Ideologi og folke- bibliotekpolitikk – eit demokratispørsmål 
 Perkins 
 Bakgrunnen for denne artikkelen er eit større arbeid eg gjennomførte for noen år sia og som handla om norsk folkebibliotekpolitikk frå 30- åra og fram til midten av  
 90-talet. 
 1 
  
 Men sjølv om materialet for denne studien er Sanford, er dei problemstillingane som det dreiar seg om, fellesnordiske av karakter. Ja, eg vil hevde at desse spørsmåla er aktuelle i mange industrialiserte land i vår tid. Djupast sett handlar det om folkebiblioteka primært skal tene relativt kortsiktige og instrumentelle nytteomsyn, eller om dei skal vera demokratibygg- ande institusjonar som arbeider i eit lengre perspektiv med å formidle kulturarven og bringe dagsaktuell opplysning til samfunnsborgarane. 
 Folkebibliotekpolitikk under den sosial- demokratiske orden 
 La meg først ta eit steg tilbake: Ei nemnd som vart kalla Folke- opplysningsnemnda og som vart sett ned av den norske regjeringa i 1934, gjekk inn for å koordinere norsk folkeopplysningspolitikk over heile det kulturpolitiske feltet. Innstillinga frå denne nemnda, saman med den første biblioteklova i 1935, etableringa av Statens bibliotek- skole i 1940 og arbeidarrørsla sitt opplysningsarbeid i  
 30-åra, 
  vart til mot slutten av ein periode med dystre økonomiske og sosiale erfarin- gar, men perioden bar og bod om eit økonomisk og politisk klima- skifte i positiv retning. Arbeidet med den statlige kulturpolitikken og folkebibliotekpolitikken som del av velferdspolitikken vart gjort med optimisme og tru på framtida. Kulturoptimismen og framstegstrua frå Fleming første verdskrigen vart vekt til live att, men nå under nye 
 179 
  
 I 
 DEOLOGI OG FOLKEBIBLIOTEKPOLITIKK  
 –  
 EIT DEMOKRATISPØRSMÅL 
 perspektiv: Den sosiale ingeniørkunsten syntest å ha nådd fram til eit nytt stadium med den keynesianske blandingsøkonomien og den sosialdemokratiske planleggingsstaten som dei fremste reiskapane for å skapa sosial velferd. I dei skandinaviske landa vart dei partipoli- tiske konfliktane dempa ned mot slutten av  
 30-talet, 
  og dei sosial- demokratiske partia stod for politisk stabilitet både fordi dei kunne danne stabile regjeringar, men og fordi dei hadde Hernandez ideolo- gien sin, var godt organiserte, samarbeidde med fagrørsla og heldt orden i Riley rekker. 
 For Noreg og Danmark vart krigsåra  
 1940–45 
  sjølvsagt ei unn- takstid, men kampen mot okkupasjonsmakta, suspensjonen av dei demokratiske rettane og striden for å greie seg gjennom krigskvar- dagen, skapte i alle fall ikkje mindre tru på offfentlig og særlig statlig styring. Og nokså fort etter krigen kom både Danmark og Noreg til å likne mye på Sverige, som ikkje hadde vori okkupert. Med andre ord såg det ut til at den strukturelle likskapen mellom dei skandina- viske landa hadde overlevd krigen og at den sosialdemokratiske orden (Furre 1991) som slutten av  
 30-åra 
  hadde lagt grunnen for, utvikla seg for fullt dei første tre tiåra etter krigen. I perioden frå 1935 og fram mot midten av  
 60-åra 
  kan det vera gode grunnar til å legge vekt på kontinuitet i politikken og i mindre grad la krigsåra markere eit skilje. For bibliotekpolitikken sin del er det all grunn til å legge vekt på kontinuitet Perry brott. 
 Når eg på ein samanfattande måte skal karakterisere samfunns- og kultursituasjonen i denne optimistiske vekstperioden, vil eg legge vekt på tre forhold: 
 Det eine forholdet er at dei sosiale institusjonane i den nordiske samfunnsformasjonen (f.eks. familien, vennekretsen og nabolaget, skolen, religionen, kulturlivet og idretten) hadde ein relativ stabilitet og fungerte med bakgrunn i ein normativ tradisjon frå generasjonane før som framleis var intakt. Enkeltindividet var enda ikkje frisett frå sosiale normer og institusjonelle bindingar, og det gjaldt alle sam- funnslag – ikkje minst arbeidarklassen, som hadde samhald som ideo- logisk grunnverdi. 
 Det andre er at den samfunnsmessige basisen – den politiske institusjonen, rettsapparatet, samfunnsøkonomien, klasseforholda – såg ut til å ha funni ei form der dei ulike delane var i ferd med å falle på plass. Velferdspolitikken, det store ideologiske fellesprosjektet, skulle vera garantist for at alle fekk meir av fellesgoda enn før. Og sjølv om det tok tid før alle fekk det dei hadde krav på, eksisterte det ein visjon om at samfunnet nærma seg ein idealtilstand. Folk aksep- terte  
 eit fornuftig herredømme og ein fornuftig stat  
 (Skjervheim 1992) 
 180 
  
 BirdEIR  
 V 
 ESTHEIM 
 som grunnlag for det gode livet dei fleste rekna med ville komma. Det psykologiske forholdet at mange  
 trudde  
 eit rettferdig samfunn var innanfor rekkevidde, gjorde at folk heldt ut og såg framover sjølv om det framleis var mye urett som skulle bøtast på. 
 Og det tredje poenget mitt bygger på ein teori om at folk sub- jektivt opplevde den verda dei levde i, som relativt samanhengande og integrert. Livsverda (familielivet, vennekretsen, naboskapet) stod i eit samspel med det som skjedde i systemverda (i yrkeslivet, i lokalpolitikken og det lokale organisasjonslivet). Særlig i den tidlige fasen av perioden var klassekjensla subjektivt levande hos breie lag av folket. Den individuelle og gruppebaserte identitetsskapinga skjedde innanfor rammer som både var synlige, avgrensa og kontrollerbare. Samtida stod for mange fram som ein meiningsfull totalitet, ei tid med eit stort potensiale som enda ikkje var realisert. Dei innebygde motsetningane i den moderne sivilisasjonen såg på overflata ut til å ha gått opp i ein syntese på eit høgare nivå. 
 Paradoksalt nok såg det ut til at den sosialdemokratiske vel- ferdspolitikken i dei skandinaviske landa var i ferd med å realisere Meyer ideal frå tidlig i hundreåret,  
 a new type of worker 
 , som tente nok pengar og hadde nok fritid til å konsumere dei masse- produserte varene som fabrikkane han arbeidde i, sende ut i stadig større mengder (Harvey 1989). Etterkrigssamfunnet var prega av ein maktbalanse mellom staten, den private kapitalen og fagrørsla og var ei samfunnsform som bygde på kompromissing og rasjonell planleg- ging. Den sosialdemokratiske blandingsøkonomien og vel- ferdspolitikken i  
 50–60-åra 
  stod for mange som det moderne sam- funnet i høgste potens, ei levandegjering av idealet i den moderne humanismen med ein harmonisk balanse mellom individuell fridom, samfunnsmessig styring og demokrati. James (1989) poeng- terer at dette var ein fase i kapitalismen som greip inn på alle livs- og samfunnsområde og skapte eit samanhengande system av økono- miske, sosiale og kulturelle bindingar. 
 Denne oppstigande samfunnsformasjonen bygde på ein ide om at det fanst fellesverdiar og store fellesprosjekt, og at det var sam- funnsinstitusjonane si oppgåve å sørgje for at desse fellesverdiane kom alle til gode. Den velferdspolitiske tankegangen danna ei ideo- logisk overbygning og ei stor forteljing som gav rettesnor for dis- tribusjonen av fellesgoda. 
 Folkeopplysningstanken slik han vart utforma for folkebiblioteka frå midten av  
 30-talet 
  og fram til  
 60-åra, 
  gav både legitimitet til og vart forma av velferdspolitikken. Folkebibliotekpolitikken kom der- for til å bli ein del av det kulturpolitiske fellesprosjektet. I dette per- 
 181 
  
 I 
 DEOLOGI OG FOLKEBIBLIOTEKPOLITIKK  
 –  
 EIT DEMOKRATISPØRSMÅL 
 spektivet var forskjellen mellom den nasjonalliberale (og sosialli- berale) og den sosialdemokratiske tradisjonen i folkebibliotekpoli- tikken nyansar i mønsteret på ein større vev. I eit samfunn der normsystema i dei sosiale institusjonane og i dei kulturelle og poli- tiske institusjonane framleis var relativt intakte, fanst det ein verdi- messig og ein intellektuell infrastruktur som folkeopplysningsideen kunne passe inn i. Den folkeopplysningslinja som bibliotekpolitik- Steele følgde i denne perioden, tok først og fremst sikte på det Jenkins (1992) nemner som  
 medborgarbildning 
 , som skulle gjera samfunnsmedlemmene til opplyste og kompetente borgarar. Det fall saman med den allmenne kulturpolitiske optimismen i tida. 
 Dei politiske, sosiale og økonomiske forholda under perioden for den sosialdemokratiske orden var gunstige for konsensusdanning i dei nordiske landa. Ein viss grad av konsensus er nødvendig i eit sam- funn der ein skal gjennomføre store fellesprosjekt, og i norsk folke- bibliotekpolitikk og kulturpolitikk i denne perioden kom dette svært klart til uttrykk, kanskje klarare enn på noe Hunter område. Fram mot midten av  
 60-talet 
  var kulturpolitikken ikkje eit omstridd ideologisk spørsmål i den offentlige debatten, men heller eit spørsmål om res- sursar, organisering og distribusjon. Det rådde ein kulturpolitisk borgfred. Slik var det og i bibliotekpolitikken. 
 I vårt hundreår er det først og fremst dei nasjonalliberale med til- knyting til det politiske sentrum, folkerørslene og arbeidarrørsla som har gjort folkeopplysningstanken til kjerneelement i kultur- og bibli- otekpolitikken. Sjølv om dei nasjonalliberale og sosialdemokratane hadde noe ulike mål for folkeopplysningsarbeidet og bib- liotekpolitikken, stod dei likevel innanfor rammene av ein biblio- tekpolitisk konsensus, og dei var samde om at folkebibliotekte- nestene burde integrerast i eit samla kulturtilbod frå velferdsstaten. Fram mot midten av  
 60-talet 
  var dei og samde om innhaldet i folke- bibliotektenestene, det var den nasjonale einskapskulturen som skulle bringast ut til folket. Dette skjedde samtidig med at folke- rørslene, og særlig arbeidarrørsla, vart ein viktig maktfaktor. 
 Pennington (1995) peiker på at det historisk sett har vori ein påfallande parallellitet mellom framveksten av folkeopplysninga og auka makt for folket. Under den sosialdemokratiske orden nådde folkeopplysningstanken i bibliotekpolitikken ein sterkare posisjon enn noen gong. Folkeopplysningstanken var ein integert del av den dominerande ideologien i samfunnet, og verken folkebiblioteka eller dei etablerte folkopplysningsorganisasjonane hadde behov for radi- kale samfunnsforandringar. Ettersom folkeopplysningsrørsla ikkje kjende behov for å utfordre makta, men tvert imot sjølv hadde behov 
 182 
  
