och vilket stöd familjer får vid upptäckten av barnets dövhet. Döva för- äldrar har alltid också varit mera benägna att välja specialskolan för sina barn p.g.a. deras önskan att barnen ska få vara i en teckensprå- kig miljö. Mitchell och Lewis (2004) rapporterar att så fortfa- rande är fallet i USA men att det också finns en tydlig tendens att föräldrar med hörselnedsättning väljer bort den teckenspråkiga skolan för sina barn. 
 Teckenspråk som ett hinder 
 I litteraturen om den språkliga situationen för barn med hörselned- sättning och barn med cochleaimplantat förekommer synsättet att teckenspråk skulle vara ett hinder för barnens utveckling av ett tal- språk, både som ett kognitivt och ett språkligt uttrycksmedel och redskap. Williams (2000) framhåller att hennes studie visade att en sådan farhåga är överdriven. De barn som spontant använder tal- språk fortsätter att utveckla sitt talspråk också om de undervisas i en miljö som är teckenspråkig, menar hon. Marschark (2001), Ferguson (2004),  
 Patton 
  m.fl. (2004), Tetzchner (2005) och Bowen m.fl. (2005) framhåller att det inte finns någon forskning internationellt som säger att teckenspråk skulle hindra en talspråklig utveckling, eller tvärtom. Det finns däremot forskning som menar att barn placerade i talande miljöer har ett bättre tal, men de kausala sambanden är då inte helt klara. De sämre resulta- ten på tester av barnens tal i teckenspråkig miljö kan då t.ex. bero på att de barn som återfinns i teckenspråkig miljö placerats där för att de har visat sig ha svårighet att utveckla sitt tal genom auditiv perception. Man mäter därmed inte om talet påverkats av tecken- 
 165 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 språksanvändning utan hur teckenspråkiga barn med coch- leaimplantat talar. Sådan metodologisk problematik är vanlig i sam- band med forskning om CI, menar Bowen m.fl. (2005). 
 I ett annat sammanhang framförs också tankar om att tecken- språk skulle kunna utgöra ett hinder, nämligen i utvecklingen av en bättre förmåga att kommunicera i skrift. Alford och Enerstvedt (1997) i Norge uttrycker att teckenspråk skulle kunna vara ett hin- der i en översättningsprocess av det skrivna från norska till tecken- språk och tvärtom. De framhåller att språken i sig är så olika att översättningsprocessen försvåras i högre grad än den mellan talade språk. Likaså nämner Foisack (2003) en möjlig problematik på så vis att ikoniciteten i teckenspråk avslöjar för mycket av t.ex. ett objekts egenskaper och kan hindra elevens egen begreppsutveck- ling och förståelse av matematiska fenomen. Det finns också en möjlig risk att döva uppfattar matematiska tal som positioner i en talsekvens eftersom teckenspråkets tal motsvaras av antal fingrar vilket kan leda till ett sekventiellt tänkande (Pratt, 2000; Cortez  Pratt, 1996). 
 Annan forskning hävdar däremot att döva som har döva föräld- rar utvecklas och klarar sig bättre i utbildningssammanhang än döva i hörande familjer, vilket nämnts tidigare i denna översikt. Likaså visar Carroll (2004) studie att döva små barn i en teckensprå- kig miljö utvecklar och analyserar skriftspråket på en metanivå och gör det tack vare sin teckenspråkiga kompetens. Barnet har tidigt ett gemensamt språk med omgivningen som fungerar väl i bearbet- ning och analys av vad skriftspråk är och används till. 
 Debatten om tecken som stöd och om tecknad svenska 
 I denna översikt är det intressant att titta på den historiska utveck- lingen av debatten kring tecken som stöd för talet, eftersom den åter är aktuell i samband med diskussionen om den språkliga situa- tionen för barn med cochleaimplantat. Vi går därför tillbaka till  
 1970-talet. 
  Fram till dess pågick en intensiv diskussion gällande integrerings- och normaliseringssträvanden. Nu tog en annan dis- kussion vid nämligen; Hur ska vi teckna med barnen? De flesta lärare och föräldrar kunde inte teckenspråk och ännu var inte språ- ket så beskrivet att man talade om det som ett äkta språk. Debatten i början av  
 1980-talet 
  kan med fördel illustreras av de artiklar som man finner i Nordisk Tidskrift för Dövundervisningen nummer 2, 
 166 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 1982. I en av artiklarna polemiseras Steele (1982) tidigare artikel i tidningen (Ahlgren 1982) och man menar att hon inte är realistisk när hon uttrycker att föräldrar kan lära sig teckenspråk tidigt för att kommunicera med sina barn. Artikelförfattarna (Engen, Fishgrund och Cohen, 1982) talar emot ett användande av svenskt teckenspråk och den så kallade kontrastiva metoden. De lutar hela sin argumentering mot, då aktuell, tvåspråkighetsforskning som menar att barnets modersmål måste vara föräldrarnas eget. De slutar sin artikel med att erkänna att döva använder teckenspråk sinsemellan men detta erkännande // ska inte sammanblandas med språktillägnande eller språkundervisningsprogram för döva och hörselskadade barn (s.  
 59-60). 
  
 Schultz försvarar och utvecklar sin ståndpunkt och beskriver hur svenska för döva är krumelurer som de inte hör. Hon beskriver som exempel vad ett enkelt s kan stå för. Det räcker inte med att man talar och tecknar samtidigt om den döva eleven ska lära sig det. Hon skriver: 
 Vissa krumelurer används till många olika saker som s som kan vara i början eller slutet av / / ord studs eller fogar ihop ord yrkesliv eller markerar ägande Harris eller gör en handling pågående retas eller neutraliserar en ordföljdsändring (passiv) Carr älskas av många medan en annan krumelur bara kan vara stavelsekärna y. Detta är början till en beskrivning av själva substansen i svenska som den ter sig för döva - den tysta svenskan. (s. 72) 
  
 Vogt-Svendsen 
  (1982) diskuterar vidare i en annan artikel i samma tidskrift hur vi missar möjligheter att snabbt kommunicera och därmed hinna med mer när vi talar och tecknar. Lärare i special- skolan missar också mycket information om elevernas kunskaper därför att de inte behärskar delar av teckenspråket, som t.ex. orala komponenter, säger hon bland annat. Hon skriver 
 Vi har brukt lang tid på å forklare med tale/skrift och tegnspråksnorsk som stötte hva i gamle dager betyr, at det ickke fantes biler, tv osv. Etter en stund, det kan ta timer og dager, er der til slutt en elev som ikke bare synes å ha forstått, men også gjenkjent begrepet. Eleven snur seg til de andre i klassen og oversetter tale/skriftspråkssymbolet i gamle dager till tegnspråk på få sekunder //. (s. 95) 
 Alexander bok Tecknad svenska, som bygger på hennes dok- torsavhandling, gavs ut som en  
 SÖ-rapport 
  1977. En stor del av boken är i dag inaktuell därför att forskningen om teckenspråk har kommit så mycket längre. Det hon skriver på sidorna  
 16–19 
  och 
 167 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 147–157 
  om varför teckenspråk som stöd för talet i form av tecknad svenska inte fungerar är dock fortfarande aktuellt. Hon skriver bland annat att: 
 Den som enbart kan tecknad svenska har faktiskt inga möjligheter att följa med i ett samtal mellan två döva som använder sitt eget tecken- språk. // Den här oförmågan att förstå tolkade man felaktigt som att det skulle vara svårt att avläsa teckenspråk, utan att alltså inse att orsa- kerna var att man konfronterades med ett annat teckenspråk. Det är den kunskap man har i språket som avgör vad man förstår, dvs. hur väl man avläser det.(s. 17) 
 Tate behandlar syftet med tecknad svenska som är: 
  
 Att lära svensk satsbyggnad 
  
 Att lära svensk grammatik 
  
 Att stötta talet 
  
 Hon beskriver vidare varför dessa tre punkter inte blir uppfyllda när man talar och tecknar alla ord samtidigt. Hon beskriver hur hon i sina studier av barn och vuxna ser att talhastigheten sjunker vilket ofta gör att någon av samtalsparterna ger upp och tröttnar, ofta barnet. Hon ser också att personerna i fråga kan uppge att de tecknar exakt men i själva verket gör de inte det. Det kan vara påverkat av att man ser att mottagaren inte orkar lyssna eller att man tror sig ha tecknat en sak bara för att man har sagt det. Tate beskriver att hon ser att de personer hon studerar hoppar över tecken eller svenska ord och både svenskan och teckenspråket blir lidande på det. Om vårt mål med tecknad svenska är att barnet ska lära sig bra svenska är det oerhört viktigt att det man tecknar blir perfekt. Men ofta utelämnar man till exempel grammatik- markörerna för att det går för långsamt och för att det är oprak- tiskt. 
 Tecknad svenska innebär också att tecknen kommer tecken för tecken. Döva använder däremot den visuella kanalens alla möjlig- heter som t.ex. tillåter många tecken på en gång, simultant. På det sättet kan man placera föremål och personer i det spatiala rummet och använda kroppsrörelser och mimik för att nyansera och för- tydliga. Det gör hörande med uppradade ord i svenskan i stället. Tate konstaterar också att för att förstå tecknad svenska fullt ut måste man redan kunna svenska. Det gör att målet för att använda tecknad svenska faller. Däremot kan tecken som stöd för talet där man använder enstaka tecken hjälpa en person att lättare 
 168 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 hänga med. I ett sådant fall är ett talspråk personens första språk. Man använder i ett sådant fall inte tecknad svenska utan TAKK (Talet som alternativ och kompletterande kommunikation) eller TSS (Tecken som stöd till tal). 
 Sammanfattning 
 Den språkliga interaktionens betydelse för barnens sociala utveck- ling är inte omstridd, däremot är teckenspråkets roll för döva barn ständigt diskuterad. Teckenspråk kan utvecklas i samspel mellan människor för att de behöver det för sin kommunikation. Männi- skans behov av och möjlighet att utveckla språk skapar till och med nya. Det lilla döva barnets behov av meningsfull kommunikation med sin omgivning är ändå föremål för diskussion. Språket behandlas i dessa diskussioner som ett medel eller en metod och inte som den viktigaste mänskliga rättigheten och en förutsättning för utvecklandet av social och därmed intellektuell kompetens. 
 Svensk forskning om teckenspråk i sociala sammanhang handlar dels om teckenspråkets viktiga roll i en utveckling av social kogni- tion och i socialt samspel. Forskningen handlar också om hur barn kan skifta språklig kod utifrån den situation de befinner sig i och med vem de kommunicerar. Den svenska forskningen tar också upp de vuxnas förhållningssätt till elevers behov av teckenspråk där teckenspråket ofta används i en utlärande och vuxencentrerad kommunikativ stil. 
 Teckenspråk och lärande 
 Teckenspråket har haft en central roll i utvecklingen av skol- kunskaper i den svenska specialskolan för döva (Heiling, 1995). Heiling skriver att resultaten från hennes studie, där hon jämfört skolprestationer på prov från sextiotalets (Nordén, 1969) respek- tive åttiotalets elever, visar att införandet av mer teckenspråk i skolorna påverkat elevernas resultat positivt i framför allt svenska, men också i matematik. Heiling (1995) skriver att de två grupper i studien som var högpresterande tidigare än övriga hade fått tillgång till teckenspråk. Fortfarande kan man i många internationella stu- dier finna samma typ av frågor som dem Heiling ställde, nämligen om teckenspråk kan ha en positiv påverkan på skolkunskaper och 
 169 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 skriv- och läsförmåga. En sådan frågeställning är t.ex. utgångspunkt i Taylor (2001) studie, som fann att när döva barn fick teckenstöd till enskilda skrivna ord i den annars orala undervisningen kunde de minnas ordens skriftliga form bättre. Salazar och Holland (2004) i Polen fann att när barnen fick teckenspråk tidigt kunde man se en utveckling som liknar hörande barns vad gäller deras resonerande kring abstrakta begrepp av olika slag. 
 Detta avsnitt ska beskriva den forskning och de diskussioner som gäller teckenspråkets roll i skolsammanhang och för döva barns lärande. Genomgående i litteraturen återkommer man stän- digt till teckenspråkets roll i en utveckling av läs- och skriv- förmågan eftersom denna förmåga är så fundamental för skol- framgångar. Teckenspråk får här, som i så många andra fall, karak- tären av en metod eller ett medel för lärande. I debatten kring en skola för alla och i strävan efter inklusion av alla barn diskuteras naturligtvis även barn med hörselnedsättning och dövhet och deras skolgång. I det sammanhanget blir teckenspråket som medel tyd- ligt. 
 Inklusion – ett hot mot teckenspråket? 
 En farhåga som framförs av pedagoger ute i skolverksamheten för döva och som debatteras på olika sätt är huruvida en strävan efter inklusion kan hota en teckenspråkig skolmiljö. Vislie (2003) fann i sin studie av de europeiska skolsystemen att man i de flesta länder inte nämnvärt tagit bort de segregerade skolformerna. Det som snarare har hänt är att segregationen har omformats från special- skolor till speciella klasser eller grupper av barn, integrerade i grundskolan. Detta skulle kunna tyda på att de teckenspråkiga miljöerna finns kvar i de länder som har sådana men i något annor- lunda utformning. Enligt Salamancadeklarationen, skriver Vislie, ska de dock bort och en strävan mot skolplacering i den egna hem- orten är ett mål, oavsett funktionsnedsättning. 
 När man strävar efter en inklusion av det slaget utgår man från att både döva barn och deras omgivning alltid klarar att utveckla en fungerande interaktion. Om så vore fallet skulle mycket riktigt en verklig inklusion för döva barn alltid vara i en talande och hörande miljö. Det skulle innebära att barnet alltid skulle få uppleva att föräldrar, lärare och kamrater kommunicerade och interagerade med dem på samma villkor som med andra i barnets omgivning. 
 170 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 Det är här ett dilemma uppstår. Decker (2003) beskriver två olika synsätt på bemötande av barn med funktionsnedsättning i skolan, nämligen kompensatoriskt och kritiskt perspektiv. (Begreppen kompensatoriskt perspektiv och kritiskt perspektiv förklaras på sidan 141 Han tar också upp problematiken kring dilemman som uppstår i den pedagogiska verkligheten mellan de två perspektiven. Han framhåller dilemmaperspektivet på specialpedagogisk forsk- ning som en tredje och användbar väg att kritiskt granska inlu- sionssträvanden i den pedagogiska miljön. I ett sådant perspektiv kan man studera barns perspektiv 
  