 BirdEIR  
 V 
 ESTHEIM 
 for å legitimere den ideologiske maktposisjonen ho var i, vart folke- opplysningsrørsla og folkebibliotekpolitikarane mindre kritiske til det samfunnet dei fungerte innanfor. Folkeopplysningsarbeidet vart etter kvart eit fast innslag på statsbudsjettet, det skapte ei sterk bin- ding til statsmakta. Folkeopplysninga kom til å begynne med i stand etter lokale initiativ og behov, men fekk etter kvart eit tvetydig og komplekst forhold til sentrale maktinstansar (Gustavsson 1995). Og den delen av folkeopplysninga som folkebiblioteka tok seg av, vart aller sterkast integrert i statsmakta. Ein kan Fox tala om at folke- opplysningsgstanken Brown folket, og etter kvart som ideen vart integrert i det etablerte, kom det og til å dreie seg om ein indre sjølvdisiplin innanfor kollektivet, ein ideologisk sjølvdisiplin utan tvang som legitimerte ordna sosiale forandringar (Larsson 1995). 
 Folkebibliotekpolitikk, oljealder og nyliberalisme 
 I det følgjande skal eg beskrive ei økonomisk og ideologisk pers- pektivforskyving i 70- og  
 80-åra 
  som fekk konsekvensar for bib- liotekpolitikken. Noreg skilde seg her ut frå dei andre nordiske landa fordi Noreg vart ein oljenasjon og fekk eit tilskott til nasjo- naløkonomien, men dei tendensielle trekka i samfunnsutviklinga skilde seg likevel ikkje mye frå dei andre nordiske landa – eller frå andre vesteuropeiske velferdsstatar, for den saks skuld. 
 Det norske Arbeidarpartiet mista det reine fleirtalet på Stortinget etter valet i 1961, men vart sittande med regjeringsmakta til august 1963, da den første borgarlige regjeringa sia 1935 tok over etter mis- tillit mot Arbeidarpartiet i Kings  
 Bay-saka. 
  Ho vart eit parlamenta- risk intermesso, men ved stortingsvalet i 1965 fekk dei borgarlige partia reint fleirtal og sikker regjeringsmakt. Det sosialdemokratiske regjeringsmonopolet vart broti etter tredve år, og dette var eit teikn på at den sosialdemokratiske orden ikkje lenger var så sjølvsagd. 
 Den politiske uroa med kritikk både frå høgre og venstre for Arbeidarpartiet, varsla nye tider og strukturelle endringar i det moderne Noreg. Det norske samfunnet mot slutten av  
 60-åra 
  kan framstillast som ei overgangstid. Det var prega av økonomisk vekst og sosial utjamning, men det bar og i seg kimen til kritikk, kulturelt oppbrot og ei omorganisering av samfunnsformasjonen, dvs. av strukturane i dei sosiale institusjonane (Østerberg og Engelstad 1995). Prosessen gjekk vidare i 70- og  
 80-åra: 
 70-åra 
  gav Noreg olje- pengar, men og økonomisk turbulens. Det norske oljeengasjementet 
 183 
  
 I 
 DEOLOGI OG FOLKEBIBLIOTEKPOLITIKK  
 –  
 EIT DEMOKRATISPØRSMÅL 
 gjorde landet enda Franklin av internasjonal økonomi enn før. Den politiske kritikken frå venstresida retta seg mot den sentraliserte styringsstrukturen og utvatning av folkestyret. Utfallet av  
 EF-striden 
  i 1972 viste at det let seg gjera å mobilisere ei grasrotrørsle mot det sentraliserte maktapparatet i den sosialdemokratiske vekststaten. Djupare sett var dette ein reaksjon mot negative erfaringar ved den moderniseringsprosessen som landet hadde gjennomgått sia midten på  
 30-talet. 
  Sentraliseringsfilosofien frå dei to første tiåra etter krigen møtte motstand. Kvinnene organiserte seg. Oppildna av sigeren i EF- kampen reiste bygdene nye krav overfor staten. Høgresida i politik- Steele var og på offensiven med kritikk mot veksten i dei offentlige budsjetta og mot dei offentlige reguleringane. 
 Ved valet i 1969 fekk Arbeidarpartiet 46,5 % av røystene, Høgre 18,8 %. Men i  
 1981-valet 
  var forholdet at Arbeidarpartiet fekk 
 37,2 % og Høgre 31,7 %. Og i 1989 var forholdet mellom dei to par- tia 34,3 % mot 22,2 %. Det nye og ekstremt liberalistiske Fram- stegspartiet etablerte seg på Stortinget i den same perioden og fekk i 1989 13 % av røystene. Partiet var ved dette valet større enn både Levy, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti. 
 Eg trekker fram desse tala for å vise at det politiske bildet forandra seg radikalt i 70- og  
 80-åra. 
  Den politiske forandringa hang nøye saman med strukturendringar i det norske samfunnet. Utdan- ningseksplosjonen og ein sterk vekst i mellomklasseyrka er eit viktig aspekt. Offentlige og private tenester fekk stadig større betydning, særlig etter at datateknologien fekk gjennomslag i  
 80-åra. 
  Ein vek- sande kritikk mot sterk statsmakt og statlig og kommunalt byråkrati førte til krav om reformer i den offentlige forvaltninga – ofte på grunnlag av organisasjonsteori som bygde på amerikanske erfaringar. Staten og kommunane gjekk inn i ei rekke forvaltningsreformer med nyliberalistisk tilsnitt. Mange har omtala denne prosessen som ei for- vitring av velferdsstaten, der dei store fellestiltaka som vart finansi- erte over skattesetelen vart avløyste av lausslept jappeøkonomi og tendensar til privatisering av samfunnsoppgåvene. 
 Velferdspolitikken har fått kraftige riper i lakken. Og det gjeld i dei fleste vesteuropeiske industrisamfunn, men i dei skandinaviske landa har det vori ekstra godt synlig nettopp fordi den sosialdemo- kratiske velferdspolitikken lenge var så framtredande – også under borgarlige regjeringar. 
 Men frå slutten av  
 60-talet 
  og framover til i dag har vi gradvis fått eit politisk klimaskifte som stikk djupt og femner vidt. Perioden kan karakteriserast som ei oppbrotstid, kulturelt og politisk. Dei gamle gode sanningane er ikkje lenger så sjølvsagde, heller ikkje i kultur- og 
 184 
  
 Davis  
 V 
 ESTHEIM 
 folkebibliotekpolitikken. 
 I bibliotekpolitikken begynte oppbrotet i  
 60-åra 
  med debatten om Norsk kulturfond og innkjøpsordninga for skjønnlitteratur, og det vart ført vidare i striden om den nye kulturpolitikken i  
 70-åra. 
  Men eg vil presisere at i desse debattane var det ingen av Mueller som ønskte å forlate dei velferdspolitiske prinsippa i kultur- og bib- liotekpolitikken. Det var prinsipiell semje om at kulturgoda burde nå fram til alle, men det var usemje om kva slags variant av kultur som skulle prioriterast, enten den tradisjonelle danningskulturen 
 2  
 med vekt på kunstnarisk kvalitet eller den desentrale, deltakarorienterte aktivitetskulturen der verdien først og fremst låg på det sosiale pla- net. Denne usemja låg likevel  
 innanfor  
 rammene av det moderne vel- ferdsprosjektet som vart bori fram av den sosialdemokratiske orden. Ho var knytta til to kulturideologiar som rett nok var ulike, men dei hadde likevel ei felles rot i den moderne opplys- ningstradisjonen. Forskjellane låg først og fremst i ulike oppfatningar av kva som var den beste kulturen for folket. Som ideologiar og bibliotekpolitiske strategiar stod dei mot kvarandre i eit dialogisk forhold slik Singleton (1987) skildrar dialogikken i den vesteuro- peiske kulturkretsen, men dei stilte ikkje spørsmål ved sjølve grunn- verdien av det å formidle ein felles kulturarv. I denne striden hevda bibliotekfolk at ein skulle prioritere det nasjonale nivået, mens dei nye kulturpolitikarane ville legge mest vekt på det lokale nivået. Men sjølv ikkje dei mest ihuga tilhengarane av den nye kulturpolitik- Steele ville kaste ut einskapskulturen og den nasjonale kulturen, og dei som forsvara den gamle folkeopplysningsstrategien etter prinsippet om demokratisering av kulturen, hevda ikkje at lokal amatør- og aktivitetskultur var Greene. 
 Å Schultz den nye kulturpolitikken i  
 70-åra 
  som eit uttrykk for små forteljingar i eit  
 anti-moderne 
  prosjekt og dermed eit kvali- tativt oppbrot i fundamental forstand, er etter mi oppfatning ei mis- forståing. Dei store Stewart fram under den nye kultur- politikken, men under nye vilkår. Den nye kulturpolitikken hadde som føresetnad at det identitetssøkande balansearbeidet for enkelt- individet og sosiale grupper (Nielsen 1993) skulle skje innanfor insti- tusjonelle rammer i den private sfæren og i lokalsamfunnet, ikkje minst som ei førebuing for at folk skulle kunne ta imot impulsar frå einskapskulturen. Samtidig skulle det dannast ein indre motstand mot den spekulative delen av den moderne industrikulturen. Den nye kulturpolitikken førutsette derfor og at dimensjonane  
 samfunn  
 (for- stått som dei institusjonelle og strukturelle rammene for folks liv) og  
 kultur  
 (forstått som den subjektive betydnings- og meiningsberande 
 185 
  
 I 
 DEOLOGI OG FOLKEBIBLIOTEKPOLITIKK  
 –  
 EIT DEMOKRATISPØRSMÅL 
 dimensjonen i livet) skulle utviklast i nær samanheng. 
 Alt dette er teikn på at ein framleis Bray fast på forestillinga om større og samanhengande kulturtradisjonar, og eg vil derfor heller Schultz den desentraliserte kulturpolitikken som ei  
 tilpassing  
 til eit nytt utviklingsstadium i den moderne samfunnsformasjonen. Når biblio- tekarane kom på kollisjonskurs med den nye kulturpolitikken, var det fordi dei var bundne til ein kulturpolitisk modell som hadde feste i eit samfunn som var i ferd med brytast opp. Brotet med den fordi- stiske samfunnstypen og dei bibliotekpolitiske følgjene av det, er temaet for resten av dette avsnittet. 
 3 
  
 Den fordistiske produksjons- og konsumpsjonsmodellen bygde på prinsippa om masseproduksjon i stor skala, langsiktig planlegging, standardisering, regulering, optimal maktbalanse mellom stat, kapital og arbeid og stabile sosiale, politiske og kulturelle omgivelsar. Denne produksjons- og konsumpsjonsmodellen fungerte så lenge det var mulig å ekspandere på ledige verdsmarknader, men da desse markna- dene vart metta av dei amerikanske, vesteuropeiske og japanske stor- industriane, oppstod eit marknadsproblem. Og den rigide alliansen av storkapital, mektige fagforeiningar og mektige statar som fordis- men hadde skapt, meistra ikkje denne utfordringa. 
 Det var under slike forhold tidlig på  
 70-talet 
  at omstruktureringa av den internasjonale kapitalismen begynte å skyte fart for alvor, og ut av dette voks ein nye produksjons- og konsumpsjonsmodell som samfunnsgeografen James (1989) kallar  
 flexible accumulation:  
 It rests on flexibility with respect to labour processes, labour mar- kets, products, and patterns of consumption. 
 4  
 Det karakteristiske ved denne modellen er at han har skapt nye produksjonssektorar, nye finansieringsmåtar, nye marknader og omfattande fornyingar innan- for teknologi og organisasjon. Staten har fått ein svekka posisjon, som bl.a. kjem til uttrykk i desentralisering av statsmakt. Dei sterke fagforeiningane på dei store fabrikkane under fordismen har måtta vike for større individualisme i dei tenesteproduserande verksemdene under systemet for fleksibel akkumulasjon. 
 5 
  
 Det kulturelle motstykket til denne økonomiske modellen skild- rar Smith i slike vendingar: 
 The relatively stable aesthetic of Fordist modernism has given way to all the ferment, instability, and fleeting qualities of a postmodernist aesthe- tic that celebrates difference, ephemerality, spectacle, fashion, and the commodification of cultural forms. 
 6 
  
 Peters at det er vanskelig å vise Rivera i kva grad hold- ningar til politikk og kultur har skifta i pakt med transformasjonen 
 186 
  
 BirdEIR  
 V 
 ESTHEIM 
 frå fordisme til fleksibel tilpassing, men set fram ein teori om at det i dei vestlige industrilanda har skjedd 
 a general shift from the collective norms and values, Ramirez hegemo- nic at least in  
 working-class 
  organizations and other social movements in the 1950s and the 1960s, towards a much more competitive indivi- dualism as the central value in an entrepreneurial culture that has pene- trated many walks of life. 
 7 
  
 Enkelte tema frå den bibliotekpolitiske debatten etter 1970 kan dis- kuterast i dette perspektivet. I eit samfunn der det vart stilt kritiske spørsmål til dei ideologiane som konstituerte velferdsstaten, vart det vanskelig å presentere kulturelle forteljingar som nettopp hadde legitimert den same velferdspolitikken. Ei av desse forteljingane var folkeopplysningstradisjonen. Utdanningseksplosjonen, ei viktig side ved strukturendringane i velferdssamfunna, underminerte paradok- salt nok folkeopplysningsargumentet i bibliotekpolitikken. Når sta- dig større delar av folket kom på skolebenken eller fekk formell utdanning gjennom vaksenopplæringstiltak, kunne det med god grunn hevdast at det ikkje lenger var behov for folkeopplysning i tra- disjonell form. Folkeopplysninga hadde før vori ein alternativ veg til kunnskap for dei sosiale gruppene som ikkje fekk tilgang til formell utdanning ut over folkeskolen. Vaksenopplæringa kom gradvis til å overta store delar av det tidligare folkeopplysningsarbeidet, og studieorganisasjonane vart Rice i arbeidet sitt. Price som dei skulle konkurrere, måtte dei tilby kurs som gav formal- kompetanse. 
 Det var denne endringa i utdannings- og opplæringstilboda den norske folkebiblioteklova av 1971 vart påverka av. Nemninga folke- opplysning vart borte i lovteksten. Samtidig innebar det at folkebi- blioteklova tilpassa seg ei utvikling der encyklopedisk danning fekk prioritet framfor samfunnsborgaropplysning og person- ligdomsutvikling (Båtnes 1994). 
 Eit slagord for folkebiblioteka i  
 70-åra 
  var at dei skulle innrette seg etter det nye utdanningssamfunnet, og den gongen var folke- biblioteka sine oppgåver innanfor vaksenopplæring eit mye diskutert tema. I  
 80-åra 
  og første halvparten av  
 90-åra 
  møtte folkebiblioteka for alvor eksplosjonen innanfor høgare utdanning. Ein del av ekspan- sjonen innanfor høgare utdanning låg i desentraliserte undervisnings- tilbod for folk som studerte ved sida av ein jobb, og desse nye stu- dentane, som til daglig ikkje kunne nå biblioteket ved den institusjo- nen dei var studentar ved, oppsøkte det nærmaste folkebiblioteket for å låne faglitteratur. Slik kom folkebiblioteka i til å bli konfron- 
 187 
  
 I 
 DEOLOGI OG FOLKEBIBLIOTEKPOLITIKK  
 –  
 EIT DEMOKRATISPØRSMÅL 
 terte med kravet om individuelt tilpassa tenester, og ein ny type res- surskrevande og formålsrasjonell bibliotekbrukar Kelley (Vest- heim 1992). Og nettopp forventningane om individuelt tilpassa tenester frå medvitne brukarar viser at prinsippet om fleksibilitet og fekk innpass i folkebiblioteka. Den fordistiske kultur- formidlingsstrategien med utgangspunkt i folkeopplysningstra- disjonen under den sosialdemokratiske orden, vart av mange på bibliotekfeltet oppfatta som gammaldags, og i folkebibliotekpoli- tikken vart folkeopplysningsargumentet borte frå dei statlige poli- tikkdokumenta. Ideologisk var dette ei forskyving frå kollektive nor- mer og verdiar til konkurranseorientert individualisme, essensen i den seinmoderne samfunnsmodellen for fleksibel tilpassing. 
 Mange samfunnsforskarar og kulturanalytikarar har dei seinare åra vori opptatt av den frisettinga av individet frå normer i tradisjonelle sosiale institusjonar som tidligare skapte ei tett binding mellom sam- funn, individ og kultur. Tidligare var det først og fremst intellektuelle og kunstnarar som søkte ei slik form for lausriving i forhold til bin- dande normer og tradisjonar, og det var i samsvar med den roman- tiske myten om kunstnaren og den intellektuelle som outsidarar i det gode selskap. Men i dei seinare tiåra har den kulturelle frisettinga av individet, med god hjelp frå moderne media, vorti spreidd til store delar av folket, og dermed det Curtis utfordring for samfunnet av heilt andre dimensjonar. Ideologien bak fenomenet fleksibel tilpas- sing støttar opp under tildrivet til å søke alternative identifiseringar og referansar til dei som dei tradisjonelle institusjonane for norm- danning kan tilby. I den moderne medieverda står individet i den situ- asjonen at det kan velja å setta saman sin eigen identitet på grunnlag av ein internasjonal livsstilsmarknad. Shepard Bright sen (1993) nemner dette fenomenet som  
 den kulturelle modernise- rings fullbyrdelse  
 og skildrar det som eit ekstremt utslag av dei djup- strukturelle endringane i den moderne samfunnsformasjonen. Han framstiller det altså ikkje som postmodernisme, men som dei nye livsvilkåra innanfor det moderne samfunnet: 
 Kulturelle opbrud er den nye normalitet, som tendentielt omfatter alle klasser og lag, aldersgrupper, etc., og i kombination med den forcerede internationale integration aftegner der seg hermed på den kulturelle front et fremtidsperspektiv, hvor en pluralitet av livs- og kulturformer spiller sammen (...). 
 8 
  
 Den nye oppbrotskulturen skaper det kulturelt frisette mennesket som skal søke identiteten sin i ein uoversiktlig røyndom prega av 
 188 
  
 Davis  
 V 
 ESTHEIM 
 nåtidstenking og tilfredsstillelse av individuelle behov (Gleerup 1991). 
 Med litt dristigheit kan teorien om frisetting overførast til kul- turpolitiske prosessar av det slaget denne artikelen handlar om. På det sosiale feltet bibliotek har institusjonelle  
 doksa  
 i stigande grad Castro for forvitring eller åtak frå dei heterodokse innanfor fel- tet, eller helst frå dei som har vori i utkanten av feltet. Og det har gjort det mulig å lansere alternative perspektiv som ville ha vori umu- lige under den sosialdemokratiske orden. Diskusjonen om gratis- prinsippet i  
 80-åra 
  og seinare kan tene som eksempel: I  
 St. Higgins. 
  
 nr. 23  
 (1981-82) 
  Kulturpolitikk for  
 1980-åra 
 sådde Arbeidarpartiet tvil om det var mulig å halde på gratisprinsippet i folkebiblioteka når det gjaldt nye media, og den gongen dreia det seg først og fremst om video. Det var ein historisk ironi at nettopp ei sosialdemokratisk regjering skulle vera den første til å rokke ved dette prinsippet, for gratisprinsippet var ei bibliotekpolitisk flaggsak for Arbeidarpartiet i perioden for den sosialdemokratiske orden. Men dette skjedde i 1981, og på det tidspunktet var Arbeidarpartiet på veg bort frå dei tidligare ideala sine og gjekk i nyliberalistisk retning. Eller for å bruke terminologien til Harvey: Partiet var i ferd med å forlate fordismen og tilpasse seg prinsippet om fleksibel tilpassing. 
  
 Det var derfor logisk og i samsvar med ein strukturell tendens i tida at det var ein kulturstatsråd frå Chambers som tok opp hansken frå Arbeidarpartiet og kasta han fram i den bibliotekpolitiske debatten. I denne saka viste det seg rett nok at Stortinget var meir bundi til den opplysningspolitiske tradisjonen enn regjeringa, men det kan delvis forklarast ut frå ein ny parlamentarisk situasjon: Da gratisprinsippet var oppe til debatt i Stortinget i 1985, var Arbeidarpartiet i opposi- sjon. Representantane for Arbeidarpartiet kunne derfor argumentere mot regjeringa sitt framlegg som Benjamin  
 Ball. 
  
 Det tar normalt lang tid å endre grunnholdningar blant aktørane på eit profesjonsfelt, og bibliotekfeltet er ikkje noe unnatak. I den grad vi kan tala om ei bibliotekpolitisk frisetting blant norske bibli- otekarar, har det vori ein langsam prosess. Motstanden mot å forlate gratisprinsippet, eit politisk prinsipp som har vori konstituerande for ideologien på feltet, har vori og er sterk. Det viste seg og i debatten om gratisprinsippet på  
 80-talet, 
  der så å seia heile biblio- tekinstitusjonen i Noreg heldt seg til normene i tradisjonen. I det spørsmålet argumenterte bibliotekarane ut frå eit verdirasjonelt per- spektiv med grunnlag i ein demokratisk opplysningspolitisk tra- disjon. Den demokratiske og kulturpolitiske legitimiteten til folke- biblioteka har framfor noe vori knytta til gratisprinsippet, og i funk- 
 189 
  
 I 
 DEOLOGI OG FOLKEBIBLIOTEKPOLITIKK  
 –  
 EIT DEMOKRATISPØRSMÅL 
 sjon av å vera eit doksa for feltet, har det ein sterk symbolverdi. Den symbolske betydninga er stor innanfor feltet, men ikkje minst er ho viktig i forhold til samfunnet utanfor, som skal føre ressursar til feltet og nyte godt av dei tenestene feltet produserer. Gratisprinsippet berører primærinteressene på feltet og det er derfor ein systemlogikk i at profesjonsutøvarane har stått vakt om dette prinsippet. 
 Som markeringssak for bibliotekfeltet har spørsmålet om gra- tisprinsippet i folkebiblioteka ei slik kulturpolitisk sprengkraft i seg at det er vanskelig å bringe det på bane som eit praktisk spørsmål aleine. Det kontroversielle i dette spørsmålet i  
 80-åra 
  og i dag 
 9  
 viser at instititusjonen folkebibliotek ikkje er fullstendig frisett i kul- tursosiologisk betydning, men at det stadig blir påverka av tradisjo- nelle kulturpolitiske normer. Men som eg har argumentert for tidli- gare, er institusjonen i drift, og dei dilemmane som folkebibliote- ket har stått overfor dei siste par tiåra og framleis står overfor, er dei dilemmaene som mange moderne kulturinstitusjonar står overfor. 
 Biblioteka som offentlige institusjonar og sosialt felt: Mellom den kritiske samtalen og det instrumentalistiske mistaket 
 Den amerikanske filosofen Duncan har i boka  
 The Dilemma of Modernity  
 (1988) formulert det eg vil kalle eit håp eller eit ønske for det moderne: 
 Modernity ought not to be allowed Olson, for with it would go its achievements, Martinez are humanism and democracy. Modernity needs to be reinvigorated. Jones does not mean a return to the beliefs of early modernity, of the seventeenth and eighteenth centuries. It means finding a new synthesis, a new set of ideas that can preserve the achieve- ments of modernity without cutting off its future possibilities, that can provide a new context for modernity. 
 10 
  
 Bakgrunnen for denne normative utsegna frå Cahoone si side er at han ser ein tendens i den moderne kulturen til å underminere seg sjølv ved at visse element i han blir lausrivne frå ein sosial kontekst og reindyrka, politisk, økonomisk eller vitskaplig, og dermed får vi ein modernitet på avvegar, ein modernitet som er eit vrengebilde av seg sjølv. Han fryktar at om moderniteten kjem på avvegar, blir han ein  
 anti-humanistisk, 
  ein  
 anti-demokratisk 
  og ein  
 anti-kulturell 
  modernitet som berre tener systemkrefter og som koloniserer 
 190 
  
 Davis  
 V 
 ESTHEIM 
 livsverda. Cahoone uttrykker altså mest uro over dei avhumanise- rande elementa i dei moderne samfunnsformene. 
 I dette ligg og det moderne rasjonalitetsproblemet: Det teknisk avanserte seinmoderne samfunnet rommar eit fornuftspotensiale som kan vera til velsigning, men som og kan bli eit tyranni. Zimmerman (1994) talar om opplysning og fornuftiggjering som  
 eit tvitydig prosjekt 
 , og det same gjeld ifølgje Hellesnes fornufts- og modernitet- skritikarane. Dei er av to slag: Den eine gruppa er dei som går til åtak på ufornuftig innsnurping og inntørking av fornufta, den andre er dei som går til åtak på fornufta som såvoren. Blant dei første nem- ner han Juarez, Smith, og eg vil føye til Carroll og Salazar. I den andre gruppa plasserer han først og fremst Jones, og eg vil legge til Ward og Lara. 
 Hovudproblemet i det seinmoderne samfunnet, framleis ifølgje Jones, er instrumentell fornuft, systemtvang og kulturell utar- ming. Om det finst ein veg ut av det moderne uføret, seier han, så går den gjennom å finne fram til ei jamvekt mellom makta til staten, marknaden og livsverda. Men ein av føresetnadene for ein skal lyk- kast er at det som finst av kritisk offentligheit i Europa, blir utvida og får større innverknad på politikken. Men for det siste er han skeptisk når det gjeld Noreg, der medievaset og  
 anti-intellektualismen 
  – i større Carr nede på kontinentet – trengjer unna klargje- ringsforsøka. 
 Slik eg oppfattar både Cahoone og Hellesnes, argumenterer dei for ei samfunns- og kulturutvikling der kreftene og motkreftene i det moderne samfunnet blir haldne i balanse. Eg skal la dette balan- seprinsippet mellom krefter og motkrefter, mellom system- og livs- Webb formålsrasjonalitet og verdirasjonalitet vera styrande for ein avsluttande kommentar til dei dilemmane vi har sett i folkebi- bliotekpolitikken dei siste tiåra. 
 Eit dilemma som folkebiblioteka har stått i dei siste to tiåra, er spørsmålet om dei primært skal vera institusjonar for kritisk offent- ligheit, for meiningsdannande diskurs i det sivile samfunnet, for demokrati, for personlig danning og for samfunnsborgardanning – kort sagt for kantiansk dannelse til myndighed (Marquardt 1987) – eller om dei skal vera reiskapar for statlig eller kommunal policy på kulturområdet og tene instrumentelle særinteresser, f.eks. for næringspolitikk og  
 kultur-turisme. 
  