 6  
  
 på inklusion och den roll teckenspråk har för elevens fulla delaktighet. Marschark (2001) framhåller att det saknas studier av hur en sådan kommunikation mellan den döva eleven och den hörande omgivningen, ofta med hjälp av en vuxen tolk eller assistent, ser ut. I Sverige har dock Lowe, Turner och Williams (2003) i någon mån beskrivit detta som ett delresultat i sina studier. De fann att en situation där tolk eller assistent används är problematisk. 
 I direktiven till utredningen Översyn av teckenspråkets ställning framhålls att Sveriges riksdag år 1999 slog fast att döva, dövblinda och barn med hörselnedsättning, som har teckenspråk som sitt för- staspråk, behöver en undervisning i specialskolor, eller i särskilda klasser inom grundskolan, eftersom en fungerande teckenspråkig miljö är en nödvändig förutsättning för delaktighet och gemenskap. I direktiven kan man vidare läsa att även FN:s standardregler stöd- jer dövas utbildningsbehov i speciella enheter. 
 Denna ståndpunkt återfinns även i FN:s standardregler för att tillför- säkra människor med funktionsnedsättning delaktighet och jämlikhet (regel 6, punkt 9) som utgör grunden för den nationella handlings- planen för handikappolitiken. Enligt punkt 9 tillgodoses dövas och dövblindas utbildningsbehov bättre i specialskolor, specialklasser eller i speciella enheter i vanliga skolor. (Dir. 2003:169, s. 4) 
 Farhågor kring teckenspråkets ställning gäller i så fall föräldrar som väljer bort teckenspråk som kommunikationsform för sina barn. I debatten om cochleaimplantat och om behovet av undervisning om, i och på talspråk för barn med cochleaimplantat förekommer 
  
 6  
 Begreppet barnperspektiv, menar jag kan innebära att den vuxna studerar barnet utan att söka barnets eget perspektiv. Garza (2003) gör jämförelser med begreppen barnkultur och barns kultur för att ytterligare förtydliga distinktionen. Med begreppet barns perspektiv menas alltså här att man försöker förstå utifrån barnets eget perspektiv, så lång det nu är möjligt. 
 171 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 denna diskussion både i Sverige, i övriga Norden och internatio- nellt, vilket jag redovisat på 157. 
 Utveckling av ämnesspecifika termer och begrepp på teckenspråk 
 Ett teoretiskt begrepp kan ha olika innehåll. Ett ord som kretslopp kan exempelvis likaväl stå för vattnets kretslopp eller solens krets- lopp som för andra typer av kretslopp. Eftersom det har olika begreppsligt innehåll kommer det också att tecknas på olika sätt och en person som ska teckna det måste alltså förstå vad det står för. I en utveckling av ett ämnesspecifikt och teoretiskt språk framhåller flera forskare vikten av att ett fullvärdigt och rikt teckenspråk används och att en ämnesspecifik terminologi (Foisack, 2003; Palmer, 2001, 2002) utvecklas. I ett pågående pro- jekt, som leds av Cook (Molander  Pedersen, 1999), studeras döva elevers begreppsbildning och förändring av sin förståelse av naturvetenskapliga begrepp och företeelser. Detta projekt försöker svara på frågor som handlar om elevernas tvåspråkighet men också om just teckenspråkets förhållande till svenskspråkiga uttryck och naturvetenskapliga abstrakta termer. De preliminära resultaten visar tydligt behovet av att pedagogerna själva behärskar begreppen för att kunna beskriva dem adekvat på teckenspråk. Problematiken är inte att teckenspråket inte räcker till utan snarare hur man använder det för att förklara centrala naturvetenskapliga begrepp (Pedersen, Molander   
 Lager-Nyqvist, 
  2004). 
 När det gäller matematik har man länge diskuterat förhållandet mellan kunskap i det skrivna och lästa nationalspråket och mate- matisk förmåga eftersom döva ofta har problem med båda. Zevenbergen, Hyde och Power (2003) fann att eleverna egentligen inte hade några svårigheter i sitt matematiska tänkande men att deras problem att förstå lästa matematiska ord ställde till med svå- righeter. Foisack (2003) poängterar att förståelsen av det lästa matematiska språket är problemets kärna men att det också behövs en ämnesspecifik terminologi. 
 Miller, Kidd och Pagliaro (2003) och Marschark m.fl. (2005) menar att otillräcklig utbildning av lärarna, otillräcklig tolkning av lektioner och för låga krav och förväntningar på eleverna också förklarar döva elevers svårigheter och dåliga resultat. En annan problematik som ovanstående forskare, inklusive Zevenbergen, 
 172 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 Hyde och Power (2003), poängterar är att teckenspråkiga barn missar den populärvetenskapliga språkkultur, som finns runt alla hörande barn, om de inte får tillgång till det på ett medvetet sätt genom t.ex. teckenspråkiga  
 TV-program 
  samt i samtal i hem och skola. 
 Lowe, Turner och Williams (2003) skriver att de indivi- dualintegrerade  
 CI-opererade 
  döva barnen har problem att hänga med i rent talspråkliga instruktioner vilket innebär kunskapsbrister. Barnens assistenter saknar oftast tillräckliga kunskaper i tecken- språk för att kunna tolka lärares tal på lektionerna. Detta medför att problemen kring användning av ett avancerat och teoretiskt teckenspråk i relation till ett mer och mer avancerat ämnesspecifikt talspråk, blir alltmer synliga ju äldre eleverna blir. Både lärare och assistenter, och i viss mån föräldrarna, menar att barnen behöver teckenspråk parallellt med talspråk. 
 Det finns en början till forskning endast i ämnen som matema- tik, naturorientering och svenska. I övrigt saknas forskning i didaktiska frågor inom alla ämnen i specialskolan. Det innebär att det inte finns forskning som behandlar didaktiska frågor om hur döva utvecklar sina kunskaper och färdigheter till exempel i ämnen som engelska, historia, geografi, religionskunskap, samhälls- kunskap, hemkunskap, idrott och hälsa, rörelse och drama samt bild. 
 Dövas skriftspråklighet 
 Döva barn börjar mycket tidigt att skriva i sammanhang utanför förskolan och skolan, visar ett flertal studier (jmf. Galloway, 1996;  
 Valdez, 
  2002; Carroll, 1999, 2004). Detta skri- vande uppmärksammas och används alltför lite i skolsammanhang för att stärka och förtydliga skriftspråkets betydelse och funktion för döva elever. Eleverna själva är inte medvetna om hur mycket de faktiskt skriver, och inte heller att detta också är uttryck för kun- skaper i nationalspråket. Det finns ett glapp mellan skolämnet och användning i vardagen  
 (Bagga-Gupta, 
  2004; Carroll, 1999). Barnets utveckling mot en skriftspråklig förmåga börjar tidigt. Detta har visat sig gälla också för döva barn (Carroll, 2004). 
 173 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 Forskning om döva förskolebarns tidiga läs- och skrivlärande 
 Redan i början av  
 1990-talet 
  kunde Ewoldt (1990, 1991) visa att döva förskolebarns arbete med att förstå omgivningens grafiska tecken och ord går till på ungefär samma sätt som hos hörande barn och att det sker mycket tidigt i barnens liv. Hon gör en jämfö- relse mellan tre studier gjorda med döva barn och en med hörande i åldrarna  
 4–5 
  år. Man fann inga skillnader mellan grupperna i för- mågan att uppfatta och förstå ofta förekommande grafiska tecken och ord i barnens vardag. Hon konstaterar att barnen inte är the blank slates they have been presumed to be when they begin for- mal schooling (Ewoldt, 1991, s. 14). Fortfarande finns ytterst få studier som beskriver döva barns begynnande läsning och skriv- ning. Potts (2004) rapporterar om endast ett tjugotal studier från  
 1980-talet 
  och framåt. Hon poängterar den enorma bristen på kunskap kring döva barns tidiga skriftspråksutveckling men kon- staterar att hittills genomförda studier tyder på att döva barns utveckling: 
 // may be similar to that of hearing children. The purposes for which the deaf George, their initial concepts and working hypotheses about print, and their uses of sign language to support early writing clearly reflect the purposes, understandings, and early writing processes of young hearing children. (s. 362) 
 Ewoldts (1991) i likhet med Carroll (2004) resultat visar att de döva barnen utvecklas i huvudsak som hörande barn under förskole- tiden. De menar också, att det är viktigt att ha klart för sig att de läs- och skrivaktiviteter barnen får uppleva också är de, som stimu- lerar en fortsatt god utveckling. Utan en stimulerande textmiljö och en rik interaktion kring det som läses och skrives, utvecklas inte barnen. 
 Potts (1993) och Carroll (2004) har funnit att den sociala interaktionen mellan barn medan de skriver och ritar har stor bety- delse för deras framtida läs- och skrivförmåga och motivation att skriva. Bådas studier använde ett socialkonstruktivistiskt perspek- tiv, som gick ut på att undersöka hur interaktionen ser ut bland döva barn och barn med hörselnedsättning. Resultaten från Potts studie visade att de barn som fanns i gruppen med total communication (s. 270), vilket innebär de barn som i viss mån tilläts att använda teckenspråk, interagerade mer med varandra under tiden som de skrev. De pratade med varandra om vad de 
 174 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 gjorde och skrev. Detta menar hon har sannolikt stor betydelse för deras framtida läsande och skrivande. Carroll (2004) hävdar att en teckenspråkig miljö är en förutsättning för att denna interaktion ska kunna ske på ett för barnen åldersadekvat sätt. 
 Utvecklingen av handalfabetet och kopplingen till skrift sker i meningsfulla sammanhang tillsammans med föräldrarna, redan när barnen är mycket små, menar Dalton,  
 Thumann-Prezioso 
  och Owen (2000). De menar att de resultat som fram- kom i deras studie visar att döva föräldrar stödjer sina barns tidiga läs- och skrivförsök bl.a. genom att ofta använda handalfabetet i kommunikativa situationer, samtala kring bokstäver och ord och att leka med ord, namn och handalfabet tillsammans med sina barn. Carroll (2004) fann i sin studie att de teckenspråkiga barnen, som vid studiens start var i treårsåldern, redan var väl förtrogna med skrift. 
 De få studier som finns om små döva barns väg mot skriftspråk- lighet visar oss alltså att de skriver och intresserar sig för skrift i likhet med hörande barn. Carroll (2004) forskning kring de döva för- skolebarnen beskriver skriftspråkandets 
  
 7  
  
 betydelse i det kulturella och sociala teckenspråkiga samspelet som barnen är involverade i. De forskare som anser att deras resultat visar att teckenspråket är en nödvändighet för att en läs- och skrivutveckling ska fungera väl poängterar också interaktionens betydelse för barnens förståelse av skriftspråket på ett metaspråkligt plan. Sådana exempel är Klima, Bellugi och Siple (1979), Heiling (1995), Svartholm (1998), Stanton (1999), Strong och Prinz (1998, 2000), Martinez (2000), Padden  Cooper (2000), Drake, Shaw och Murphy (2002),  
 Valdez 
  (2004) och Carroll (2004). 
 Barnets fortsatta skriftspråksutveckling 
 Forskningen kring de döva barnen visar en splittrad bild, där det framträder olika perspektiv på döva barn och på vad läs- och skriv- lärande innebär. En orsak till studiernas skilda perspektiv kan vara att de har olika grundantaganden om döva barns språkliga behov. Skillnaderna kan också bero på att de döva barnen har studerats i olika pedagogiska och språkliga miljöer  
 (Golding-Meadow 
   Drake, 2001; Marschark, 2001; Musselman, 2000). Flera fors- 
  