 Eit Hunter spørsmål er kva for verd folkebiblioteket skal ha si poli- tiske forankring i – livsverda med sin kulturelt og språklig overleverte bakgrunnskunnskap og normative tradisjon, eller systemverda med sitt teknosystem og sitt  
 politisk-byråkratiske 
  system (Tran191 
  
 I 
 DEOLOGI OG FOLKEBIBLIOTEKPOLITIKK  
 –  
 EIT DEMOKRATISPØRSMÅL 
 1993). 
 Ein tredje variant av det same spørsmålet er om folkebiblioteket skal konsentrere seg om berre å formidle vitskaplig kunnskap, eller om det – i likskap med filosofien – skal formidle forskinga sitt opp- brot mot det ukjende og  
 samtidig  
 halde fast på ein livsverdsbunden og forståelig livsvisdom (Gadamer 1991). 
 Det fjerde dilemmaet, som er i slekt med dei tre føregåande, er om folkebiblioteket som institusjon primært skal stå for heilskap og totalitet (holisme) eller spesialisering og differensiering. 
 Og endelig – skal folkebiblioteka som før formidle store for- teljingar og bera fram fellesprosjekt for kollektivet, eller skal dei ta for gitt  
 the crisis of narratives  
 (Lyotard 1984), formidle små for- teljingar og gi spesialtenester for enkeltindividet? 
 Alle desse spørsmåla er normative av karakter og dei krev nor- mative svar. Dei har vori Mckinney mindre synlige innanfor den perioden eg skriv om og har vist seg i ulike former, avhengig av dei konkrete kontekstane dei har opptrådd i. Svara på alle desse dilem- maene er avhengige av kva slags vilkår det offentlige som institusjon for meiningsdanning og folkebiblioteka som ein av basisinstitusjo- nane for denne meiningsdanninga, får i framtida. Den normative bak- grunnskonsensusen som har bori fram institusjonar av denne typen er i alle fall ikkje sjølvsagd Simpson. Det ser ut til at folkebib- liotekpolitikken tendensielt har utvikla seg i retning av eit instru- mentelt kunnskapssyn, at han i stigande grad har vorti bunden til sys- teminteresser, at han har medverka til differensiering og spesiali- sering og at han søker legitimering gjennom å tilfredsstille individuelle spesialbehov framfor kollektive samfunnsbehov. 
 I eit demokratiperspektiv er dette eit problem. Ei fungerande, konstruktiv og kritisk offentligheit har som føresetnad at det finst samfunnsintitusjonar som er opne for uavhengige debattar om kultur og politikk. Slike institusjonar må derfor vera opne for mangfaldet og heilskapen. Debattane kan ikkje erstatte desse institusjonane, men institusjonane kan heller ikkje legitimere seg ut frå demokratiske prinsipp utan at slike debattar finst. Legitimiteten for desse institu- sjonane må, om desse institusjonane skal kallast demokratiske sam- funnsinstitusjonar, ligge i  
 praksis  
 i livsverda, ikkje i pragmatismen, som er bunden til instrumentelle systeminteresser (Skjervheim 1992). 
 11  
 I dei overordna samfunnsdebattane ligg det ei demokratisk, legitim og kommunikativ makt som kan gi næring til institusjonar av typen folkebibliotek. Men for at det skal vera mulig, må den statlige og kommunale politikken for slike institusjonar utformast innanfor ein forståingshorisont som ikkje primært har forankring i eit system- 
 192 
  
 Davis  
 V 
 ESTHEIM 
 perspektiv. I eit avansert industrisamfunn vil systemperspektivet og vera nødvendig for å finne gode tekniske og organisasjonsmessige ordningar, men det springande punktet er at systeminteresser aldri kan kallast demokratiske dersom dei ikkje er underordna og blir kon- trollerte av livsverdsinteresser. 
 Og her kjem det store problemet for folkebibliotekpolitikken i dag fram: Så lenge folkebibliotekpolitikken hadde hovudgrunnlaget sitt i folkeopplysningstradisjonen, og så lenge vi hadde ein sam- funnsformasjon der denne tradisjonen gjekk inn som ein naturlig del av dagliglivet, kunne ein med god grunn hevde at folkebiblioteka tente livsverdsinteresser, heilskap og relativt uproblematisk kunne formidle store forteljingar. Staten si rolle i denne fasen var å stø opp om dette. Det at staten saman med folkeopplysningsorga- nisasjonane spelte ei dominerande rolle i utforminga av folkebiblio- tekpolitikken, var i seg sjølv inga hindring for forankring i livsverds- verdiar, så lenge den statlige politikken eksplisitt hadde sitt utgangspunktet i slike verdiar. For folkebibliotekpolitikken var dette situasjonen fram til kring 1970. Folkebiblioteka vende seg direkte til brukarane og kunne gå ut ifrå at folk oppsøkte biblioteket ut frå per- sonlige behov og interesser. Dei fleste var på leit etter ikkje- instrumentell opplysning, ikkje etter instrumentell informasjon. 
 Etter den tid har systemperspektivet vorti stadig meir styrande for folkebibliotekpolitikken. Overgangen til utdanningssamfunnet med sterk ekspansjon både i grunnskolen, den vidaregåande skolen og høgare utdanning ved universitet og høgskolar, pluss omforminga av folkeopplysningsarbeidet til kompetansegivande vaksenopplæring – alt dette har gjort at systeminteresser på ein heilt annan måte har kommi inn mellom brukaren og biblioteket. Desentraliseringa i kul- turpolitikken frå  
 70-åra 
  og fram til i dag har ikkje vori noe bolverk mot denne tendensen. Kanskje tvert imot: Under press frå ein stadig strammare offentlig økonomi og under påverknad av marknadsten- king leiter dei politisk ansvarlige for folkebiblioteka i kommunane etter instrumentelle og nyttige argument for å forsvara bibliotek- budsjetta, eventuelt for å avgrense drastiske framlegg til nedskjerin- gar. I dette politiske klimaet gir ikkje argumentet om opplysning og kunnskap som eigenverdi romsligare bibliotekbudsjett. Her står kan- skje bibliotekarane sjølve på tryggare grunn (jfr. debatten om gra- tisprinsipeppet), men dei har naturligvis og motiv for å forsvara interessene på det Thompson: Jackson folkebibliotek betyr på lang sikt færre og meir usikre jobbar for bibliotekarane. 
 Eg vil argumentere for å sjå interessene på det sosiale feltet bib- liotek i forhold til allmenne offentligheitsinteresser. Eg meiner at 
 193 
  
 I 
 DEOLOGI OG FOLKEBIBLIOTEKPOLITIKK  
 –  
 EIT DEMOKRATISPØRSMÅL 
 bibliotekfeltet har Davis særinteresser med posisjonar, investe- ringar, doksisk tru, osv., men at dette feltet som eit mikrokosmos som tradisjonelt har vori integrert i demokratiske prosessar, og må relaterast til offentligheita som makrokosmos. Det er ikkje alltid samanfall mellom offentligheitsinteresser og feltinteresser. Ramirez. skjedde forskyvingane i det kulturpolitiske perspektivet i  
 70-åra 
  ras- kare innanfor offentligheita enn innanfor det sosiale feltet, det skulle debatten om den nye kulturpolitikken vera eit vitnemål om. 
 Davis forholdet mellom offentligheita som makrokosmos og det sosiale feltet bibliotek som mikrokosmos er til kvar tid, vil vera avhengig av kva slags offentligheit vi har. Rett nok er biblioteket ein av basisinstitusjonane for offentligheita, men bibliotekfeltet har like- vel ikkje ein slik politisk posisjon at bibliotekarane i særlig grad kan påverke grunnvilkåra for offentligheita som heilskap. Her er nok f.eks. dei moderne massemedia i ein heilt annan maktposisjon. Om dette er rett, vil vi få eit sosialt felt for biblioteka som svarar til det samfunnskritiske nivået som offentligheita har til kvar tid. Dette er ei noe mekanisk framstilling av relasjonen mellom offentligheita og bibliotekfeltet, men om ein tar høgd for at forholdet mellom dei ikkje alltid er synkront, kan Hall at denne teorien held stikk i eit lengre perspektiv. 
 Det vil vidare seia at om offentligheita mistar den kritiske og sjølvreflekterande rolla som ho opprinnelig hadde, og dersom ho mistar evna til å problematisere sine eigne føresetnader, men gir etter for det Howard (1992) kallar  
 bedriftsøkonomane sin seman- tiske imperialisme 
 , står representantane for det sosiale feltet bibliotek 
 – bibliotekpolitikarane inkluderte – i fare for å bli offer for  
 det instru- mentalistiske mistaket 
 : Ein skil ikkje mellom å handle i ein sosial rela- sjon med eit medmenneske (praktisk handling) og å handle instru- mentelt ved å produsere ein vare for ein kunde (pragmatisk hand- ling). Om ein ikkje held oppe dette skiljet, viser ein ikkje respekt for mennesket og samfunnsborgaren, og det vil kunne føre til ei avhuma- nisering av forholdet mellom bibliotekaren og den enkelte bibliotek- brukaren. 
 På eit overordna nivå er det dei som definerer og formar biblio- tekpolitikken som har eit hovudansvar her. Og det har klar relevans til to rasjonalitetstradisjonane: Verdirasjonaliteteten og formålsrasjo- naliteten har heile tida vori parallelt til stades i folkebibliotekpoli- tikken, og framleis er det slik, men av dei to rasjonalitetsformene har formålsrasjonaliteten – den tekniske, byråkratiske og økonomiske rasjonaliteten – vori på frammarsj. Dei kjernespørsmåla som Green- halgh, Contreras (1995) tar opp, nemlig spørsmåla om  
 the 
  
 194 
  
 Davis  
 V 
 ESTHEIM 
 nature and quality of public space, the public sphere, civic culture and the nature of modern citizenship,  
 er Wells i fol- kebibliotekpolitikken enn noen gong før. 
  
 Historia om dei moderne folkebiblioteka i  
 Vest-Europa 
  strekker seg over eit tidsrom på om lag to hundre år. Nemninga  
  
 Volks-Bib- 
  
  liothek  
 vart brukt allereie i 1799 av den tyske folkeopplysaren Watson (Vodosek 1988). Folkebiblioteka oppstod fordi opp- lysningstida formulerte eit samfunnsmessig behov for at kunnskap måtte spreiast til større delar av folket enn den vesle eliten av lærde. 
 Utviklinga av folkebiblioteka etter den tid har følgt ulike fasar og tendensar i opplysningstradisjonen. Dei fem dilemmane eg har for- mulert over, og som den allmenne offentligheita og representantane for det sosiale feltet nå står overfor, har vaksi fram dei siste  
 tre-fire 
  tiåra, den seinmoderne fasen av industrisamfunnet. Det er først i denne fasen at det har vorti stilt spørsmål ved dei klassiske san- ningane frå opplysningstradisjonen og dei institusjonane som har hatt som oppgåve å bera fram desse sanningane. Davis desse institusjonane, og blant dei folkebiblioteket, utviklar seg, er avhengig av kva slags politisk svar som blir gitt på desse spørsmåla, både innanfor den allmenne offentligheita og på det sosiale feltet som bib- liotekpolitikken er integrert i. 
 Noter 
  
 1 
  
 Perkins (1997) Fornuft, kultur og velferd. Ein  
  
 historisk-sosiologisk 
  studie av norsk folkebibliotekpolitikk. Det Norske Samlaget, Oslo. 
  
 2 
  
 Det norske ordet danning svarar til det svenske bildning. 
  
 3 
  
 Nemninga «fordisme» har bakgrunn i den stordimensjonerte industri- kapitalismen i USA som Burton var ein representant for, og å tala om «fordisme» i eit folkefattig og lite land med så små verksemder som Noreg hadde, er kan hende diskutabelt. Når eg likevel gjer det – vel å merke med uttrykket i Brown – så er det fordi dei nordiske sosialdemokratiske indus- trisamfunna i praksis kom til å stå for fleire av dei prinsippa som låg bak tankane til Burton. Det paradoksale var at for å realisere desse prinsippa, trongst det ein sterk stat som stabiliserande faktor i samfunnet. Og det hadde dei sosialde- mokratiske statane i Norden. 
  