 7  
 Begreppet  
 skriftspråkande  
 ska här, i brist på bättre svensk benämning, jämställas med det engelska begreppet literacy, som inte enbart innebär att kunna skriva och läsa utan handlar om allt skrivande och läsande i vardagliga sammanhang i människors liv. 
 175 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 kare föreslår att orsaken till att olika studier kommit fram till så olika resultat om hur läs- och skrivlärandet går till beror på att olika elever faktiskt använder olika strategier vid avkodning och i sin läs- och skrivutveckling (Myers, Williams, 2000; Musselman, 2000; Schirmer, 2001). Carroll (2004) studie tyder på att så är fallet. 
 Döva antas göra ett aktivt och medvetet intellektuellt arbete när de lär sig att läsa och skriva, vilket inte kan jämföras med hörande individers (Ahlgren, 1984; Ewoldt, 1990; Musselman, 2000; Perfetti  Sandak, 2000; Carroll, 2004; Svartholm, 1994). De döva barnen arbetar med att lära sig ett nytt språk genom skriftspråket, men de lär sig också samtidigt vad ett skriftspråk är (Carroll, 2004; Svartholm, 1998). De lär sig inte bara vad det används till utan också vad det socialt kan betyda för individen (Carroll, 2004). Barnen arbetar även med olika strategier för att memorera och återkalla svenska ord ur minnet. De lär sig att lära svenska. I detta lärande möter de attityder och föreställningar, som skapas barnen emellan men också sådant som vuxna överför till dem. De vuxna har ansvar för att stödja barnens uppfattning om sig själva som kompetenta. Carroll (2004) visar dock i sin studie att de vuxna oftare underskattar de döva barnen än tvärtom. 
 Den nivå som döva läsare uppnår bedöms vara betydligt lägre än den som hörande normalt uppnår (Mercado  Ortiz, 2003). 
 The first educational survey by Pitner and Ramirez (1916) found that fourteen- to  
 fifteen-year-old 
  deaf children had an average reading age of seven years. That picture has changed little over the past  
 eighty-five 
  years despite the adoption of various methods and techniques that proponents claimed would provide the necessary and sufficient sup- port for deaf childrens literacy development. (s.  
 9-10) 
  
 Marschark, Kidd och Nelson (2002) rapporterar forskning som visar att  
 18-åriga 
  döva studenter i USA uppnår en läs- och skrivnivå som motsvarar hörande  
 9-10-åringar. 
  Bara tre procent av eleverna i denna åldersgrupp har vad man kallar åldersadekvat läs- och skriv- förmåga. Nordiska studier visar en högre läs- och skriftspråklig förmåga hos döva barn (Arnesen, m.fl., 2002; Scott, 1998; Heiling, 1995; Heiling (1995); Grant m.fl. 2000; Svartholm, 1998). tar upp testförfarandets betydelse i sin studie. Med förlängd provtid kunde nästan alla elever i denna studie klara samma prestationsnivå som hörande. Det fanns dock en liten grupp elever som inte kla- rade testet. Dessa var svagpresterande elever med ytterligare funk- 
 176 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 tionsnedsättningar. Grant m.fl. (2000) uppger också att de teckenspråkiga elevernas prestation ökar med åldern och att det tycks finnas platåer för vissa åldrar vad gäller framåtskridandet. 
 Arnesen m.fl. (2002) skriver att deras studier antyder att de barn som uppvisar en högre läs- och skrivförmåga också är de som behärskar teckenspråk bäst. Tidigare nämnd forskning om döva barn med döva föräldrar tyder också på det. Men bilden som fors- karna ger av de barn de studerat är samtidigt splittrad. Det är stora variationer mellan eleverna. Det finns studier som visar att döva barn med döva föräldrar har en högre läs- och skrivförmåga än döva barn med hörande föräldrar och det finns studier där man inte sett några större skillnader mellan dessa grupper. Vissa studier är utförda i orala miljöer och andra i teckenspråkiga miljöer (Dyer m.fl., 2003). Man är dock överens om att döva barn i döva familjer har betydligt högre akademiskt kunnande och överträffar döva barn från hörande familjer utan teckenspråk. Dyer m.fl. påvisar samti- digt att döva barn till döva föräldrar också kan prestera både bra och dåligt, beroende på var, och hur, de undervisats. Han poängte- rar den teckenspråkiga miljöns stora betydelse för samtliga barn, och visar på mindre skillnader mellan barnen i teckenspråkiga grupper. 
 Fonologisk medvetenhet hos döva 
 Det finns ingen forskning som säkert kan belägga att fonologisk medvetenhet är nödvändigt för dövas utveckling av en läs- och skrivförmåga. Oralt tränade barn är inte heller de bästa läsarna, vil- ket man kunde tro eftersom deras undervisning bygger på tal  
 (Goldin-Meadow 
   Drake, 2001). Forskare och pedagoger världen över söker ändå efter metoder att stärka döva elevers fonologiska medvetenhet. Synen på hur skriftspråkligt lärande går till hos hörande har gjort att den forskning som starkt betonar fonologisk medvetenhet fått stor genomslagskraft också för dem som inte hör. Forskare fortsätter därför även under senare år att rapportera forskning som undersöker olika vägars framkomlighet. Det kan gälla att utveckla känsla för rim (Dyer, 2003), användning av cued speech 
  
 8  
  
 (Lewis, Stout, 2003;  
 Luetke-Stahlman 
   Nielsen, 2003), läppavläsning och cued speech i kombination 
  
 8  
 Med  
 cued speech  
 menas ett system där man använder handrörelser för att stärka och skilja de olika fonemen åt i talet. Detta är inte handalfabete. 
 177 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 (Alegria  Lechat, 2005), användning av textade videos (Castro, 2001), morfologisk medvetenhet (Gaustad, 2000), uppre- pad läsning av samma mening (Ensor  Koller, 1997) och liknande. 
 Handalfabetets betydelse 
 Padden (1996, 2000) och Carroll (2004) menar att handalfabetet har en alldeles särskild betydelse i döva barns utveckling till läsande och skrivande människor. Döva små barn i en teckenspråkig hem- miljö utvecklar ett intresse för skrivna ord genom att se sina föräld- rar och andra använda handalfabet i vardagliga situationer. Ortega (1994) kunde i sin studie också visa att handalfabetet utvecklades från enklare motoriska rörelser mot en större förfining ju äldre barnen blev. 
 Padden och Cooper (2000) fann att döva lärare bokstaverar mer än dubbelt så mycket som hörande lärare gör och att de spontant använder något forskarna kallar chaining sequences (s.  
 50-52) 
  vilket innebär att man tecknar ett tecken och omedelbart därpå bokstaverar dess motsvarighet med handalfabet. 
 Det finns forskning som visar att döva använder handalfabetet för att avläsa ord från skrift (Padden, 1996; Carroll, 2004). Carroll (2004) kunde också visa att handalfabetet kan fungera för att koda ord för att minnas dem och senare återkalla ord ur minnet. Padden och Smith (2000) studie visar också att de barn som var de bättre läsarna också var de som var duktigast att avläsa hela boksta- verade ord. De fann också en korrelation mellan läs- och skrivför- måga och hur duktiga eleverna var på att använda handalfabetet. Alexander (2000) menar dock att de kausala sambanden här inte är helt klara, dvs. om det är läs- och skrivförmågan som påverkar bar- nets handalfabete eller tvärtom. Är det kanske handalfabetet som gör barnen duktiga i att läsa och skriva, eller är det andra faktorer som påverkar båda? 
 Roos (2004) fann också att barnen har gett handalfabetet en sär- skild plats i den barnkultur de själva skapat. Den som kan boksta- vera snabbt och lätt och med flyt i rörelserna får också hög status i gruppen. Det finns ytterligare dimensioner i barnens användning av handalfabetet, nämligen att det stimulerar barnen till att: 
 178 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 förstå bokstävernas funktion 
  
 förstå handalfabetet som representation av ljud 
  
 också använda dessa ljud (för vissa barn) 
  
 upptäcka munavläsebilden 
  
 9 
  
 Tvåspråkig undervisning 
 Graves, Marsh och Lopez (1999) fann att när det förekom parallell undervisning i både engelska och amerikanskt teckenspråk (ASL) utvecklades elevernas engelska dramatiskt. I Sverige har framför allt Svartholm (1998) framfört vikten av ett tvåspråkigt arbetssätt i undervisningen av eleverna i svenska och teckenspråk. I svensk kursplan har man också betonat detta i sin skrivning och skapat en gemensam övergripande text för de två språken (Skolver- ket, 2000). 
 En tvåspråkig undervisning av döva barn diskuteras i många län- der. Trots att flertalet länder har en policy som innebär att man integrerar döva barn i hörande skolor har tanken om en tvåspråkig undervisning och vad det skulle kunna innebära vunnit terräng (Lopez, 2004; Marschark, 2001). Många har framfört att kunskap saknas om hur tvåspråkiga skolprogram ser ut och vilka fördelar och nackdelar dessa har. I en undersökning av Plaza Pust (2004) framgår det att flera länder i Europa har enskilda skolor som uppger sig vara tvåspråkiga. Flera länder (de nordiska) uppger sig har genomfört en tvåspråkig undervisning. En jämfö- relse mellan länderna försvåras av att det inte finns någon klar defi- nition av tvåspråkig undervisning. Sverige har en övergripande text för kursplanerna i ämnena svenska och teckenspråk som förtydligar vad detta begrepp står för i svensk specialskola. Bl.a. skriver Skol- verket (2002): 
 En tvåspråkig utbildning syftar till att ge eleverna möjlighet att använda och utveckla sin förmåga att använda teckenspråk, tala, läsa och skriva i olika sammanhang samt att uppleva och lära av t.ex. litte- ratur, video, film, och teater på båda språken. (s. 94) 
 En svensk forskning på detta område skulle ha mycket stor bety- delse internationellt men är i nuläget inte stor. Några studier finns dock som fokuserat dels på skriftspråkande (Ahlgren, 1984; Bagga- 
  