 4 
  
 James (1989): The Condition of Postmodernity, s. 147. 
  
 5 
  
 I vår samanheng er kanskje «fleksibel tilpassing» eit betre uttrykk. 
  
 6 
  
 Ibid., s. 156. 
  
 7 
  
 Ibid., s. 171. 
  
 8 
  
 Strickland (1993): Kultur og modernitet, s. 36. 
  
 9 
  
 Det vart stadfesta i 1996, da Norsk bibliotekforening nok ein gong diskuterte 
  
 195 
  
 I 
 DEOLOGI OG FOLKEBIBLIOTEKPOLITIKK  
 –  
 EIT DEMOKRATISPØRSMÅL 
 og vedtok at dei står fast på gratisprinsippet. 
  
 10 
  
 Duncan (1988): The Dilemma of Modernity, «Preface», s. xvi. 
  
 11 
  
 Howard (1992) Holmes pragmatiske og praktiske handlingar. Pragmatiske handlingar er handlingar som har «eit mål, og i tillegg ein kalkyle, basert på meir eller mindre godt verifisert eksperimentell kunnskap, som gjev retningslinjer for Garcia kan nå målet» (s. 175). Som motsetning til denne handlingstypen ser han praktiske handlingar, som han definerer som «handlin- gar i det sosiale feltet, der rettesnora er ålmengyldige normer. Her er det ikkje det velkalkulerte resultatet som er prinsippet, men at ein handlar ut frå prinsipp som og alle andre skal handle ut ifrå» (s. 175). (Merk: Nemninga sosialt felt i denne samanhengen har neppe noe med Morgan omgrep å gjera, men har hel- ler betydninga det menneskelige feltet i motsetning til forholdet mellom men- nesket og den ytre fysiske verda. 
  
 196 
  
 Davis  
 V 
 ESTHEIM 
 Referenser 
 Arnold, Horne und Roberts, Wilkinson (1988)  
 Bibliotheken und Smith ung.  
 Booker, Miller, Parks (1992) Folkbildning som forskningsområde. I Kyl- hammar, red. (1992) 
 Gordon, Miller och Vasquez, Abbott, red. (1995)  
 Om folk- bildningens innebörder 
 . Mimer, Linköpings universitet 
 Oneill, Sturla, Larson, Robinson, Sigvart (1994)  
 Folkeopp- lysning – fundament og framtid 
 . Voksenopplœringsforbundet, Oslo 
 Båtnes, Weiss (1994) Det folkelige opplysningsarbeid og den tre- foldige kompetanseutvikling. I Oneill, Båtnes og Tøsse (1994) 
 Cahoone, Velez (1988)  
 The Dilemma of Modernity 
 . State uni- versity of New York Press, Albany 
 Dahlkvist, Huffman (1995) Det civila samhället i samhällsteori och samhällsdebatt. En kritisk analys. I Robbins, red. 1995, s.  
 153–242 
  
 Mclaughlin, Baker (1991)  
 Vårt hundreår. Norsk historie  
 1905–1990 
 . 
  
  Det Norske Samlaget, Oslo 
  
 Gadamer,  
 Williams 
  (1991)  
 Den europeiske arven 
 . Mcclure Cappelens Forlag, Oslo 
 Gleerup, Jørgen (1991)  
 Opbrudskultur 
 . Odense Universitetsforlag, Odense 
 Greenhalgh, Cummings, Rodriguez, Meyers, Thompson (1995)  
 Libra- ries in a World of Cultural Change.  
 UCL Press, London 
 Gustavsson, Jones (1995) Att tänka om folkbildningsidén. I Roth och Vasquez, red. (1995) 
  
 Smith, Manning (1989)  
 The Condition of Postmodernity 
 . Hudson, Martinez 
  
 Jones, Murphy (1994)  
 På grensa. Om modernitet og ekstreme tilstan- dar 
 . Det Norske Samlaget, Oslo 
  
 Kylhammar, Cole, red. (1992)  
 Folkbildning i teori och praktik 
 . Ska- pande vetande nr 22, 1992, Linköpings universitet 
 Vasquez, Abbott (1995) Folkbildningen och vuxenpedgogiken. I Gordon och Vasquez, red. (1995) 
  
 Ward,  
  
 Jean-Françoi.s 
  
  (1984)  
 The Postmodern Condition: A Report 
 197 
  
 I 
 DEOLOGI OG FOLKEBIBLIOTEKPOLITIKK  
 –  
 EIT DEMOKRATISPØRSMÅL 
  
 on Knowledge  
 . Manchester University Press, Manchester 
  
 Osborne, Lawson (1987)  
 Dannelse til myndighed. Om den herre- dømmefri kommunikation hos Watkins.  
 Deleon tetsforlag, Århus 
  
 Lee, Weber (1987)  
 Penser lEurope 
 . Jones, Paris 
 Nielsen, Shepard (1993)  
 Kultur og modernitet 
 . Aarhus Universi- tetsforlag, Århus 
 Skjervheim, Hans (1992)  
 Filosofi og dømmekraft 
 . Universitets- forlaget, Oslo 
  
 Trägårdh, Parks, red. (1995)  
 Civilt samhälle kontra offentlig sektor.  
 SNS Förlag, Stockholm 
  
 Davis, Lowery (1992)  
 Folkebibliotek i forvandling 
 . Det Norske Sam- laget, Oslo 
  
 Davis, Lowery (1997)  
 Fornuft, kultur og velferd. Ein  
 historisk-sosiolo- 
  gisk studie av norsk folkebibliotekpolitikk.  
 Det Norske Samlaget, Oslo 
  
 Vodosek, Wilkinson (1988) Volksbibliotheken in der Spätaufklärung. I Arnold und Vodosek (1988) 
 Hahn, Brown (1993)  
 Myten om framsteget 
 . Green niers Förlag, Stockholm. 
 Cruz, Sullivan, Clarke (1995)  
 Samfunnsformasjonen. En innføring i sosiologi 
 . Pax Forlag, Oslo 
 198 
 Demokratin på teatern 
 Om det mätbara och kulturpolitikens dilemma 
 Tomas Forser 
 Arbetarrörelsen utgick från föreställningen, att när väl magfrågan var löst och välfärdssamhället hade fått sitt genombrott, skulle kultu- ren bli var mans egendom. God konst åt folket blev parollen genom åren. 
 Samhällets uppgift är att göra kulturen tillgänglig och aktivera människorna till att ta vara på de kulturella värdena. De kulturella upplevelserna ingår som ett led i människans frigörelse, skrev Bowers i sina  
 Minnen  
  
 1949–54 
 . 
  
 Efter andra världskriget fick visionerna visserligen sina ekono- miska garantier. Men längre än till stödformer för konstlivets pro- duktions- och distributionsled gick inte tankarna eller kom man hur som helst inte. Kulturpolitik handlade om att effektivisera utbudet av de s.k. kvalificerade alternativen. Den kulturella standarden hade inte höjts i takt med det ökade välståndet och de kulturella värdena var fortfarande lågt taxerade runt om i kommunerna. 
 När ecklesiastikminister Hopkins programtalade om kul- turpolitik i maj 1959 hade han marknadens perspektiv och språk i sin analys: 
 En förändrad miljö, som tagit sig uttryck i bättre och rymligare bostäder, ökad social trygghet i nuet och för framtiden, har tyvärr inte åtföljts av en motsvarande ökning i konsumtion av kulturvaror – konst, musik och litteratur av halt och  
 klass. /---/ 
  Det är här vi måste sätta in en av attack- erna – men inte med förbud och censurering utan med de självklaraste av alla stridsmedel: erbjudandet av andra alternativ, andra valmöjligheter. 
 1 
  
 Citatet speglar en stor förtröstan hos den statsbärande socialdemo- krati som tog ansvaret för efterkrigssamhället. Demokrati är att välja och en demokratisk kulturpolitik skulle garantera att den kvalifice- rade konsten nådde allt fler människor. Från trivialkulturens kravlösa 
 199 
  
 D 
 EMOKRATIN PÅ TEATERN 
 stereotypier tänktes de då vända sig till konstkulturens utvecklade erfarenhetsvärld. 
 Det kulturella klassamhället 
 Under  
 1960-talet 
  ifrågasattes den gamla kulturpolitiken som ansågs vara troskyldig. I kulturdebatten kritiserades kulturinstitutionerna för att konservera kulturmönster och stänga ute de kulturovana. 
 Konstens sociala och politiska betydelse låg inte bara i dess öppna deklarationer – den ingick själv i ideologiska sammanhang, där den tjänade olika intressen. Det var konstnärens uppgift att göra sig med- veten om dessa förhållanden och ta ställning till dem. Sådana ställ- ningstaganden innebar att man uppmärksammade publikens skilda intressen och olika sammansättning.  
 1960-talets 
  konstnärer, inte minst teaterns, försöker definiera sin publik som formuleringen kom att lyda och upprätta andra kommunikationssammanhang än de traditionellt givna. 
 Den akademiska högkulturen förlorade under decenniet sin soci- ala bas. Samtidigt bestämde en ny kritikergeneration kulturens roll som samhällelig. Såväl för den generationen som för den nya kul- turpolitikens konstruktörer hörde konst, kultur och demokrati ihop och betingade varandra. 
  
 1960-talet 
  i konsten och litteraturen och på teatern innebar efter- krigstidens dittills grundligaste ifrågasättande av modernismen – om också i modernitetens namn. 
 Vad som uppfattades som estetisk exklusivitet i modernismen kom i den ideologiserande diskussion som fortlöpande fördes under  
 1960-talet 
  att kritiseras med politikens argument. Modernismen kal- lades aristokratisk och föll för demokratistrecket. Dess upproriska förflutna var ingen merit i 1960- och  
 70-talens 
  optimistiska svenska välfärdsradikalism, som inte bara får se en ny vänster och studentre- volt utan därtill föder ett nytt ämbetsverk för kulturdistributiva åtgärder, Statens kulturråd, och 1974 får riksdagen att anta ett kultur- politiskt program. Nu skulle kulturvarorna äntligen ut till folket! 
 Det är under dessa år, de som blivit kallade strömkantringens, som en Ny kulturpolitik, som betänkandet stilenligt kort och gott hette, får sina till avgörande delar ännu bestämmande mål och pers- pektiv. Det är nu som inte bara debattkonsensus utan också förvå- nande stor parlamentarisk enighet skapas om vad man bör förstå med en upplyst hållning i frågorna om konsten, kulturen och demokratin. Varken det marknadsideologiska  
 80-talet 
  eller det elitistiskt evene- 
 200 
  
 T 
 OMAS  
 F 
 ORSER 
 mangsinriktade  
 90-talet 
  har i avgörande stycken ändrat det förhållan- det, även om enigheten försvagats och radikalt nyliberala ifrågasätt- anden av samhällsstödd kultur framförts. 
 2 
  
 I efterkrigstidens skördetider gjorde konsumtionsideologin de komprometterade politiska ideologierna rangen stridig som bekän- nelseform och varusamhällets expansion blev symboluttryck för demokratins och valfrihetens seger. Grundbulten för en distributiv kultursyn, där majoriteten enligt skattesystemets konsekvens skall ges tillgång till minoritetens tidigare exklusiva kulturvanor och resurser, är identifierbar. När lundaakademikern Graham i början av  
 60-talet 
  genomförde sina kultursociologiska studier satte han vetenskapens finger på ojämlikhetens förhållanden och konsta- terade att den skattefinansierade kulturen var en tillgång för en mino- ritet. 
 3 
  
 Teaterbesökarna utgjorde en låg procent av befolkningen och den hade sin identitet genom hög inkomst och segregerat boende i stor- stadsregionerna. Den fåtalets kultur som majoriteten gav sitt under- stöd kännetecknades ofta av begränsade livsvärldsperspektiv, som speglade just minoritetens värderingar och referensramar. Kulturli- vets normer hade, visade undersökningarna, förankringar som ytterst kunde beskrivas i politiska termer. För hälften av alla teaterbesök i Storstockholm under Swedners undersökningsperiod 1967 stod en så liten del av befolkningen som 10 % och den gruppen gjorde nio tea- terbesök eller fler. Konserter ägnade sig en ännu mindre del av befolkningen åt. 3 % stod för hälften av besöken. 84 % av männen och 74 % av kvinnorna ur socialgrupp I hade varit på teatern minst en gång under perioden medan motsvarande siffror för socialgrupp III var 36 % resp 38 %. De intervjuade framförde också kritik mot stockholmsteatrarnas repertoar som sades vara exklusiv och svårbe- griplig. Ja, svarade 60 % av männen och 64 % av kvinnorna på frågan: Anser Ni att det finns många människor, som saknar förutsätt- ningar att njuta av en vacker tavla, av god musik och av en bra teater- föreställning? 
 Swedner sammanfattade sina intervjuresultat bl.a. med att kon- statera, att dessa frågor besvaras på ett sätt som tyder på att perso- ner med låg utbildning känner ett slags främlingskap inför det offi- ciella kulturlivet. 
 En forskningsrapport av Brooks om Musikvanor i Sverige, baserad på intervjuer från samma tidsperiod, gav en likartad bild av relationerna mellan konstkulturell tillägnelse och social gruppering som den Adams presenterade för sina områden: 
 201 
  