 9  
 Med  
 munavläsebild  
 avses hur munnen ser ut vid formandet av ett visst svenskt ord eller en bokstav. 
 179 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 Hendrix, 2002; Carroll, 2004; Svartholm, 1997), dels på utveckling av matematiska och naturvetenskapliga begrepp i tvåspråkiga klassrum (Foisack, 2003; Pedersen, Molander   
 Lager-Nyqvist, 
  2004). 
 Sammanfattning 
 I Sverige och övriga Norden har teckenspråket ansetts betydelse- fullt i pedagogiska sammanhang de senaste årtiondena. Den språk- liga reform som genomfördes i början på åttiotalet i våra länder har haft stor betydelse för barnens framgång i skolan under senare tid. Däremot har de senaste tio åren inneburit ett ifrågasättande av den teckenspråkiga miljön för barn med CI, vilken i sin tur har lett till farhågor för att den teckenspråkiga miljön ska försvinna. Interna- tionellt har man funnit att de flesta helt teckenspråkiga miljöerna är kvar även om de i någon mån förändrats till mindre grupper, utpla- cerade i vanliga hörande grundskolor. 
 Internationell forskning om hur döva barn lär sig att läsa och hur de använder den förmågan i olika sammanhang beskriver dels den allra första tidiga skriftspråkliga utvecklingen, dels skolstartens läs- och skrivlärande. Denna forskning har ofta fokus på att finna de bästa metoderna och att undersöka om döva barn har någon form av fonologisk medvetenhet och om de kan utnyttja den. Grundan- tagandet har oftast varit att någon form av tal är en nödvändighet eftersom vårt skriftsystem är baserat på en alfabetisk kod. På ett annat antagande, att en social interaktion är nödvändig för en skriftspråklig utveckling, grundas svensk forskning där den tecken- språkiga interaktionen och barnens förståelse av skriftspråket betonas i hög grad. 
 Det saknas fortfarande forskning som beskriver visuella och andra strategier för en skriftspråklig utveckling i en teckenspråkig miljö och den teckenspråkiga miljöns betydelse i utveckling av ett akademiskt språk i pedagogiska sammanhang. Forskningen med fokusering på en tvåspråkig utbildning är fortfarande liten i Sverige och internationellt är den mycket bristfällig. Svensk forskning har sannolikt stor betydelse internationellt eftersom vi i Sverige har möjlighet att bedriva forskning i de redan befintliga tvåspråkiga miljöerna. 
 180 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 Teckenspråk och andra aspekter 
 I kommande avsnitt ska vi belysa den forskning som tar upp andra aspekter av att vara en teckenspråkig person och av den tecken- språkiga pedagogiska praktiken. Sådana aspekter kan beröra t.ex. individen, familjen, skolan och utbildningen, men också samhället i stort. 
 Teckenspråk och flerfunktionsnedsättning 
 Ytterst få studier har behandlat elever med flera funktionsned- sättningar än dövheten. I litteraturen diskuteras ibland anledningen till att man så sällan beskriver denna grupp. En tanke som förs fram är att det kan ha att göra med att forskningens fokus har varit språkanvändning och dövheten i sig. Austen och Gates (2004) skriver att barnens behov att kommunicera överskuggat allt annat i forskningen. Det är också fokus i de få rapporter som finns om ele- ver med flera funktionsnedsättningar utöver dövheten. En sådan är Thunstams (2004) uppsats som handlar om sociala nätverk och kommunikation för döva barn med flerfunktionsnedsättning. Hennes studie visade att många av de barn hon studerade ingick i små nätverk där kommunikationen fungerade men där de ändå hade få kamratrelationer. Andersons (2002) studie, som gällde ele- ver med hörselnedsättning och utvecklingsstörning, handlar också om elevernas kommunikation och om i hur hög grad omgivningen bejakar deras behov av kommunikation och sätt att kommunicera. Likaså behandlar Sandoval (1998) forskning om dövblinda barn i hög grad kommunikativ förmåga och social interaktion. Dessa stu- dier visar bl.a. brister i omgivningens förståelse för kommunika- tionsbehovet hos barn med flera funktionsnedsättningar. 
 Risken finns att den speciella situation eleverna befinner sig i, och den påverkan som deras funktionsnedsättning har, inte upp- märksammas i sig. När det gäller teckenspråkiga elever med utvecklingsstörning finns ytterst lite forskning som beskriver den pedagogiska praktiken. Detsamma gäller forskning om dövblinda barn och andra kombinationer av funktionsnedsättningar. Tradi- tionellt har också denna forskning skett i jämförelse med barn utan funktionsnedsättning. Det har inneburit att barnen alltid har analy- serats i ett ljus som inte har varit till deras fördel. Lowe (1996, 1998) har i sin forskning verkat för att lyfta fram den kompetens 
 181 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 dessa barn har i den miljö och med de möjligheter som erbjuds dem. Hon understryker att hennes forskning har visat att dessa barns utveckling i hög grad är avhängig av vad man erbjuder dem och hur den kommunikativa miljön ser ut. Forskningen har också visat att de utvecklas i samma steg och på samma sätt som andra barn, men långsammare och att de har svårt att utvecklas optimalt. De vuxnas sätt att hantera barnens initiativ till kommunikation i meningsfulla sammanhang har visat sig ha stor betydelse. 
 Hur samhället bemöter barn med flerfunktionsnedsättning och planerar stödet till dem är ytterst lite beforskat. I litteraturgenom- gången framkom ingen svensk sådan studie som berör döva med flerfunktionsnedsättningar. En annan grupp som inte verkar ha berörts i någon svensk forskning är döva barn med psykosocial problematik. Därför vet vi ingenting om hur och när döva barn är föremål för behandling eller omhändertagande. Pedagoger rappor- terar ofta om den stora bristen på psykologstöd och psykiatrisk behandling för teckenspråkiga barn samt för familjer där någon är teckenspråkig. I äldre litteratur finner man teoribildning som häv- dar ett samband mellan dövhet och beteendestörning. I dag anser man inte dövheten i sig behöver innebära någon psykosocial pro- blematik. Däremot finns det en mängd litteratur, speciellt utanför Norden, som fokuserar kommunikationsbrist som en orsak till beteendestörningar hos döva barn. Inom Norden tycks man vara överens om att barnens problematik, precis som i hörande familjer, kan ha en mångfald orsaker och behöver inte alls specifikt ha med dövheten att göra. Området verkar dock ytterst lite belyst i forsk- ningssammanhang. 
 Teckenspråkig barnkultur 
 I denna översikt av litteratur och forskning har inte någon studie framkommit som fokuserar teckenspråkiga barns egen kultur eller kulturutbudet och kulturuttrycken för döva teckenspråkiga barn. Poesi och berättelser på teckenspråk tillhör döva barns vardag men vi vet mycket lite om hur utbudet ser ut, hur det upplevs och vad det har för betydelse för barnen. En av de kulturyttringar som bru- kar behandlas i forskningen om skolsammanhang är berättandet och berättelsens betydelse på flera plan. Ett perspektiv på det är hur berättelsen gestaltas och hur barn bygger sitt fria berättande. En studie rapporteras som studerat döva barns berättande. Det är van 
 182 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 Deusen-Phillips, 
 Golding-Meadow 
  och Robinson (2001) som studerat döva, oralt undervisade, barn från hörande familjer. Barnen kom från två helt skilda kulturer. De fann att barnen producerar sina egna berättelser och använde hemmagjorda gester som bär kultur- specifika drag hämtade från den egna kulturen. De liknar därmed hörande barn i sina respektive kulturer. Det finns alltså något i varje kultur som överförs också utan gemensamt språk. 
 Det finns många forskningsrapporter som belyser sagans funk- tion och betydelse för hörande barns utveckling mot att bli läs- och skrivkunniga (jmf. Kelley, Rios, 2003). Forskning om teckenspråkiga döva barns möten med text, nämligen högläs- ningens stora betydelse för förståelse av vad ett distanserat språk är, finns inte belyst i någon studie (Carroll, 2004). 
 Roos (2004) har påpekat att det är problematiskt att ingen studie av högläsning för döva är genomförd, eftersom den är så specifik. För att kunna läsa en bok för barnen krävs att man översätter den till teckenspråk. Det innebär i sin tur att man inte kan följa texten ord för ord som man gör när man läser för hörande barn. Det sak- nas studier om hur barnen utvecklar kunskap om textens form och struktur utifrån en förståelse genom teckenspråkig högläsning. Hur utvecklar döva barn sin kunskap om vad ett så kallat dekontextuali- serat språk (Hagtvet, 2004, s. 59) är. En sådan kunskap är nödvän- dig för att utveckla en förståelse för hur skriftspråket måste se ut och arrangeras för att fungera när någon ska läsa och förstå det. Det ska förstås utanför tid och rum, därav termen dekontextualise- rat språk. 
 Teckenspråkig i en skola för hörande 
 Under den tidsperiod då syftet var att individualintegrera alla döva barn och då man talade om att normalisera döva barn, dvs. under åren från  
 1950-talet 
  till slutet av  
 1970-talet 
  bedrevs några få studier i Sverige som strävade efter att beskriva situationen för döva barn och barn med hörselnedsättning. I flera studier framgick att inte- greringen inte fungerade för flertalet av eleverna med hörsel- nedsättning eller dövhet. Problemen var till viss del resursfördel- ning men framförallt upplevdes inte eleverna vara inkluderade (Roberts, 1975; Williams, Turner  Lowe, 1999; Eriksson, 1984, 1999; Grönwall  Renner, 1978; Heiling, 1995; Lind, 1972; Nordén, 1969; Tvingstedt, 1993). När man beskrev problematiken 
 183 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 kring elevernas situation handlade det inte om barnens kunskaps- nivå och lärarens roll. I det fallet menade man att integreringen lyckades. Det som gjorde att man mer och mer tvingades överge visionen om en fungerande inklusion var problemet med att få igång en kommunikation som tog tillräckliga hänsyn till möjlighe- terna för de döva barnen och barnen med hörselnedsättning att uppfatta den. Likaså krävdes hänsyn till de döva barnens behov av många möjligheter till kommunikation och socialt samspel. I en del fall var barnen gruppintegrerade, dvs. gick i särskild undervisnings- grupp. Oftast bestod dessa grupper av några få barn. I dessa fall hade barnen åtminstone någon att samtala med. I de fall barnen var individualintegrerade försökte man på  
 1970-talet 
  att undervisa alla barn i den hörande gruppen i teckenspråk. Eftersom det tar ett antal år att lära sig ett nytt språk utvecklades aldrig kommunikatio- nen på så hög nivå att den kunde anses åldersadekvat. 
 En skola för alla 
 I dag ser situationen för döva barn och barn med hörselnedsättning placerade i hörande skola ungefär likadan ut som på  
 1970-talet. 
  Det finns däremot nu en tydlig politisk vilja och en stark ideologi som vill se det döva barnet som ett bland många barn. Mångfald och en skola för alla som begrepp poängteras. Möjligheten och rättigheten att gå i hemskolan poängteras i t.ex. Salamancadeklarationen. En ny stor grupp som integreras är barn med CI. Lowe, Turner och Williams (2004) beskriver i sin forskning situationen som kompli- cerad och ur kommunikativ synvinkel besvärlig. 
 Frågor som behöver belysas är vilket perspektiv pedagogerna har på sitt arbete i denna miljö och hur de arbetar för att förverkliga elevens fulla delaktighet. Likaså bör man studera arbetet för att förverkliga idén om inklusion och en skola för alla på skolor som vill inkludera även teckenspråkiga elever. Decker (2003) föreslår studier där man fokuserar de dilemman som uppstår i strävandena efter en skola för alla. Ett av förslagen är att studera pedagogers samtal om specialpedagogik. När det gäller teckenspråkiga barn blir detta samtal ytterst intressant i en spegling i den teckenspråkiga kulturen och den syn på sig själva som  
 icke-handikappade 
  som vuxna döva har. Vad är specialpedagogik för döva och för barn med hörselnedsättning i ett relationellt perspektiv? (Begreppet relatio- nellt perspektiv förklaras på sidan 00.) 
 184 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 Att använda tolk 
 Andra frågor, som i Sverige endast studerats i en  
 FoU-studie 
  (Johnson, 2004), är döva barns upplevelse av att använda tolk. Studien handlade om att kartlägga tolkars synpunkter på att tolka för barn och ungdomar och ungdomars upplevelse av tolksituatio- ner, oftast utanför skolan. I en skola där döva elever är indvidualintegrerade används tolk, och assistenter som tolk, dagli- gen. Forskning om hur denna service fungerar och hur barnet upplever den finns däremot inte i Sverige. Hur upplever barn att ständigt tala genom någon annan? Hur påverkar det barnets upp- fattning om andra och andras upplevelser? Hur kan det tänkas påverka eleven själv? 
 Över huvudtaget finns mycket lite forskning om tolkanvändning i utbildningssammanhang. Mercado och Francis (1996) påpekar att denna brist gör tolkning för barn och ungdom till en osäker verk- samhet där vi inte vet vad eleverna får ut av den. Dessa forskare förespråkar i sin forskningsöversikt en begreppsutveckling och en medveten utveckling och utbildning av tolkar och assistenter för att verka i utbildningssammanhang. Förmodligen har kursledaren och läraren, särskilt i gymnasium, högskola och universitet, en vik- tig roll för utvecklandet av begrepp och för tolkarnas ämnes- kunskaper och insikter om tolkanvändningens praktiska konse- kvenser, menar Marks m.fl. (1996). Marschark m.fl (2005) menar att det handlar både om tolkens möjligheter och kunskaper och om elevernas förkunskaper innan de börjar på en högre utbildning. Kunskaperna hos eleven är alldeles för låga, menar de, vilket inte tillräckligt betonas för att man ska kunna förbättra skolan. Alltför stor tyngd har lagts på tolkningens kvalité och på dövhetens eller teckenspråkets påverkan på elevens resultat. I stället borde man se över elevens förberedelse för högre studier och därmed skolans undervisning och krav på eleven, menar författarna. Man måste också analysera tolkanvändningen, tolksituationen och elevernas upplevelse av detta i kommande studier, poängterar de. Här torde också studier av yngre barns skolsituation med tolk och/eller assi- stent som tolk behöva genomföras. 
 185 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 Forskning om barn med CI 
 Denna översikt gör inte anspråk på att ge en djupare bild av den forskning som genomförts om barn med cochleaimplantat men vill presentera några forskningsfokus så som de framstår vid läsning av tidskrifter som Journal of Deaf Studies and Deaf Education, American Annals of the Deaf, Nordisk Tidskrift för Dövundervisning och Barnplantabladet samt den internationella forskningsöversikt som Thoutenhoofd m.fl. (2005) utgivit. Jag ska kort beskriva dessa. 
 Sammanfattningsvis kan man säga att sex olika fokus framstår ur materialet. Forskningen och debatten om CI tycks fokusera på teknik, tidpunkten för operation, behov av specialträning i speciell miljö, talspråkets betydelse och träning, hur man kan använda tecken som stöd för talet samt hur den sociala interaktionen ser ut. Hittills syns mycket lite debatt eller forskning om olika risker med  
 CI-tekniken, 
  t.ex. vid första operation och vid kommande byten av implantatet. Ett viktigt område som berör perspektivet i min forsknings- och kunskapsöversikt, nämligen det pedagogiska arbe- tet, finns ytterst lite i den nordiska forskningen. Enligt Wheeler (2001) och Thoutenhoofd (2005), är området ytterst lite belyst också i andra länder, när det gäller skolgången för barn med cochleaimplantat. Den forskning som bedrivs är alltför sällan genomförd av pedagoger. Däremot finns studier genomförda av sociologer och psykologer i den pedagogiska miljön. Dessa uttalar sig ibland i utbildningsfrågor, i brist på pedagogers egen forskning. 
 Fokus på tekniken 
 Vad man kan se i rapporterna är en stark fokusering på de tekniska landvinningarna, precis som under den så kallade tekniska revolu- tionen på 1950- och  
 1960-talen. 
  Precis som då säger man att man genom teknikens hjälp kan kompensera hörselnedsättningen så väl att barnet kan lära att tala normalt. I början av  
 1980-talet 
  insåg man att hörselträningen var resultatlös för cirka 20 procent av alla döva (Ahlsén, 1991). Tekniken kunde inte kompensera alla barn. Inter- nationell forskning om barn med cochleaimplantat menar att vi inte ännu vet om det är så med de barnen också (Marschark, 2001). Däremot menar en hel del av de rapporterade studierna att man bör betrakta barn med cochleaimplantat som barn med hörselnedsätt- ning (jmf. Simonsen  Kristoffersen, 2001). 
 186 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 Fokus på specialgrupp 
 I forskningsrapporter internationellt kan man läsa om att barnen behöver speciell träning i speciell miljö för att utvecklas maximalt. Vi ska här komma ihåg att situationen vad gäller skolplacering ser helt annorlunda ut än i våra nordiska länder. Det finns en stor variation rapporterad. I utomnordiska länder är det inte alls en självklarhet att barn med hörselnedsättning eller dövhet placeras i någon speciell grupp med speciella resurser. Det verkar därför omtolkas till våra förhållanden som om barn med cochleaimplantat skulle behöva något mer, eller annorlunda, än det som barn med hörselnedsättning och dövhet redan erbjuds i vårt land. 
 Fokus på talspråket 
 Precis som under 1950- och  
 1960-talen 
  är det många internationellt som menar att teckenspråk inte bör användas. Det skulle kunna förhindra en talspråklig inlärning, menar debattörerna. Däremot använder man i den pedagogiska miljön ofta tecken som stöd, simultant med tal. I Sverige har man en något annorlunda hållning. Man menar att teckenspråk kan vara bra för barnen och familjerna erbjuds också teckenspråksutbildning. Det anses helt i sin ordning att placera ett barn som inte kommit igång, eller inte verkar komma igång, med sin talspråkliga utveckling i en teckenspråkig miljö. I Barnplantorna (2002:Vår) kan man dock läsa att Smith, en av pionjärläkarna i Sverige, menar att så snart vi får screening av alla nyfödda i Sverige blir det inte tal om något behov av teckenspråkig stimulans. Vi kommer att hitta barnen så tidigt att det inte behövs, hävdar han. Det är viktigt att framhålla här att det inte rapporteras om någon studie, varken i Sverige eller utomlands, som stödjer tanken att teckenspråk skulle hindra den talspråkliga utvecklingen för barn med cochleaimplantat. Bowen m.fl. (2005) före- språkar att sådan forskning kommer till stånd. 
 Fokus på tidig operation 
 Man säger i forskningssammanhang att de barn som mycket tidigt får inopererat sitt CI också utvecklar ett bättre tal (Marschark, 2001). Studier av dessa barn tyder dock på att det kräver en stor insats med speciell träning och att denna inte alltid innebär fram- 
 187 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 gång. Stora variationer i utvecklingen av talspråk rapporteras. Spencer (2004) framhåller att flera förklaringar till den stora sprid- ningen finns. Barnets talspråksutveckling kan för det första påver- kas av hur mycket barnet använder CI, för det andra av vid vilken ålder barnet fick implantatet, och för det tredje av ett samspel mel- lan de två nämnda faktorerna. Vidare har en hypotes framförts om att det skulle finnas någon specifik kritisk period för operation. Man rapporterar nämligen en speciellt snabb utveckling av talet om operationen utförts innan barnet är 18 månader gammalt. En ytter- ligare hypotes handlar om kognitiv förmåga och intelligens. James studie gick ut på att studera dessa faktorer specifikt. Hon fann att alla barnen använde tal i högre grad än döva utan CI gör, men att endast två av barnen (totalt 13) fungerade i likhet med hörande barn. Bättre tal verkade bero på faktorer som hörselupple- velser innan dövheten och operation, tidig operation, högre kogni- tiv förmåga, inga ytterligare funktionsnedsättningar, tecken i kommunikation med barnet och framför allt föräldrars starka engagemang i barnets träning. 
 Fokus på tecken som stöd 
 Den vanligaste situationen internationellt är oral undervisning av döva barn, eller också det man kallar total kommunikation (Lopez, 2004). De flesta forskare interna- tionellt har därför studerat oralt undervisade barn, vilket också inbegriper barnen med cochleaimplantat. De som menar att barnen behöver både tal och tecken verkar mena att detta ska ske simul- tant. Man benämner detta total communication 
  
 10 
  
 .  
 Debatten kring denna kommunikationsmodell liknar den vi hade i Sverige på 1970- talet. Då diskuterades också total kommunikation. Diskussionen i dag gäller om man, för det första, över huvudtaget ska använda tecken i kommunikationen med barn som har cochleaimplantat och, för det andra, om man i så fall ska använda dövas teckenspråk enbart. För svenska förhållanden innebär det att man tar upp en debatt som ansågs avslutad för 20 år sedan. Den dåtida diskussio- nen slutade med att man ansåg att man inte bör använda två så helt olika språk simultant, men väl var för sig. 
  
 10  
 Man talar vidare här om Tecken Som Stöd för talet (TSS). I sammanhang som inte främst gäller hörselskadade och döva används begrepp som Tecken som Alternativ och Kompletterande Kommunikation (TAKK, förut benämnt som AKK dvs. Alternativ och Kompletterande kommunikation). Se även s. ** om Tecknad Svenska (TS). 
 188 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 Fokus på den sociala interaktionen 
 Nordisk forskning, framför allt den svenska, har lyft fram den sociala interaktionens betydelse för barn med cochleaimplantat. I denna forskning framstår barnen som flexibla, kompetenta och aktiva i en miljö som i många fall är hörande. Bilden av barnen är komplex med en beskrivning av problematik i barnets kommuni- kation både med andra barn och med vuxna i den hörande miljön. Lowe, Turner och Williams (2004) tar upp en vanlig pro- blematik, som barnen själva beskriver den, i de situationer flera är involverade i samtalen. Barnen upplever att de klarar samtal där barnet interagerar med en person i taget. I skolsituationen berättar barnen att de har svårigheter att följa med i undervisningen. Fors- karna skriver att barnen tyckte att de samtalssituationer var bäst där man använde åtminstone några tecken. Intressant är också att föräldrars och lärares uppfattningar stämde väl överens med bar- nens. 
 Flerspråkighet 
 I den pedagogiska verkligheten i den teckenspråkiga skolan träffar man både på barn som är födda i andra länder och har invandrat till Sverige och barn som är födda här men av föräldrar som kommer från ett annat land. Några enstaka av dessa teckenspråkiga barn kommer från döva familjer och har därmed ett annat teckenspråk än det svenska som modersmål. De flesta av invandrarbarnen kommer dock från hörande familjer. De har därmed ett annat talat språk i sitt hem men lär sig svenskt skriftspråk och svenskt tecken- språk i skolan. Detta är erfarenheter som beskrivs bl.a. i Gray (1994) bok Ung och döv i mångfaldens Sverige. Det finns dock ingen forskning som beskriver den speciella problematik som det innebär att tillhöra en annan kultur och ha en annan språktillhörighet, och samtidigt tillhöra en svensk teckenspråkig kultur (Rehnman, 2002). 
 Sammanfattning 
 Några områden tycks inte nämnvärt vara belysta i forskning, vare sig i Sverige eller internationellt. Ett sådant område är döva barn med flerfunktionsnedsättning eller psykosocial problematik. Det 
 189 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 verkar som om fokuseringen har legat på dövheten eller hörselned- sättningen och att forskningen bortsett från ytterligare funktions- nedsättningar. I forskningen om döva med utvecklingsstörning tycks utvecklingsstörningen ha fått den huvudsakliga uppmärk- samheten. Den komplexa situation som barn med flera funktions- nedsättningar lever i verkar inte uppmärksammas. 
 Hörande barns kultur är ett väl beforskat område. När det gäller teckenspråkig barnkultur tycks däremot ingen forskning finnas över huvudtaget. Carroll (2004) har särskilt påpekat bristen på forsk- ning om litteraturens och högläsningens betydelse eftersom hög- läsning för döva barn är så speciell. 
 Ett annat område som mycket lite har utforskats är tolkanvänd- ning och användning av assistenter som tolk för döva individual- integrerade teckenspråkiga barn, barn med cochleaimplantat och barn med hörselnedsättning. Vi vet inget om de konsekvenser ett sådant beroende av vuxenassistans har för barnen och vi vet inte heller något om de pedagogiska konsekvenser det kan medföra. Det som gjorts visar på en språkligt komplex och problematisk situation. 
 Forskningen om barn med cochleaimplantat tycks i huvudsak handla om faktorer runt barnen snarare än om barnens egna upple- velser av sin situation. Rapporteringen fokuserar tekniken, behovet av särskild träning i speciell grupp, talträningen och behovet av tecken som stöd till talet, när operation ska ske samt den sociala interaktionen. Det saknas pedagogisk forskning kring arbetet med undervisning för barn med cochleaimplantat. Likaså verkar man inte fokusera de eventuella medicinska risker själva tekniken, ope- ration och byten av implantat skulle kunna medföra. 
 Slutord 
 Denna forsknings- och kunskapsöversikt har en tydlig övergri- pande tendens som löper genom hela texten, nämligen att man väl- jer språk för de döva barnen. Man väljer det språk som för tillfället, i den kultur och den tidsepok man befinner sig, anses bäst för det lilla döva barnet. Genomgående syns två perspektivs inverkan på vad och hur man gör i bemötandet av barnet. I det ena perspektivet innebär inklusion och verklig delaktighet att det ska ske på de hörandes och talandes villkor. Man strävar efter ett talande dövt barn och väljer i vissa fall bort teckenspråk. I det andra perspektivet 
 190 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 ser man tillhörigheten till den döva gruppen som stärkande och strävar efter ett teckenspråkigt dövt barn och väljer i vissa fall bort talspråket. Dessa är de två ytterligheterna. I ljuset av dessa per- spektiv kan kunskapsläget beskrivas. 
 Framförallt beskrivs i översikten en bild av det döva barnet och det döva barnets behov och utveckling. Sällan finns barnets perspek- tiv med, i stället är det familjens och den övriga omgivningens per- spektiv som råder. I alla aspekter av barnets vardagliga liv saknas sådan forskning. I stort kan man säga att forskningsfältet är litet och spretigt. Ingen samlad och medveten forskningssatsning har gjorts för att förstå döva barns hela situation och utveckling. Enstaka forskare är verksamma och små samhällsresurser satsas på att utvidga gruppen av forskare och att främja dessas forskning. Man får en känsla av att samhället saknar intresse för döva barn och ungdomar och saknar insikt om att deras rätt till full delaktighet inte på långa vägar är respekterad och förverkligad. 
 Doktorsavhandlingar om den pedagogiska miljön 
 Av den forskning som rapporterats här är en ytterst liten del genomförd i Sverige. Den pedagogiska praktiken i vårt land vilar därför på antaganden och beprövad erfarenhet snarare än på forsk- ningsbaserad kunskap. Få avhandlingar är dessutom genomförda av pedagogerna själva. Avhandlingar som är genomförda i den peda- gogiska praktiken eller direkt av pedagoger själva är också få. 
  
 De  
 doktorsavhandlingarna i pedagogik  
 som utkommit i Sverige är: 
  
 Riley (1993) om gruppintegrerade barn med hörsel- nedsättning och döva barn i förskolan 
  
 Bauer (2000) om specialpedagogutbildningens historia med inriktning mot dövhet och hörselnedsättning 
  
 Golden (2002) om barn med hörselnedsättning i sär- skolan och deras interpersonella kommunikation 
  
 West (2003) om döva barns begreppsbildning i mate- matik 
  
 Poole (2004) om döva barns tidiga skriftspråklighet 
  
 Sims (2005) som behandlar utbildningshistoriska frågor om tvåspråkighet för döva 
  
 191 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 Redan på  
 1960-talet, 
  och senare, har avhandlingar berört eller utförts i den pedagogiska miljön men av andra än pedagoger. Några exempel är avhandlingar av psykologer som Gonzales (1983),  
 Becker (1993) och Ware (1995). Av ling- vister som West (1998), av sociologer som Simpson (2004), av historiker som Robertson (1997) och av beteende- vetare som Estrada (1998), Williams (2000) och Morrow (2003). 
 Pågående pedagogiska avhandlingar  
 är arbeten som: 
  
 Morgan  
  
 Love 
  arbete som handlar om små tecken- språkiga barns tidiga interaktion med sin omgivning 
  
 Jacobs vars avhandling handlar om klassrumsinter- aktion och lärande bland döva studerande i grundskola och i lärarutbildning 
  
 Gonzalez som tar upp elever i behov av särskilt stöd i den teckenspråkiga grundskolan och lärares uppfattningar om arbetet med dessa elever i ett inkluderande perspektiv 
  
 Lucero som behandlar situationen för dövblinda ung- domar i gymnasieskolan 
  
 Hernandez som studerar livsbetingelser och dövhet i sex generationer 
  
 Bowman om dialogiska lärandemiljöer för elever i hörselklass. Ett aktionsforskningssprojekt där lärarna är med och formar sina vägar till målet för att förändra och utveckla sin praktik 
 För att forskning inom det teckenspråkiga pedagogiska fältet ska kunna komma till stånd behövs stöd och satsning från samhällets sida. Det behövs likaså satsningar för att möjliggöra för forskarna att publicera sina resultat internationellt. Likaså behövs det en sats- ning på forskningsanknytning inom lärarutbildningen. 
 Framtida forskningsbehov 
 Utifrån den tidigare redogörelsen för genomförd forskning, inter- nationellt och nationellt, kan vi sammanfatta behovet av forskning i vårt land i nedanstående punkter. Inom dessa områden finns ingen 
 192 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 eller obetydlig forskning genomförd. Punkterna är skrivna som övergripande frågor och kan, naturligtvis, delas upp i mer detalje- rade frågeställningar. 
 Teckenspråk i barnets tidiga utveckling 
 Vilket samband finns mellan teckenspråkig förmåga och kognitiv förmåga? 
  
 Kan teckenspråk fungera som ett redskap för tänkande? 
  
 Hur ser den tidiga teckenspråkiga utvecklingen ut hos mycket små döva barn? 
  
 Teckenspråk och interaktion 
  
 Vilken betydelse har mycket tidig teckenspråkig kommunikation för döva barns psykosociala och kommunikativa förmåga? 
  
 Hur ser döva barns kommunikativa situation ut i de olika miljöer de befinner sig i? 
  
 Hur kan vi analysera teckenspråkiga barns interaktion med  
  
 icke-teckenspråkiga 
  och dess följder för barnets utveckling? 
  
 Vad vet vi om små döva barns upplevelser av kommunika– tionsisolering? 
  
 Hur påverkar  
  
 IT-samhället 
  döva barns situation? 
 Teckenspråk och lärande 
 Svensk pedagogisk forskning om undervisningen vid specialskolan är ännu ytterst liten. De studier som finns har belyst några få frå- gor, såsom skriftspråkligt lärande hos döva förskolebarn och barn i tidiga skolår liksom dövas förståelse av några matematiska begrepp i skolåldern. Forskning om begreppsutveckling av naturvetenskap- liga fenomen har påbörjats. Ännu återstår mycket forskning. Andra frågor är: 
  
 Vad innebär visuellt lärande hos döva? 
  
 Hur ser döva barns erfarenheter av integration ut? 
  
 Hur upplever döva barn tolkanvändning? 
  
 193 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 Hur upplever döva barn kommunikationen i en skolsituation där omgivningen är hörande och teckenspråkig assistent används? 
  