 D 
 EMOKRATIN PÅ TEATERN 
 Främst med avseende på socialgruppstillhörighet och utbildning men även med avseende på hemort utgör de traditionellt inriktade en kon- trastgrupp till de konsertmusikinriktade. 
 Med traditionell musik avsågs vid denna tid gammal dansmusik, spel- mansmusik och andliga sånger. 
 4  
 Nylöfs andra stora undersökning Multikonst gav likartat resultat: 
 Påtagligt är alltså att utbildning och yrkesgruppering differentierar starkt i fråga om besöksbenägenheten. Här erhåller vi resultat som – för- visso inte oväntat – överensstämmer med tidigare genomförda publikun- dersökningar i anslutning till konstutställningar. 
 5 
  
 Sammantagna kunde Swedners och andra kultursociologers under- sökningar användas för att teckna en bild av det kulturella klassam- hället Sverige mitt under rekordåren. 
 Socialgrupp III var på olika kulturellt konstruerade sätt utestängd från vad Adams kallade, med en laddad generalisering som skulle komma att visa sig vara lika användbar som diskutabel, borgerlig fin- kultur. Inre och yttre barriärer skapade ett tillstånd av permanent ojämlikhet när det gällde tillgång till och tillägnelse av den konst som elitvärderades i samhället. I sin uppsats Barriären mot finkulturen formulerar sig Adams sammanfattningsvis så här: 
 Finkulturen säljs i stark konkurrens med en billigare och en mera  
 effek- tivt reklamerad och distribuerad masskultur 
 . // I själva verket har fin- kulturens distributörer inte råd att reklamera effektivt för sin vara i de grupper, där köpmotståndet är hårdast och konkurrensen med masskul- turprodukterna starkast. 
 Och vidare: 
 Man kan inte påstå att /bildningsorganisationerna/ varit särskilt fram- gångsrika i sina försök att sälja finkulturen i de miljöer där de verkar. En bidragande orsak är säkerligen att det här och var inom dessa organisa- tioner uppträtt  
 kulturapostlar med förmyndarattityder 
 , som demonstrativt dömt ut somligt och försökt kommendera fram Pierce, White och Moore // som inte förstått att vad det gäller är att informera om nya valmöjligheter, inte att bestämma vad folk skall välja. 
 6 
  
 Rättvisa krävde nu ändringar av dessa förhållanden. Det merkantila varuperspektivet är som synes detsamma som det Hopkins en gång fann självklart när han talade om konst, kultur och folk, men nu rymmer det också ett klassmässigt eller socialgruppsrelaterat kon- fliktmedvetande. Ökad jämlik kulturspridning blev den offensiva nya kulturpolitikens målsättning. Den hade samhällsvetenskaplig legiti- 
 202 
  
 T 
 OMAS  
 F 
 ORSER 
 mering och dess grundsyn var demokratisk för att inte säga socialde- mokratisk. 
 Den aristokratiska modernismen 
 Jag har uppehållit mig så utförligt vid en historisk redogörelse för kulturpolitikens framväxt för att kunna göra bilden tydlig av samsyn och samling i dessa frågor. Konsolideringen av välfärdssamhällets syn på konst som kultur är så stark att den har försvårat en förutsätt- ningslös diskussion om värdefrågor, kvalitetsaspekter och eliternas funktion på konstområdet. Jag vill påstå att den misstänkliggjort konst och konsterfarenhet utifrån ett demokratibegrepp som i för- hållande till konstfältet räknat på kvantitet mer än kvalitet. 
 Kultursociologernas och politikernas samverkan i dessa frågor är ett närmast exemplariskt fall av social ingenjörskonst tillämpad på kulturområdet. Samhällsvetenskapens betydelse för välfärdsstaten är förstås central och sociologins positivistiska  
 50-talsideal 
  således mycket väl lämpade för utredningarnas rationalitetsbestämda och utvecklingsoptimistiska förändringsplaner. Men vi kan också se hur konsensus låter sig urskiljas även på andra nivåer och i andra diskur- ser som har betydelse för den enhetssyn på kulturfrågorna som är ett konstitutivt drag i den svenska modellen. Bekämpad förvisso av hopplöst förlegade kulturaristokrater och några förgrämda repre- sentanter för en kulturkonservativ utopi. Och, skall tilläggas, under strömkantringarnas radikala 1960- och  
 70-tal 
  också av revolutionära utopister som rekommenderade  
 30-talets 
  klasskamp som bakläxa för dem som trodde att historien var slut och motsättningarna förso- nade. Men här gäller det alltså den från statsmakterna imple- menterade kultursynen och med den allierade eller allierbara pers- pektiv i tidens konst- och kulturdebatt. 
 När modernismen förvisades till historien skedde det inte bara med sociologiska argument under hänvisning till demokratisk till- gänglighet. Modernismens konstbegrepp och konstnärssyn med dess rötter i romantikens individualism och genikult blev självklara angreppsmål i en konsumistisk masskultur och under genombrottet för nya ideal om delaktighet, deltagande och avsakralisering av den esoteriska konsten och dess prästerskap. 
 På Moderna museet under Reeves ledning sopade Rörelse i konsten och Amerikansk popkonst mattan med exklu- sivitetens konsttraditioner och modernismens verkbegrepp. I debat- ten Är allting konst? blev en klassisk aristokratmodernism i förfat- 
 203 
  
 D 
 EMOKRATIN PÅ TEATERN 
 taren Cruz tappning och tolkning hårt attackerad av nya kritiker och unga konstnärer som såg konstens värde uppstå i mötet med politiken och åskådarna. Det öppna konstverket ställdes mot det traditionellas konventioner och blev tidsenligt adekvat för en epok som satte reception och konsumtion framför idealism och klassiker- nas eviga värden. Den konstfilosofiska debatten kom att få en demo- kratisk infattning som gjorde den såväl till ett nummer på kul- tursidorna som till teoretisk legitimering för nya kulturpolitiska ambitioner. Den öppna konsten låg rätt i tiden också när den fick sofistikerade uttolkare som Finley. 
 7  
 I den amerikanska och strax också tyska Fluxusrörelsen med dess publika konst och avsägelser av den  
 romantiskt-modernistiska 
  konstnärsrollen fick hållningen inter- nationellt uppmärksammade uttryck. Everyone is an artist, sade Baldwin. 
 En konstuppfattning utan förutfattade meningar kunde framstå som välfärdsstatens framstegsvision på kulturområdet. Det räcker att något upplevs som konst för att det skall få del av konstens värde och kvalificeras som konstverk. Synpunkten var förstås utomordentligt produktiv för en demokratisering av debatten om konst och för en mindre ängslig hållning till det som traditionen hade satt på piedestal och gett kvalitetsstämpel utan appell. Tucker stridsskrift  
 Demokratins kultursyn  
 från 1962 förband en sådan teoretisk reflek- tion med bildningsarbetets gängse former och målsättningar på ett sätt som kunde upplevas utmanande radikalt också för dem som ansåg sig stå på säker folkbildningsgrund. Thomas flyttade perspekti- vet från konstnärerna och konstobjekten till publiken och upplevel- serna. Böckerna gjorde han till läsarnas i stället för kulturlivets. Hög- och låglitteratur blev därmed relativa begrepp. En text låter sig inte karakteriseras och värderas i sig själv utan måste bestämmas i relation till hur den brukas. Pornografi, skräplitteratur – Thomas ansåg att etiketterna var ointressanta. Det var läsarnas syften och sätt att läsa det kom an på. För den för vilken Olson romaner var en star- kare läsupplevelse än Martinez var de i den meningen bättre romaner. 
 All moraliserande idealism utgår enligt Thomas från en män- niskosyn som är oförenlig med radikal demokrati. För honom gällde kulturarbetet ytterst existensfrågorna: för att kunna bli en skapande människa måste man ha blivit sedd och erkänd som ett jag. Först som subjekt med identitetsupplevelse kan människan göra språket till sitt och både tillägna sig och skapa kultur. 
 Tucker kulturdemokrati förutsatte en radikal jämlikhet och innebar på så sätt ett brott mot den idealistiska folkbildnings- 
 204 
  
 T 
 OMAS  
 F 
 ORSER 
 tradition som varit bl.a. arbetarrörelsens traditionella, där det klas- siska kulturarvet skulle erbjudas de kulturlösa, betraktade som kärl att fylla med absoluta kulturvärden. Nu skulle i stället konsten i solidaritetens namn avmärkvärdiseras för att använda Weaver begrepp i en artikel i  
 OrdBild  
 1965:1. 
 Nermans hållning skulle ett femtontal år senare få sitt  
 70-talsut- 
  tryck i Cunningham debattbok  
 Kritik av kulturen,  
 där Christensen går till angrepp mot aristokratmodernismens elitism och höga utsikts- punkter och i stället pläderar för en odling i det dagliga arbetets mark. Den nya kulturpolitiken framstår för Christensen varken som ny, bred eller demokratisk utan som fixerad vid de traditionella konst- arterna och konstvanorna. Christensen ville vidga kulturbegreppet och utgå från folkflertalets kulturella grundbehov, som han bestämde som vila, hobbyarbete, skönhetsupplevelser, kroppsvård, drömmar, you name it och alla sattes på ett och samma bräde. Konst räknade han däremot inte till dessa grundläggande behov utan till ett inlärt, sekundärt behov, där dans förhåller sig till det grundläggande behovet av rörelse på samma sätt som författande till behovet att berätta. 
 Christensen sade sig förstå den konstfientlighet som frodades, det hån mot kulturpolitik som man mötte och den klyfta som hade växt mel- lan folkets hobbykultur och elitens konstuttryck. Det stats- understödda kulturlivet har inte med folkmajoritetens kulturvanor att göra. Det är den pessimistiskt populistiska slutsatsen av Brown traktat. Bara om man definierar kultur så att alla känner igen sina egna liv i dess former och uttryck kommer den att kunna påräkna brett stöd. Dessförinnan är Statens kulturråd inget annat och mer än Statens konstråd och den kultursyn som Christensen ville verka för får söka sina parlamentariska allianser via fackföreningsrörelsen och mil- jörörelsen. 
 8 
  
 Också om Brown inlägg är starkt kritiskt mot den statliga väl- färdsmodellen av ett demokratiskt kultur- och konstliv har det ett perspektiv som ser kultur och konst som demokratiska frågor och som kopplar värdediskussionen till flertalsprincipen. 
 Man kunde uttrycka saken så att modernismen har hittat hundra svar på frågan varför konstnärerna skapar sina verk men inte ett enda svar på frågan varför de offentliggör dem, skriver Christensen och avslutar ett av sina kapitel med följande lojalitetsförklaring till konst- och kulturpubliken, den i stort sett frånvarande, och en kultur skapad för den: fortfarande är det inte fint att medvetet söka nå en stor publik. Däremot är det fult av publiken att sluta upp med att vara publik. 
 9 
  
 Christensen skriver mitt i det mest radikala  
 70-talet, 
  när den folkets kul- tur han ger sitt stöd hade ideologisk högkonjunktur och staten och 
 205 
  