 Hur och när använder döva barn internet? 
  
 Vad betyder den tidiga teckenspråkiga utvecklingens för döva barns lärande? 
  
 Hur ser flerspråkiga döva barns skolsituation ut? 
  
 Vad är pedagogisk praxis när det gäller döva barn med fler- funktionsnedsättning? 
  
 Hur utvecklas färdigheter och kunskaper ur ett didaktiskt per- spektiv i skolämnena? 
  
 Teckenspråk och andra aspekter 
  
 1. 
  
 Hur ser döva barns teckenspråkiga kultur ut? 
  
 2. 
  
 Hur ser familje- och skolsituationen ut för döva barn med utländsk bakgrund? 
  
 3. 
  
 Vilket bemötande och stöd får döva med flerfunktionsnedsättning i samhälle, familj och skola? Vilka krav ställs på dem? 
  
 4. 
  
 Hur ser situationen ut för döva barn med psykosocial problematik? Har vi tvångsomhändertagande av döva barn i Sverige och i så fall i vilka familjesituationer? Vilken kunskap finns om barnen och vilka resurser finns för att stödja dem? 
  
 5. 
  
 Hur ser specialpedagogisk diskurs ut för döva? Hur ser samtalet om specialpedagogik ut i specialskolan? Vad är delaktighet i en skola för alla för döva barn? Vilket perspektiv råder i synen på inklusion av döva barn? 
  
 Nutidshistoriska studier verkar saknas helt. 
 I ovanstående kunskapsöversikt finns i stort sett det mesta inom forskningsfältet redovisat. Det framgår därmed att mycket inom området ännu är obeforskat. Den pedagogiska forskningen är mycket begränsad. Framför allt är förskolan och de tidiga åldrarna ytterst lite belyst. När det gäller forskningen utanför Sverige kan man säga att det finns otillräckligt med forskning om den tecken- språkiga miljön, om barnen och pedagogerna i den samt om den pedagogiska verksamheten. Den svenska forskningen sker i tecken- språkiga förskole- och skolmiljöer, vilket betyder att det finns för- 
 194 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 utsättningar att driva pedagogisk kvalitativ spetsforskning som kan få betydelse utanför Sveriges gränser. 
 Avslutande reflektion 
 Alla barn behöver utveckla en naturlig kommunikation för att bli hela människor. För mig innebär det att vi inte får fokusera på det som barnet inte kan, om barnet har en hörselnedsättning, är dövt eller har cochleaimplantat. I stället måste vi se det barn som står där framför oss. Det innebär att arbeta med möjligheterna och inte med bristerna. Det innebär att arbeta med hela barnet. Det är att arbeta tillsammans med barnet, se barnet som en kompetent person och att erbjuda det alla tänkbara, möjliga vägar till självtillit och lärande. Det är naivt att tro att graden av hörselnedsättning eller om barnet har en viss typ av hörseltekniska hjälpmedel, inopererat eller ej, kvalificerar barnet för ett visst slag av pedagogisk miljö, ett visst sätt att kommunicera eller en viss typ av pedagogisk metod. Det finns inte någon rimlig anledning att tro att verksamheten någonsin kan vara homogen. Att skapa dövgrupper, hörselskade- grupper eller  
 CI-grupper 
  är inte förenligt med hur barnen praktiskt fungerar. Den forskning som finns visar att situationen är komplex och kräver en professionell pedagogisk miljö, med pedagoger som är analyserande, innovativa, flexibla och väl förtrogna med ny forskning. Därför krävs också en väl planerad och väl genomförd forskning som tar det teckenspråkiga barnets perspektiv i första hand, inte pedagogens, tolkens eller förälderns – och inte forska- rens heller för den delen! 
 195 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 Referenser 
 Pratt, A. (2000). The sensuous and simultaneous experience of numbers. Children who are blind – Children with hearing im- pairment – Children without visual or hearing impairment – Learning numbers.  
 (IPD-rapport, 
  nr 2000:3) Göteborg: Göteborgs universitet. 
 Ahlgren, I. (1976). Rapport om planering och förarbete i projektet Tidig språklig kognitiv utveckling hos döva och gravt hörsel- skadade (FOT I). Stockholm: Stockholms universitet, Institutionen för lingvistik. 
 Ahlgren, I. (1979). Om språkutveckling hos hörande och döva 
 (FOT V). Stockholm: Stockholms universitet, Institutionen för lingvistik. 
 Ahlgren, I. (1980). Projektet tidig språklig kognitiv utveckling hos döva och gravt hörselskadade: Arbetssätt och erfarenheter (FOT VI). Stockholm: Stockholms universitet, Institutionen för lingvistik. 
 Ahlgren, I. (1982). Tvåspråkig svenskundervisning i dövskolan. 
 Nordisk Tidskrift för Dövundervisningen. 1982, Nr 2. Ahlgren, I. (1984). Döva barn och skriven svenska. (FOT XIII). 
 Stockholm: Institutionen för lingvistik. 
 Ahlgren, I. (1991). S  
 -languages 
  and  
 W-languages 
  from the learners perspective. En studie presenterad vid L.A.S.E.R. konferensen i Derby oktober 1991. 
 Ahlsén, Å. (1991). Ur tystnaden. En hörselvård växer fram. Solna:  
 LIC-förlag. 
  
 Williams, M. (2000). Hörselskadade barn i kommunikation och interaktion. (Doktorsavhandling). Stockholm: Stockholms universitet, Psykologiska institutionen. 
 Ahlström, M.,  Lowe, Ramirez (1998). En studie om hörselklasser som flyttar in i dövskolan. (Rapport nr 100.) Stockholm: Stockholms universitet, Psykologiska institutionen. 
 Ahlström, M., Lowe, Ramirez,  Tvingstedt, Webster (1999). Robertson implantat på barn – en psykosocial uppföljningsstudie. 
 Stockholm: Socialstyrelsen. 
 Ahlström, M., Allen, A.,  Lowe, Ramirez (1996) Hörselskadade och döva barn i förskolan. Stockholm: Stockholms universitet, Psykologiska institutionen. 
 196 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 Nelson, Wong,  Shannon, N. (1996). Kitchen notes, the grapevine, and other writing in childhood. Journal of Deaf Studies and Deaf education, 1(1), 64 - 74. 
 Alegria, J.,  Smith, Wong (2005). Phonological processing in deaf children: When lipreading and cues are incongruent. Journal of Deaf Studies and Deaf Education, 10 (2),  
 122-133. 
  
 Alford, S. M.,  Enerstvedt, Burns (1997). Indre språk, med hovedvikt på indre tale – belyst ved spørsmålet om døves indre språk. Oslo: Skådalen Kompetansesenter. 
 Park, Porter (2002). Interpersonell kommunikation. 
 (Doktorsavhandling). Malmö: Malmö Högskola. Maddox, B.,  Richards, Å. (1996). När hände vad i dövas 
 historia. Örebro:  
 SIH-Läromedel. 
  
 Maddox, B.,  Moore, Wiggins (1998). Döva i kulturellt perspektiv. Leksand: Västanviks Resurs- och Utvecklingscenter. 
 Walker, S. (1998). Hörselskadade i högskolestudier möjligheter och hinder. (Doktorsavhandling). Linköping: Linköpings universitet, Institutionen för pedagogik och psykologi. 
  
 Bagga-Gupta, 
  S. (2002). Vardagskommunikation, lärande och måluppfyllelse i tvåspråkiga regionala specialskolor. Stockholm: Skolverket. 
  
 Bagga-Gupta, 
  S. (2004). Literacies and deaf education. Stockholm: Myndigheten för skolutveckling. 
 Bandurski, M., Holland, T. (2004). The development of analogical reasoning in deaf children and their parents communication mode. Journal of Deaf Studies and Deaf Education, 9 (2),  
 153-175. 
  
 Barli, K. S. (2003). Døv i den inkluderende skole – I spenningsfeltet mellom einskap og mangfald. Oslo: Skådalen Kompetansesenter. 
 Bengtsson, S. (2004). Anstaltens utveckling och innebörd. I S. Förhammar,  M. C. Nelson (Red.), Funktionshinder i ett historiskt perspektiv. Lund: Studentlitteratur. 
 Tate, B. (1977). Tecknad svenska. Stockholm: Liber. Tate, B. (1992). Teckenspråket – ett svenskt minoritetsspråk. 
 Forskning om teckenspråk FOT XVII. Stockholm: Stockholms universitet, Institutionen för lingvistik. 
 Benjamin, Wong (1986). Actual minds, possible worlds. Cambridge, MA: Ford Press. 
 197 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 Gordon, E. (2003). Vi bytte våra hörande skolkamrater mot döva! Förändring av hörselskadade barns identitet och självförtroende vid byte av miljö. (Doktorsavhandling). Örebro: Örebro universitet, Institutionen för beteende, social- och rättsvetenskap. 
 Byrnes, Hodge, Haynes, Wong, Brown, Boyd,  Flowers, Chase (2002). Inclusion of students who are hard of hearing in government schools in New South Wales, Australia: Development and implantation of a policy. Journal of Deaf Studies and Deaf Education, 7 (3),  
 244-257. 
  
 Scott, U. (1998). Døve og svaert hørehaemmede børns laesning. 
 (No. 7.) Köpenhamn: Videncenter. 
 Christophersen, Miller (2001).  
 Cochlea-implantat. 
  Hvordan opplever de sin kommunikasjonssituasjon? Oslo: Skådalen Kompetansesenter. 
 Corballis, M. C. (2003). From mouth to hand: Gesture, speech, and the evolution of  
 right-handedness. 
  Behavioral and Brain Sciences, 26, s.  
 199-260 
  
 Blanchard, D.P.,  McBurney, S.L. (2001). The neural representation of languages in users of American Sign Language. Journal of Communication Sisorders, 34, s. 455- 471. 
 Danielsson, L. (1994). Ung och döv i mångfaldens Sverige. 
 Botkyrka: Mångkulturellt Centrum/SIH Läromedel. 
 van  
 Deusen-Phillips, 
  Moore,  
 Rodriguez, 
  S.,  Robinson, Campbell (2001). Enacting stories, seeing worlds: Similarities and differences in the  
 cross-cultural 
  narrative development of linguistically isolated deaf children. Human Development, 2001:44,  
 311-336. 
  
 Domfors,  
 L-Å. 
  (2000).  
 Döfstumslärare-specialpedagog-lärare 
  för döva och hörselskadade. (Doktorsavhandling). Örebro: Örebro universitet. 
 Dyer, A., Acosta, M., Peterson, M., Mack, Porter,  Johnson, R. (2003). Predictors of reading delay in deaf adolescents: The relative contribution of rapid automatized naming speed and phonological awareness and decoding. 
 Journal of Deaf Studies and Deaf education, 8(3), 215 - 229. Garcia, E. (1993). Integration i institutionaliserad verksamhet – en studie av gruppintegration av hörselskadade och döva barn i 
 förskolan. (Doktorsavhandling). Linköping: Linköpings universitet, Institutionen för beteendevetenskap. 
 198 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 Campbell, K. (2002). Language, cognition and the brain. Insights from Sign Language research. London: Carrillo. 
 Engen, E., Fishgrund, J.E.,  Blackwell, P.M. (1982). Den lingvistiska grundvalen för en läroplan för språk- och kunskapsinlärning. Nordisk Tidskrift för Dövundervisningen. 1982, Nr 2. 
 Ensor, A.D.,  Koller, J.R. (1997). The effect of repeated readings on the reading rate and word recognition of deaf adolescents. Journal of Deaf Studies and Deaf Education, 2 
 (2),  
 61-70. 
  
 Smith, P. (1984). Förutsättningar för organisatorisk och pedagogisk samverkan mellan statlig specialskola för döva och gravt hörselskadade elever och grundskola, speciellt med utgångspunkt i Holmängen projektet, Vänersborg. Stockholm: Skolöverstyrelsen. 
 Eriksson, P. (1993). Dövas historia. En faktasamling. Del 1. 
 Örebro:  
 SIH-Läromedel. 
  
 Smith, P. (1999). Dövas historia, i Sverige och något om övriga Norden. Del 2. Örebro:  
 SIH-Läromedel. 
  
 Martinez, K. (2005). Communicating your way to a theory of mind. The development of mentalizing skills in children with atypical language development. (Doktorsavhandling). Göteborg: 
 Göteborgs universitet, Psykologiska institutionen. Martinez, K.W.,  Williams, E. (2006). Do you see what I 
 mean? Shared reference in  
 non-native 
  early signing deaf children. (Manuskript för publicering). 
 Falkman, Martin, Carroll, Landry,  Gaines, E. (2006). Mentalizing skills of  
 non-native, 
  early signers: A longitudinal perspective. (Manuskript för publicering i European Journal of Developmental Psychology). 
 Flaherty, M. (2003). Sign language and Chinese characters on  
 visual-spatial 
  memory: A literature review. Perceptual  Motor Skills, 97(3),  
 797-802. 
  
 Flaherty, M.,  Moran, A. (2004). Deaf signers who know Japanese remember words and numbers more effectively than deaf signers who know English. American Annals of the Deaf, 149, 1, 39 - 45. 
 Fletcher, P.,  Clark, B. (1995). The handbook of childlanguage. Oxford: Blackwell. 
 Foisack, E. (2003). Döva barns begreppsbildning i matematik. 
 (Doktorsavhandling). Malmö: Malmö högskola. 
 199 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 Fredäng, P. (2003). Teckenspråkiga döva – Identitetsförändringar i det svenska samhället. (Doktorsavhandling). Reyes: Förlags AB Gondolin. 
 Frostad, P.,  Pratt, Allen (1996). Conceptions of numbers – the perspectives of hearing impaired Norwegian schoolchildren. 
 Det kongelige Norske Videnskabers Selskap. Skrifter 2/1996. 
 Trondheim. 
 Förhammar, S. (2004). Lytt, abnorm, invalid, handikappad, funktionshindrad.. I S. Förhammar,  M. C. Nelson (Red.), 
 Funktionshinder i ett historiskt perspektiv. Lund: Studentlitteratur. 
 Gaustad, Holloway (2000). Morphographic analysis as a word identification strategy for deaf readers. Journal of Deaf Studies and Deaf Education, 5 (1),  
 60-80. 
  
 Reynolds, 
  S.,  Drake, Odom (2001). How do profoundly deaf children learn to read? Learning Disability Research  Practice, 16(4),  
 222-229. 
  
 Hodges, Ramirez,  Roberts, Reynolds (1975) Hörselskadade i vanliga klasser. Årskurs  
 6-9 
  i Jönköpings län läsåret 1974 - 1975. Jönköping: Länsskolnämnden i Jönköpings Län. 
 Hagtvet, B.E. (2004). Språkstimulering. Del 1: Tal och skrift i förskoleåldern. Stockholm: Natur och Kultur 
 Hall, N., Prince, Wong,  Ewing, Wong (2003). Handbook of early childhood literacy. London: SAGE. 
 Halldén, G. (2003). Barnperspektiv som ideologisk och/eller metodologiskt begrepp. Pedagogisk forskning i Sverige  
 8(1-2), 
  12 – 23. 
 Meyer, P.L. (2000). The work of the imagination. Massachusetts: Blackwell. 
 Haug, P. (1998). Pedagogiskt dilemma: Specialundervisning. 
 Stockholm: Liber. 
 Heiling, K. (1995). Döva barns utveckling i ett tidsperspektiv. Kunskapsnivå och sociala processer. (Doktorsavhandling). Malmö: Lärarhögskolan i Malmö. 
 van Herreweghe, M.,  Vermeerbergen, M. (Red.). (2004). To the lexicon and beyond. Sociolinguistics in European deaf communities. Washington DC: Gallaudet University Press. 
 Hickok, G., Bellugi, U.,  Klima, E.S. (2001). Sign language in the brain. Scientific American, 284(6) 
 200 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 Hjulstad, O., Kristoffersen,  
 A-L., 
  Ross, E. (2002). Kommunikative praksiser i barnehagen. Oslo: Skådalen Kompetansesenter. 
 Jonides, J. (1995) Working memory and thinking. I Wilson,  Ballard (Red.), Thinking (s. 215 - 265). Cambridge, Massachusetts: Mit Press. 
 Keating, E.,  Mirus, G. (2003). American sign language in virtual space: Interaction between deaf users of computer- mediated video communication and the impact of technology on language practices. Language in Society, 32, s.  
 693-714. 
  
 Miller, R.R., Kidd, H.G.,  Pagliaro, C.M. (2003). Mathematic word problem solving for deaf students: A survey of practices in grades  
 6-12. 
  Journal of Deaf Studies and Deaf education, 8(2), 104 – 119. 
 Kivirauma, J. (2004). Scientific revolutions in special education in Finland. European Journal of Special Needs Education, 19(2),  
 123-143. 
  
 Johnson, A. (2004). Att tolka döva barn och ungdomar. (FoU- rapport 2004:3). Vänersborg: Tolkcentralen Borås/Vänersborg. 
 Kruth, L. (1996). En tyst värld – full av liv. Örebro: SIH- Läromedel. 
 LaSasso, Landry, Houston, K.,  George, J. (2003). Rhyme generation in deaf students: The effect of exposure to cued speech. 
 Journal of Deaf Studies and Deaf Education,8 (3),  
 250-270. 
  Cline, M.S.J.,  Gonzalez, Perez (2001). Television literacy: 
 Comprehension of program content using closed captions for the deaf. Journal of Deaf Studies and Deaf Education, 6 
 (1),  
 43-53. 
  
 Leybaert, J.,  DHondt, M. (2003) Neurological development in deaf children: effect of early language experience. 
 International Journal of Audiology,42, 34 - 41. 
 Lind, T. (1972). De hörselskadade elevernas situation under försöksverksamheten med gymnasial utbildning i Örebro våren 1971. (Uppsats). Uppsala: Uppsala universitet, Sociologiska institutionen. 
 Lpo 94. (1998). Läroplan för det obligatoriska skolväsendet, förskoleklassen och fritidshemmet. Stockholm: Hernandez offentliga publikationer. 
 201 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 Luetke-Stahlman, 
  B.,  Nielsen, D.C. (2003). The contribution of phonological awareness and receptive and expressive English to the reading ability of deaf students with varying degrees of exposure to accurate English. Journal of Deaf Studies and Deaf Education, 8 (4),  
 464-484. 
  
 Salas, K. (2005). Kampen för ett språk. Dövas två språk och tvåspråkighet i skolundervisningen i Sverige  
 1809-1990. 
  
 (Doktorsavhandling). Stockholm: HLS förlag. Ingram, M. (2000). Hearing screening of infants and the 
 importance of early language acquisition. 
 (Doktorsavhandling). Lund: Lunds universitet, Sociologiska institutionen. 
 Malmström,  
 S-E., 
   Lowe, Ramirez (1991). Den tidiga kommunikationen hos döva barn. (Rapporter, Nr 60.) Stockholm: Stockholms universitet, Psykologiska institutionen. 
 Markides, A. (1975). Jämförande lingvistiska färdigheter hos döva barn undervisade med två olika metoder – manuell kontra oral. Konferensbidrag presenterat vid The National College of Teachers of the Deaf 1975. 
 Marschark, M. (2001). Language development in children who are deaf: a research synthesis. Alexandria, VA: NASOSE. 
 Marschark, M., Convertino, Landry, Jackson, C.,  Masteller, A. (2004). Organization and use of the mental lexicon by deaf and hearing individuals. American Annals of the Deaf, 149(1) 51- 61. 
 Marschark, M., Kidd, H.G.,  Nelson, Barton (2002). Educating deaf students. New York: Oxford University Press. 
 Marschark. M., Sapere, P., Crane, C.,  Seewagen, R. (2005). Access to postsecondary education through Sign Language interpreting. Journal of Deaf Studies and Deaf Education, 10 (1),  
 38-50. 
  
 Patton, 
  Chandler (2001). Research and deaf education: Moving ahead while glancing back. Journal of Deaf Studies and Deaf Education, 6 (2),  
 143-148. 
  
 Patton, 
  Taylor, Castillo, Dawson,  Koester, L.S. (2004). The world of Deaf Infants. A longitudinal study. New York: Oxford University Press. 
 Mitchell, R.E.,  Karchmer, M.E. (2004). When parents are deaf versus hard of hearing: Patterns of sign use and school 
 202 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 placement of deaf and  
 hard-of-hearing 
  children. Journal of Deaf Studies and Deaf Education, 9 (2),  
 133-152. 
  
 Cook,  
 B-O., 
   Pedersen, S. (1999). Döva barns sätt att resonera om naturvetenskapliga fenomen – en pilotstudie. 
 Stockholm: Lärarhögskolan. 
 Moores, D.F. (1999). Year perspective. I Stephens,  K. Arnesen (Red.) Fornuft og følelser. Oslo: Skådalen Kompetansesenter. 
 Norris, G.,  Woll, B. (Red.). (2002). Directions in Sign Language acquisition, (2). Amsterdam: Martinez. 
 Musselman, C. (2000). How do children who cant hear learn to read an alphabetic scrip? A review of the literature on reading and deafness. Journal of Deaf Studies and Deaf Education, 5 
 (1),  
 9-31. 
  
 Alexander, C., Mootilal, A.,  Harrell, S. (1996). The social adjustment of deaf adolescents in segregated, partially integrated, and mainstreamed settings. Journal of Deaf Studies and Deaf Education, 1 (1),  
 52-63. 
  
 Nelfelt, K. (1998). Simultaneous sign and speech. A multimodal perspective on the communication of  
 hearing-impaired 
  children. 
 (Doktorsavhandling). Göteborg: Göteborgs universitet, Lingvistiska institutionen. 
 Nilholm, C. (2003). Perspektiv på specialpedagogik. Lund: Studentlitteratur. 
 Nordén, K. (1969). Begåvningsstrukturer hos en grupp döva ungdomar. Stockholm:  
 PA-Rådet. 
  
 Padden, C. A. (1996). Early bilingual lives of deaf children. I I. Parasnis (Red.), Cultural and language diversity and the deaf experience (s.  
 97-116). 
  New York: Cambridge University Press. 
 Padden, C.A.,  Cooper, C (2000). American sign language and reading ability in deaf children. I C. Chamberlain, J.P. Williams,  R.I. Drake (Red.), Language acquisition by eye (s. 165 - 190). London: Carrillo. 
 Sanders, Ross (1998). Literacy and deafness. The development of reading, writing and literate thought. London: Allyn and Bacon. 
 Pedersen,S., Cook,  
 B-O., 
 Lager-Nyqvist, 
  Porter (2004). I brist på beprövad erfarenhet – på språng efter vetenskaplig grund. 
 Didaktikens Forum 1(2),  
 7-70 
  
 203 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 Nelson, B. (1998). Den motsägelsefulla specialpedagogiken. 
 (Specialpedagogisk rapport, Nr 11.) Göteborg: Göteborgs universitet, Institutionen för specialpedagogik. 
 Mclean, Rodriguez (2004).  
 Davis 
  development in oral deaf children with cochlear implants or conventional hearing aids. 
 Journal of Child Psychology and Psychiatry, 45, 1096. Grant, M., Liljestrand, A.,  
 Turesson-Morais, 
  Ramirez, Smith, Landry, 
  Cooper, O. (2000). Resultat från lästest genomförda i klasser med teckenspråkig undervisning – med modifierade instruktioner. Stockholm: Yrkesföreningen för psykologer för döva och hörselskadade. 
 Petitto, Smith (2000). The acquisition of natural signed languages: Yang in the nature of human language and its biological foundations. I C. Chamberlain, Rivera,  R. Pennington (Red.), Language acquisition by eye (s.  
 41-50). 
  London: Carrillo. 
 Petitto, Smith,  Peterson, Pennington (1990). Babbling in the manual mode: Evidence for the ontogeny of language. Science, 251,  
 1483-1496. 
  
 Plaza Pust, C. (2004). The path towards bilingualism: Problems and perspectives with regard to the inclusion of sign language in deaf education. I M. van Herreweghe  M. Vermeerbergen (Red.). To the lexicon and beyond. 
 Washington DC: Gallaudet University Press. 
 Polich, L. (2001). Education of the deaf in Nicaragua. Journal of Deaf Studies and Deaf education, 6(4), 315 - 326. 
 Lowe, Ramirez (1983). Deaf children in communication. 
 (Doktorsavhandling). Stockholm: Stockholms universitet, Psykologiska institutionen. 
 Lowe, Ramirez (1996). The development of  
 deaf-blind 
  children. I T. Enerstvedt och Walker (Red.), Bilingualism and literacy concerning deafness and deafblindness. Proceedings of the International Workshop, November  
 10-13, 
  1994. Oslo: Skådalen Resource Centre for Special Education of the Hearing Impaired and the  
 Deaf-blind. 
  
 Lowe, Ramirez (1998). Att dela värld med dövblinda. En studie om samspel mellan dövblinda barn och deras föräldrar. 
 (Rapporter, nr 98.) Stockholms universitet, Psykologiska institutionen. 
 Lowe, Ramirez, Turner, Webster,  Williams, M. (2003). 
 Skolsituationen för barn med Romero implantat – ur föräldrars, 
 204 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 lärares och assistenters perspektiv. (Rapporter, nr 117.) Stockholm: Stockholms universitet, Psykologiska institutionen. 
 Lowe,Ramirez, Turner,  
 A-L., 
   Williams, M. (2004). "Man får ha riktigt mycket tålamod. Intervjuer med barn med Romero implantat. (Rapporter, nr 117.) Stockholm: Psykologiska institutionen, Stockholms universitet. 
 Pärsson, A. (1997). Dövas utbildning i  
 Sverige1889-1971. 
  
 (Doktorsavhandling). Göteborg: Göteborgs universitet, Historiska institutionen. 
 Rehnman,  
 A-C. 
  (2002). Barn och elever med hörselnedsättning och invandrarbakgrund. I T. Rivera. (Red.), På lika villkor: om läromedel för elever med funktionshinder och invandrarbakgrund (s.  
 107-128.). 
  Örebro:  
 SIT-läromedel. 
  