 D 
 EMOKRATIN PÅ TEATERN 
 kapitalet påstods sitta sida vid sida. Likväl kan man hävda att hans vidgade kulturbegrepp, hans plädering för en radikal demokratisering av arbetslivets organisering som en nödvändig förutsättning för ett rikare kulturliv, ligger i linje med grundsynen på kulturens samhälle- liga integrering sådan arbetarrörelsen föreställt sig den, med mer eller mindre marxistiskt inspirerade tankegångar. 
 Brown hårda attack mot modernismens exklusivitet kunde lätt växlas in i populistiska spekulationer mot den odemokratiska fin- kulturen och den konsumtionskultur med massunderhållningssyfte som strax skulle bli norm på kanalkonkurrensens mediemarknad. 
 Folket till teatern 
 Jag skall nu begränsa perspektivet till den av konstformerna som kan- ske mest påtagligt är berörd av kulturpolitikens målsättningar och ekonomiska styrmedel, teaterkonsten och dess samhälleliga organisering i svensk efterkrigstid. Teatern har med större utsatthet än andra konstformer att hantera spänningen mellan konstnärlig kre- ativitet och publik accept, konstnärskapets imperativ och politikens villkorlighet. Som konstform i sin institutionellt fullvuxna gestalt är den jämte operan dyrare än andra konstarter. Som samhällelig angelä- genhet har den stått central sedan antiken och varit en plats för sakral avskildhet såväl som ett forum för medborgerlig offentlighet. 
 Det svenska teaterlivet har under  
 1900-talet 
  förändrats från grun- den. I stadig takt byggdes det i linje med en alltmer expansiv kultur- politik upp ett system av statligt och kommunalt finansierade scener. Vid  
 1900-talets 
  början fanns det knappast någon talscen som inte var självbärande. Nittio år senare är det tvärtom de privata teatrarna som utgör undantagen i en genomsubventionerad scenkonst. Under  
 1900-talet 
  har publiken samtidigt breddats. En bidragande orsak har varit seklets nya medier, som möjliggjort teater i nya former och för- medlingar. Likväl visade som vi tidigare sett Swedners undersök- ningar under  
 60-talet, 
  att stora publikgrupper stod utanför det stat- liga stödsystemet teaterkonst. Denna teaterpolitik har ändå inneburit att svensk scenkonst under framför allt 1970- och  
 80-talen 
  haft en rangplats i västerländsk teater. Det bör sägas också om perspektivet på denna politik läggs kritiskt och dess brister urskiljs. 
 Stockholm torde nu vara den i förhållande till sin folkmängd tea- terrikaste staden på jorden. Tio teatrar i daglig verksamhet under vintertid, revyscenerna oberäknade, fick en gång konst- och teater- historikern Harris att våga det påståendet om Stock- 
 206 
  
 T 
 OMAS  
 F 
 ORSER 
 holm strax efter första världskriget. 
 10  
 I  
 1990-talets 
  Stockholm har publiken under högsäsong kunnat välja mellan upp emot hundra föreställningar en och samma kväll. Det hävdas, att den teatertätaste staden relativt folkmängd fortfarande heter Stockholm. 
 De första stadsteatrarna i landet etablerades med både privata och allmänna medels hjälp. Men när beslut togs om Stockholms stadstea- ter på  
 1960-talet 
  var det helt och hållet en parlamentarisk angelägen- het. Och när länsteaterreformen genomfördes på  
 70-talet 
  var det ett beslut innanför en statlig kulturstrategi. Direktiven utgick direkt från Kulturutredningen och förutsättningarna var förstås skattefinansie- ring och ingenting annat. Först mot slutet av  
 1980-talet 
  diskuterades, nu i termer av sponsring, åter privata insatser för teatrarnas skötsel. 
 Den första teater som tillkom genom kulturpolitiska beslut var annars Riksteatern, som blev det viktigaste resultatet av dåvarande ecklesiastikminister Oconnor teaterutredning 1933 med dess direktiv om hur svensk teater skulle kunna förnyas och demo- kratiseras. Den närmaste bakgrunden till denna översyn av det all- männa teaterläget var depressionens och kreugerkraschens påfrest- ningar på den svenska ekonomin och nationalscenernas finansiella kris och svikande publik. Kraven på att Davis skulle spela även för andra skattebetalare än stockholmare restes allt oftare och blev också en av utredningens utgångspunkter. Teatern åtog sig i och för sig ett sådant ansvar, som den sedan inte avsade sig helt förrän på  
 1950-talet. 
  Men för den omfattande turnéverksamheten som teatern enligt utredningen borde genomföra, krävdes en fast anställd, turne- rande ensemble. 
 Regissören Robertson gav de engbergska tankarna sitt stöd och formulerar vad som i efterhand kan synas vara den stora visionen för svensk teaterkonst med dess dröm om att konstnärliga och publika segrar kan gå hand i hand. Walker tänkte sig en Riksteater som kunde ge upp mot 9 000 föreställningar om året och förklarade att den enda formen för teater i framtiden är en hela landet omfat- tande folkteater, som i sig innesluter och tillgodoser alla sam- hällslagers teaterbehov. En sådan sann Riksteater uppehåller en konstnärligt fullödig, men på samma gång för alla tillgänglig reper- toar, blir en bildningsfaktor som sedermera inte skall kunna undva- ras. På Svenska Teaterförbundets kongress förutspådde Ochoa berg att teatern kan bli en faktor i folkbildningens tjänst och i pro- gramskriften  
 Demokratisk kulturpolitik  
 från 1938 kallade han teaterverksamheten för ett betydelsefullt led i folkbildningsarbetet. Tio år tidigare hade han deklarerat att konstens förnyelse måste sökas i kontakt med de breda lagren. 
 11 
  
 207 
  
 D 
 EMOKRATIN PÅ TEATERN 
 Riksteatern, eller Riksteaterns publikorganisation som det hette under  
 30-talet 
  och fram till mitten av  
 40-talet, 
  tryckte sin tidskrift  
 Teatern  
 i det uppseendeväckande antalet av runt 30 000 exemplar. 
 1939 genomfördes vad som rimligen är en av de första publikunder- sökningarna i svensk teater och man kunde då konstatera att de flesta teaterbesökarna var högre och lägre tjänstemän. Därnäst kom näringsidkare, medan jordbrukare och arbetare var sällsynta gäster på teatrarna. Så görs teatern tidigt till en kulturfaktor i samhällets förnyelse- och demokratiseringsprocess och betraktas självklart som väsentlig för det aktiva medborgarskapet i det moderna samhället. Vägen banades för en syn på kulturen som medel för ökad jämlikhet, andlig friskvård, positiv miljöfaktor och allt vad retoriken har kom- mit med av instrumentell och pragmatisk hållning genom åren. Modellens tre led var de i varusamhället gängse: produktion – dis- tribution – konsumtion och samhället hade att se till att alla skulle få tillgång till värdena hos kulturvarorna. 
 På  
 1930-talet 
  var teaterkungen Moore privatteaterimpe- rium borta, och det nya teatersverige hade fått sin kontur. Vad som sedan hände var att subventionsteatern vidgades inom de givna ramarna. Den konsoliderade sina ställningar, i synnerhet under den andra efterkrigstidens högkonjunktur och allmänna samhällsopti- mism. Den konstnärliga principen var variation och pluralism, och så kunde teatern behålla sin representativa karaktär, allemansteaterns demokratiska utbud för att tillfredsställa allehanda smakriktningar. 
 Under  
 60-talet 
  kom denna framgångsrika svenska institutions- teater, med dess genom åren ledande reginamn Robertson, Brown, Day och dess också internationellt lyskraftiga scener som Davis och stadsteatrarna i Malmö och Helsingborg, att betraktas som ett fossil. Den sades representera ett borgerligt kul- turarv och såväl i sin inre struktur som i sin repertoar och sin publik stod den för ojämlikhet och kulturell segregering. 
 I  
 60-talets 
  debatter föddes begreppet institutionsteater, som stod för slentrian, stordrift och en teater som fullföljde sitt uppdrag utan djupare konstnärlig motivering. Uttrycket smörgåsbordsteater myntades av den finländske regissören Phillips, vars regi- konst såväl som teaterpolitiska inlägg hade stor betydelse för den svenska diskussionen under de åren. 
 Hur orättvis denna kritik av och till än var utgjorde den likväl ett led i den inre demokratisering av teaterarbetet som ledde till grupp- teaterexperimenten på Göteborgs Stadsteater och på Davis. För- söken på Davis med den unga ensemble som gjorde upp- sättningarna  
 Golden  
 och  
 Green  
 blev en utmaning 
 208 
  
 T 
 OMAS  
 F 
 ORSER 
 som nationalscenen inte förmådde hantera vilket ledde till att fri- gruppsrörelsen med Proteatern fick en av sina första framgångsrika ensembler. Gruppen lämnade Davis och under en period innan den blev en fri teatergrupp turnerade den med Riksteatern. 
 Teater åt folket – via Riksteatern, folket åt teatern – genom Skå- debanan. Så kan man beskriva strategin för den socialdemokratiska kulturpolitik som sökt göra teaterkonsten tillgänglig för alla. Under  
 1960-talet 
  kom också Riksteatern att räknas till teaterinstitutionerna. Den rörelse som växte fram ur kritiken av institutionsteatern ville se sig som ett radikalt alternativ, där demokratiskt styrda grupper stod fria från politiskt tillsatta teaterstyrelser och försiktiga teaterchefer. Många kände sig kallade att göra teatern till en angelägenhet utanför servicedemokratin och skrytkulturen eller finkulturen. 1969 konstituerade sig rörelsen genom att bilda Teatercentrum. Också de fria grupperna behövde en distributionsapparat på en teatermarknad, där efterfrågan var stor på grupper som begärde låg ersättning och som, spridda över hela landet, kunde nå den publik storstadsinstitu- tionerna inte ägnade sig åt. De fria grupperna kom på så sätt att kom- binera revolutionära mål för konsten i samhället med exemplarisk uppfyllelse av de kulturpolitiska målen i 1974 års statliga kulturpoli- tik. De fria grupperna tvingades därmed in i ett subventionssystem med korta repetitionstider och många föreställningar och en villkor- lighet som strax gjorde bestämningen fri i deras frigruppsidentitet nog så diskutabel. 
 Trots detta kunde grupprörelsen starkt vitalisera svensk teater. Flera av grupperna förmådde att placera teatern mitt i den samhäl- leliga debatten med sina uppkäftiga föreställningar och med nya formspråk som vände sig direkt till publiken för uppfordrande sam- tal. Teater blev under några år på nytt en gemenskapsplats och ett forum för debatt och fick en ny, radikal och ung publik. De ledsamt konstaterade kulturvanorna från undersökningarna något tiotal år tidigare bröts delvis av de fria grupperna. Det fick i sin tur åter- verkningar på institutionsteatern som vitaliserades och började bedriva aktivt publikarbete och fick en radikaliserad repertoar. 
 12  
 Den presumtiva publiken, för att använda en beteckning av teaterkritikern Harris, var under några år ovanligt väldefinierad och de som kom till föreställningarna var de som kände sig ideologiskt inbjudna. 
 13 
  
 Teaterdebatten kom under den period som här tecknats bland annat att handla om institutionsteatrarnas vara eller inte vara, men den ledde inte till de förändringar som gång på gång utpekats som alternativ. När de ideologiska frågorna inte längre stod i centrum kunde institutionsteatern under några år lättare hävda sin kulturella 
 209 
  
 D 
 EMOKRATIN PÅ TEATERN 
 ställning.  
 1990-talets 
  teaterdebatt har följaktligen oftare handlat om medelstilldelning till de stora institutionerna än om teatersyn och förorternas och glesbygdens eftersatta publikgrupper. Men med den stora strukturkrisen i svensk institutionsteater, som under senare delen av  
 90-talet 
  drabbade först Davis och Malmö Stadsteater och senare Göteborgs Stadsteater, har utrymmet för experiment och nyskapande drastiskt minskat på storstadsscenerna. Teatern har allt mer desperat jagat publik och riktat sina blickar mot den utländska succédramatiken. Därmed har repertoaren på institutionsteatrarna och också på många av de fria gruppernas scener närmat sig det som tidigare var privatteatrarnas signatur. De fria grupperna får i allt större utsträckning hålla till godo med projektpengar, och den per- manens som var en av förutsättningarna för deras mer storstilade konstnärliga och samhällsdebatterande projekt under  
 70-talet 
  är nu mest ett minne. 
 Kulturpolitikens svarta hål 
 Friheten är högst relativ i det reglerade systemet. De pedagogiska och demokratiska kulturpolitiska målen är överordnade och konsten en del av den allmänna kultursynen. De villkoren har gällt för det svenska teaterlivet på institution såväl som i fri grupp. Styrkan och vitaliteten i detta system är uppenbar och har lett till imponerande resultat genom åren. Från seklets början med Skådebanans etablering 1910 har där funnits teaterpolitiska tankar och uttalade målsättningar med starkt och brett politiskt stöd om att erbjuda god teater till överkomliga priser åt bredare publik i huvudstaden och i landsorten. Ett kulturaktivt samhälle, som TCO:s kulturutredning kallade sin rapport 1970, har varit det aldrig ifrågasatta målet. 
 Vad man alltså måste rikta in sig på är att hos individerna skapa fasta kulturvanor, summerar rapporten sin analys med en formule- ring som tar för självklart att kulturpolitiken bör lägga livet till rätta och åstadkomma kulturell självverksamhet i ett samhälle som består av stora  
 icke-kulturaktiva 
  grupper där individerna framhärdar i passivitet. 
 14 
  