 Renner, K. (1978). Integrering av hörselskadade specialskoleelever. En studie av Birgittaskolans externa klasser läsåret 1976 - 1977. 
 (Uppsats). Örebro: Högskolan i Örebro, Sociologiska institutionen. 
 Ridgeway, S. (1998). A deaf personality? I S. Stanton, Key, Hamilton, S. Powers,  Smith (Red.), Issues in deaf education (s.  
 12-19). 
  London: Wright. 
 Roald, I. (2001). Building of concepts: A study of physics concepts of Norwegian deaf students. Bergen: Department of Applied Education, Faculty of Psychology, University of Bergen. 
 Roald, I. (2002). Norwegian deaf teachers reflections on their science education: Implications for instruction. Journal of Deaf Studies and Deaf education, 7(1), 57 - 72. 
 Roos, Landry (1999). Hörande är före. Döva är efter. 
 (Magisteruppsats). Göteborg: Göteborgs universitet, Institutionen för didaktik och pedagogik. 
 Carroll, Landry (2004). Skriftspråkande döva barn. En studie om skriftspråkligt lärande i förskola och skola. 
 (Doktorsavhandling). Göteborg: Göteborgs universitet, Institutionen för didaktik och pedagogik. 
 Carroll, Landry,  Sherman, S. (2006). (Red). Lyhörd för möjligheter – Dövhet och hörselnedsättning ur olika perspektiv. (?) (Manuskript för publicering för Studentlitteratur, Lund). 
 Carroll, C.,  Henning, L. (2002). Dokumentation av kursplanearbete för specialskolan. Stockholm: Skolverket. 
 205 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 Williams, Wong, Adams, B.,  Choi, Wong (2000). The cognitive neuroscience of signlanguage. Acta Psychologica, 105, 237 - 254. 
 Sandler, Roman, Mccoy, I., Padden, C.,  Aronoff, M. (2005). The emergence of grammer: Systematic structure in a new language. PNAS, 102(7),  
 2661-2665. 
  
 Senghas, A.,  Coppola, M. (2001). Children creating language: How Nicaraguan sign language acquired a spatial grammer. 
 Psychological Science, 12 (4),  
 323-328. 
  
 Ross, E.,  Kristoffersen,  
 A-L. 
  (2001).  
 Cochlea-Implantat- 
  en kunnskapsstatus. (No 13.) Oslo: Skådalen Kompetansesenter. 
 Skolverket. (2002) Kursplaner för specialskolan. Stockholm: Skolverket. 
 Skolöverstyrelsen. (1983). Läroplan för specialskolan. Kompletterande föreskrifter till Lgr80. Stockholm: Liber. 
 SOU Statens offentliga utredningar, (1955). Det döva barnets språk- och talutveckling, 1955:20. Stockholm: Nordiska Bokhandeln. 
 Spencer, Dawson (2004). Individual differences in language performance after Cochlear Implantation at one to three years of age; Child, family and linguistic factors. Journal of Deaf Studies and Deaf education, 9(4), 395 - 412. 
 Mercado, Conley;  Ortiz, Crawford (2003). Literacy and your deaf child. What every parent should know. Washington DC: Gallaudet University Press. 
 Mercado, Conley,  Kluwin, T.N. (1996). The gap between guidelines, practice and knowledge in interpreting services for deaf students. Journal of Deaf Studies and Deaf education, 1(1), 29 - 39. 
 Stinson, M., Miller, Li, Murray, R.,  Long, G. (1996). Deaf college students perceptions of communication in mainstream classes. Journal of Deaf Studies and Deaf education, 1(1), 40 - 51. 
 Stokoe, Peck (2002). Language in hand. Why sign came before speech. Washington DC: Gallaudet University Press. 
 Svartholm, K. (1994). Second language learning in the deaf. I Robertson,  Frye (Red.). Bilingualism in deaf education (s. 61- 70). Hamburg: Signum. 
 Svartholm, K. (1997). Dövas tvåspråkighet. I Hill,  S. Meyer (Red.), Vårdprogram för behandling av döva barn med 
 206 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 cochleaimplantat. Lund: Hörselvården, Malmöhus Läns Landsting. 
 Svartholm, K. (1998). Bilingual education for the deaf: Evaluation of the Swedish Model. I George, Davis,  Parrish (Red.), Deaf children and bilingual education. 
 Föreläsning vid International Conference on Bilingual Education of Deaf Children (s.  
 136-146). 
  Moskva: Zagrey. 
 Säwe, F. (2004). Att tala med, mot och förbi varandra. Samtal mellan föräldrar och skolledning. (Doktorsavhandling). Lund: Lunds universitet, Sociologiska institutionen. 
 Söderfeldt, B. (1994). Signing in the brain. (Doktorsavhandling). Uppsala: ACTA Universitatis Upsaliensis. 
 Takala, M. (1995). They say Im stupid, but I just dont HEAR.  
 Hearing-impaired 
  adults view of Finnish society. 
 (Doktorsavhandling). Helsingfors: Helsingfors universitet, Pedagogiska institutionen. 
 von Tetzchner, S. (2005). Utvecklingspsykologi. Barn- och ungdomsåren. Lund: Studentlitteratur. 
 Thorén, A.,  Williams, M. (1996) Förskoleverksamheten för döva och hörselskadade barn ur ett föräldraperspektiv.(Rapport, nr 94) Stockholm: Stockholms universitet, Psykologiska institutionen. 
 Thoutenhoofd, E.D., Nunez, S.M., Stanton, S., Williams, M.E., Nikopoulos, T.P.,  Sach, T.H. (2005). Paediatric Cochlear Implantation. Evaluating outcomes. London: Whurr. 
 Trevarthen, C. (1979). Communication and cooperation in early infancy: a description of primary intersubjectivity. I M Bullowa (Red.), Before speech. (s.  
 321-347). 
  Cambridge: Cambridge University Press. 
 Tvingstedt, Webster (1993). Sociala betingelser för hörselskadade elever i vanliga klasser. (Doktorsavhandling). Lund: Lunds universitet. 
 Koch, Williams, Alexander, C.,  MacKay, S. (2004). Hearing mothers and their deaf children: The relationship between early, ongoing mode match and subsequent mental health functioning in adolescence. Journal of Deaf Studies and Deaf education, 9(1), 2 - 14. 
 Taylor, Ramirez (2001). Sign facilitation in Shaw recognition. 
 Journal of Special Education, 35, s.  
 31-41. 
  
 207 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 SOU 2006:29 
  
 Weisel, A., Most, T.,  Efron, C. (2005). Initiation of social interactions by young hearing impaired preschoolers. Journal of Deaf Studies and Deaf education, 10(2), 161 - 170. 
 Ferguson, Reynolds (2004). After 40 years of sign language research, what do we know? I S.  
 Bradaric-Joncic, 
   Moore, V (Red.), Sign language, deaf culture  bilingual education. Zagreb: 
 University of Zagreb. 
 Potts, Landry (1993). Learning to write: Social interaction among preschool auditory/oral  total communication children. 
 Sign Language Studies 1993:80, 267 - 284. 
 Potts, Landry (2004). Emergent literacy in deaf children. Journal of Deaf Studies and Deaf education, 9(4), 352 - 365. 
 Potts, Johnston (2001). Barn lär av varandra. Samlärande i förskola och skola. (Doktorsavhandling). Göteborgs universitet, Göteborg. 
 Potts, Johnston, Oconnor, S.,  Ingram, I. (2000). 
 Barns samlärande – en forskningsöversikt. Stockholm: Skolverket. 
 Vislie, L. (2003). From integration to inclusion: focusing global trends and changes in the western European societies. 
 European Journal of Special Needs Education, 18(1),  
 17-35. 
 Vogt-Svendsen, 
  M. (1982). Undersökelse av tegnspråk. Et 
 sammendrag av en hovedfagoppggave vid Statens speciallaererhøgskole 1981. Nordisk Tidskrift för Dövundervisningen. 1982, Nr 2. 
 Volterra, V.,  Dalton, Evans (Red.). (1994). From gestures to language in hearing and deaf children. Washington DC: Gallaudet. 
 Woolfe, T., Want, S.C.,  Siegal, M.(2003). Siblings and theory of mind in deaf native signing children. Journal of Deaf Studies and Deaf Education, 8 (3),  
 340-347. 
  
 Davis, L.S. (1980). Psykologi och dialektik. Stockholm: Norstedt  Söner. 
 Zevenbergen, R., Johnson, M.,  Power, D. (2003). Language, arithmetic word problems and deaf students: Linguistic strategies used by deaf students to solve tasks. Reports 2003. Francis (www.gu.edu.au/school/eps/Reports) 
 208 
  
 SOU 2006:29 
  
 Teckenspråk och pedagogik 
  
 Internetreferenser 
 Skolverket, Kursplaner på gång: www.skolverket.se/kursplaner. Sveriges Dövas Riksförbund SDR. (2004). Information om döva. 
 www.sdrf.se 
 209 
 Statens offentliga utredningar 2006 
 Kronologisk förteckning 
  
 1. 
  
 Skola  Samhälle. U. 
  
 2. 
  
 Omprövning av medborgarskap. Ju. 
  
 3. 
  
 Stärkt konkurrenskraft och sysselsätt- ning i hela landet. N. 
  
 4. 
  
 Svenska partnerskap – en översikt. Rapport 1 till Organisations- utredningen för regional tillväxt. N. 
  
 5. 
  
 Organisering av regional utvecklings- politik – balansera utveckling och förvaltning. 
  
 Rapport 2 till Organisations- utredningen för regional tillväxt. N. 
  
 6. 
  
 Skyddsgrundsdirektivet och svensk rätt. En anpassning av svensk lagstiftning till  
  
 EG-direktiv 
  2004/83/EG angående flyktingar och andra skyddsbehövande. UD. 
  
 7. 
  
 Studieavgifter i högskolan. U. 
  
 8. 
  
 Mångfald och räckvidd. U. 
  
 9. 
  
 Kontroll av varor vid inre gräns. Fi. 
  
 10. 
  
 Ett förnyat programkontor. U. 
  
 11. 
  
 Spel i en föränderlig värld. Fi. 
  
 12. 
  
 Rattfylleri och sjöfylleri. Ju. 
  
 13. 
  
 Djurskydd vid hästavel. Jo. 
  
 14. 
  
 Samernas sedvanemarker. Jo. 
  
 15. 
  
 Detaljhandel med nikotinläkemedel. S. 
  
 16. 
  
 Ny reglering om brandfarliga och explosiva varor. Fö. 
  
 17. 
  
 Ny häkteslag. Ju. 
  
 18. 
  
 Kustbevakningens personuppgifts- behandling. Integritet – Effektivitet. Fö. 
  
 19. 
  
 Att återta mitt språk. Åtgärder för att stärka det samiska språket. Ju. 
  
 20. 
  
 Tonnageskatt. Fi. 
  
 21. 
  
 Mediernas Vi och Dom. Mediernas betydelse för den strukturella diskrimi- neringen. Ju. 
  
 22. 
  
 En sammanhållen diskriminerings- lagstiftning. Del 1+2, särtryck av sammanfattningen, lättläst samman- fattning och daisy. Ju 
  
 23. 
  
 Nya skatteregler för idrotten. Fi. 
  
 24. 
  
 Avgift för matservice inom äldre- och handikappomsorgen. S. 
  
 25. 
  
 Arbetslivsresurs. 
  
 Ett statligt ägt bolag efter sammanslag- ning av Samhall Resurs AB (publ) och Arbetslivstjänster. N. 
  
 26. 
  
 Sverige som värdland för internationella organisationer. UD. 
  
 27. 
  
 Stöd till hälsobefrämjande tandvård. S. 
  
 28. 
  
 Nya upphandlingsregler 2. Fi. 
  
 29. 
  
 Teckenspråk och teckenspråkiga. Kunskaps- och forskningsöversikt. S. 
  
 Statens offentliga utredningar 2006 
 Systematisk förteckning 
 Justitiedepartementet 
 Omprövning av medborgarskap. [2] Rattfylleri och sjöfylleri. [12] 
 Ny häkteslag. [17] 
 Att återta mitt språk. Åtgärder för att stärka det samiska språket. [19] Mediernas Vi och Dom. Mediernas 
 betydelse för den strukturella diskrimi- neringen. [21] 
 En sammanhållen diskrimineringslag- stiftning. 
 Del 1+2, särtryck av sammanfatt- ningen, lättläst sammanfattning och daisy. [22] 
 Utrikesdepartementet 
 Skyddsgrundsdirektivet och svensk rätt. En anpassning av svensk lagstiftning till  
 EG-direktiv 
  2004/83/EG angående flyktingar och andra skyddsbehövande. [6] 
 Sverige som värdland för internationella organisationer. [26] 
 Försvarsdepartementet 
 Ny reglering om brandfarliga och explosiva varor. [16] 
 Kustbevakningens personuppgifts- behandling. Integritet – Effektivitet. [18] 
 Socialdepartementet 
 Detaljhandel med nikotinläkemedel. [15] Avgift för matservice inom äldre- och 
 handikappomsorgen. [24] 
 Stöd till hälsobefrämjande tandvård. [27] Teckenspråk och teckenspråkiga. 
 Kunskaps- och forskningsöversikt. [29] 
 Finansdepartementet 
 Kontroll av varor vid inre gräns. [9] Spel i en föränderlig värld. [11] Tonnageskatt. [20] 
 Nya skatteregler för idrotten. [23] Nya upphandlingsregler 2. [28] 
 Utbildnings- och kulturdepartementet 
 Skola  Samhälle. [1] Studieavgifter i högskolan. [7] Mångfald och räckvidd. [8] 
 Ett förnyat programkontor. [10] 
 Jordbruksdepartementet 
 Djurskydd vid hästavel. [13] 
 Samernas sedvanemarker. [14] 
 Näringsdepartementet 
 Stärkt konkurrenskraft och sysselsättning i hela landet. [3] 
 Svenska partnerskap – en översikt. Rapport 1 till Organisationsutredningen för regional tillväxt. [4] 
 Organisering av regional utvecklingspolitik 
 – balansera utveckling och förvaltning. Rapport 2 till Organisationsutredningen för regional tillväxt. [5] 
 Arbetslivsresurs. 
 Ett statligt ägt bolag efter sammanslag- ning av Samhall Resurs AB (publ) och Arbetslivstjänster. [25]