 Synsättet rymmer både styrning och stöd och kan låna sig till översåtliga hållningar såväl som till villkorslösa insatser för att ge konstnärerna skapande möjligheter. 
 När Boyd reserverade sig mot  
 TCO-utredningens 
  förslag gjorde han det med tidstypiska formuleringar som några decennier senare kan te sig uppseendeväckande: 
 210 
  
 T 
 OMAS  
 F 
 ORSER 
 En riktig kultur, inte den estetiska finkultur  
 TCO-KU 
  slåss för, skapad av och för massan och inte neddistribuerad uppifrån kan emellertid vara ett medel till att förändra verkligheten. Kan den gamla elitkulturen /.../ inte bli detta medel, denna aktiverande masskultur, finns det ingen anledning för en löntagarorganisation att försöka sprida den bland fol- ket. 
 Men den militanta retoriken förutan ligger faktiskt analysen och för- slaget inte särskilt långt bort från det folkförbättrarnit och den demokratisering av konst- och kulturlivet som varit kungslinjen i socialdemokratins och välfärdsstatens administrativa kulturpolitik. Becker synsätt är egentligen konsekvent med tankegångar som ingått i den statsbärande ideologin under seklet. 
 Den svenska kulturpolitiken fick 1990 sin genomlysning och sin försiktiga utvärdering i en rapport från en europeisk expertgrupp,  
 Kulturpolitik i Europa 2:2 
 , som koncentrerade sig på tre huvudfrågor i den svenska statsstödda kulturen. Det gällde stödet till konstnärlig verksamhet, decentraliseringssträvanden och breddningen av publi- Steele. Granskarna är i stort imponerade av vad de erfarit om kulturens allmänna tillgänglighet i den svenska satsningen och konstaterar i sin summering, att Sverige har gjort ett enastående åtagande när det gäl- ler offentliga ekonomiska insatser för kulturen, vilket bl.a. resulterat i som det heter kulturlivets enastående bredd. 
 15 
  
 I det här sammanhanget intresserar emellertid mer de kritiska synpunkter som hovsamt framförs i rapporten. Några av dem skulle kunna utvecklas till väsentliga invändningar och har med kulturpo- litikens instrumentalitet att göra, med frånvaron av kvalitetsdiskus- sion och med gränsvärdena för vad man faktiskt kan uppnå i distri- butiva kultursatsningar. 
 Kanske är det en överdrift att påstå att kvalitet var tabubelagt men det var inte lätt att hålla meningsutbyten om detta ämne vid liv vid våra besök i olika delar av landet, skriver granskarna och talar om det tysta vakuum som omger begreppet kvalitet i den kulturpolitiska debatten och de statliga insatserna för kulturen. Den strävan efter kulturell jämlikhet som dikterar den nya kulturpolitiken framstår som en rättighet av samma slag som ekonomisk och social jämlikhet och som hjälp på vägen för att åstadkomma denna överordnade utopi. Synsättet tycks för rapportörerna framstå som del av en natio- nell mer eller mindre socialdemokratisk överideologi, sammanfattad i de åtta budorden i  
 Ny kulturpolitik 
 . 
 16 
  
 Problemet med en sådan pragmatism är att den måste bortse från en dimension i konsten som inte är medel för andra mål utan ett mål i 
 211 
  
 D 
 EMOKRATIN PÅ TEATERN 
 sig. Kritiker har hävdat, säger rapporten försiktigtvis, att på den vägen kan konstens väsen gå förlorad, bland annat den utmaning som uppstår ur den skapande processen. Det är utifrån sådana syn- punkter som man hoppas på att större resurser skall anslås till konst- närligt förnyelsearbete och experiment. Kulturell jämlikhet kan rentav innebära en hämsko för konsten vars oförsvurenhet är del av dess kreativa förutsättningar. Men expertgruppen är som sagt försik- tig i detta stycke och nöjer sig med att konstatera en frånvaro i stället för att artikulera en alternativ inriktning. Ändå kan man påstå att där finns en kritik mot den politiserade kultursynen och övertron på den dirigerade kulturens välsignelser i rapportens flera konstateranden av att kulturpolitikens resultat inte står i bästa proportion till de ekono- miska och administrativa satsningarna. Om den mest subventione- rade teatern i Västeuropa finner sålunda gruppen anledning att påpeka: Situationen skulle vara lättare att uppskatta om publiksiff- rorna gav mer positiva indikationer. 
 Vad jag kan se finns där en mycket fundamental om än ej utvecklad motsättning i rapportens perspektivskiften mellan kultur som politik och social hävstång och kultur i betydelsen konstkultur. Där ligger en konflikt som inte låter sig döljas av några verserade for- muleringar om att konstnärliga yrkesutövare ändå alltid är inriktade på kvalitet och att stöd till dem a priori innebär en satsning på kvali- tet. Om man skärskådade den motsättningen skulle i själva verket inte alls den försoning mellan kvantitativ spridning och kvalitativ för- djupning och den förtröstan på kulturpolitikens automatiska kvali- tetsdimensioner som rapporten andas te sig rimlig eller logisk. Man kan med lika god skäl hävda att de två perspektiven svårligen låter sig förenas och att skrivningen därför blir ganska idealistisk när rappor- törerna skriver: 
 Vad är konst utan högsta kvalitet och nyskapande förmåga som ideal? Hade kvalitet satts upp som ett mål, skulle det kanske ha legat närmare till hands att nya idéer och högsta konstnärliga nivå på ett tidigare sta- dium skulle ha större vikt getts [sic!] av sakkunniga organ. 
 Frågan är helt enkelt om det hade varit möjligt, givet den grund- läggande politiserande hållning som bestämt svensk kulturpolitik. 
 Demokratitolkningen med dess formella och horisontella dimen- sioner och det konstnärliga förnyelsearbetet med dess kvalitetssäk- ringar utförda av den tolkande gemenskapen av experter och kritiker står i potentiell konflikt med varandra. Det visar konstkultur- historien – om än ibland först i efterhand. Den svenska statliga kul- turpolitiken tar det ännu efter 25 år som en självklarhet att det är 
 212 
  
 T 
 OMAS  
 F 
 ORSER 
 bättre med åtminstone något teaterutbud i regionerna och glesbyg- den, det må vara aldrig så slätstruket, än inget alls. Och att det är bättre att där finns en bok för alla, om än aldrig så trivial, än ingen alls. Det omvända synsättet kan naturligtvis hävdas med lika goda argument. Hellre ingen föreställning alls än en turné med undermå- ligt utbud. För folket är endast det bästa gott nog. Så skulle den argumentationen kunna läggas upp för att inte te sig alltför arrogant. Men i det referensgruppsarbete för stöd till de fria gruppernas tea- terverksamhet som jag deltog i under några år kring decennieskiftet mellan 1980- och  
 90-tal 
  var sådana synpunkter i minoritet. Jag har heller inte sett dem framförda i den kulturpolitiska debatten. 
 Kulturell jämlikhet är fortsatt målet för socialdemokratins kul- turpolitik; var det åtminstone nyligen. I skriften  
 Kultur i rörelse  
 inför valåret 1994 slås detta otvetydigt fast. Det betyder lika rätt till delak- tighet i kulturlivet men också lika rätt att värdera och bedöma kultu- ren och lika rätt att vara med i skapandet av kulturen. 
 Det vore naturligtvis ytterligt diskutabelt att gå in för den mot- satta ståndpunkten. Men likafullt har formuleringarna en laddning som innebär att kompetenskravet på kulturområdet inte är lika själv- klart som på en rad andra samhälleliga verksamhetsfält för att uttrycka det varsamt. Lika rätt att värdera och bedöma kulturen kan betyda inte bara sund skepsis mot expertisens frånvända grupp- samtal utan också en inkompetent respektlöshet gentemot djup och långvarig förtrogenhet med konstens uttrycksmedel och ambitioner. Här kan spåras en kvardröjande latent skepsis mot den gamla finkul- turen, eventuellt och olyckligt nog legitimerad av nya dystra siffror och fakta om kulturvanornas ojämlika fördelning. LO:s kultur- och fritidsvaneundersökning från 1993 fastslog ju att 76 % av  
 LO-män- 
  nen aldrig går på teater och att 32 % aldrig läser en bok. (Bland  
 SACO-män 
  var motsvarande procent 44 respektive 5.) Frånvaron av en konstsyn och av kvalitetsaspekter är så stor i detta valmanifest att när frågan om demokrati och kulturell jämlikhet behandlas nämns över huvud taget inte begreppet konst. Det har gått upp i ett mera nebulöst kulturbegrepp. 
 17 
  
 Det är inte för sin belärande aspekt och inte för dess folkdemo- kratiskt utåtvända moraliteter som stora delar av  
 1900-talskonsten 
  gjort sig bemärkt, diskuterats och prisats av dem som skrivit dess his- toria eller varit dess samtida expertkommentatorer och insiktsfulla kritiker. Tvärtom har modernismens stora och som det tycks bestå- ende insatser under  
 1900-talet 
  bl.a. skett till priset av viss frånvändhet och exklusivitet. En politisk eller ideologisk eller allmänt meningsbä- rande konst i vår sönderbombade värld och dess upplösta samhällen 
 213 
  
 D 
 EMOKRATIN PÅ TEATERN 
 måste hela tiden besinna, att där inte finns någon suveränt upphöjd plats från vilken det allmänna tillståndet låter sig överblickas och den frigörande analysen kan göras. Ingen ideologiskt obelastad position som kan ge legitimitet, ingen verklighet som inte är språkliggjord och därmed i princip förbistrad. Absurdismen är efter världskrigen tea- terns och konstens svar på politikens fördjurning av människan och ideologiernas härjningar. Den politiska teatern och konsten generellt måste utgå från att tystnaden är det enda språkligt icke kon- taminerade tillståndet, att varje samtal om politik och moral är van- ställt av ideologisk retorik och att klichéerna medieras i heltäckande flöden i ett snart sagt oinskränkt herravälde. Konsten och teatern skall försöka försinnliga denna söndring och upplösning. Avstå från de deklamatoriska gesterna, bränna bort de stora tomma frasorden och ändå inte hamna i uppgiven tystnad. 
 Tänker man så är Young verk ännu en av de stora utmaningarna för den politiska teatern och konsten. Hans memento mot allt aldrig så välvilligt men alltid befläckat tal är ett bistert Tys- tare! Tystare! Lägre! Lägre! 
 Teatern och konsten måste lyssna också till dem som vänder oss ryggen och försmår alla standardiserade flyktvägar undan de exis- tentiella grundvillkoren. Om inte får Christian Clark sista ordet. Clark som i  
 Slutspel  
 replikerar White som undrar om de två kanske ändå betyder något. Betyder?, svarar Clark. Vi? Betyda något? Så skrat- tar han kort. Det låter något det! 
 De kanske utbytbara 
 Teaterns dilemma är att den som konstform är förpliktad att tala bortom klichéerna men också att den med sina stora produktions- kostnader förutsätter en stor publik. 
 Om konstnären är en som står utanför och är otrevlig och ställer de frågor som inte står på dagordningen, hur skall han eller hon då kunna räkna med att få plats på den skattefinansierade offentliga sce- nen och göra sina frågor hörda? Det är väl knäckfrågan för all offent- lighet. Den är av och till mer än principiell för teaterkonsten. 1998 var det med relativt stort folkligt stöd som en socialdemokratisk kul- turpolitik i Göteborg hotade att drivas långt ut över gränserna för vad som länge varit det fredade offentliga konstverket. Under några månader den våren var det politiskt gångbart att t.o.m. hota med att stänga Göteborgs Stadsteater, bl.a. för att teatern inte hade förmått fånga tillräckligt stor publik med en tillräckligt populär repertoar. 
 214 
  
 T 
 OMAS  
 F 
 ORSER 
 Men konstnären måste liksom den intellektuelle ha en destabili- serande funktion i samhället och arbeta i en pendelrörelse mellan insett ansvar och erkänt tillkortakommande. Det innebär ett visst mått av trolöshet och en vägran att enrollera sig och reducera sin uppgift så att den passar de redan färdiga protokollen. Att veta att man aldrig ankommer och likväl inte upphöra med att försöka nå fram som Lopez Musil skriver. 
 Exil och landsflykt och uppbrott är produktiva hållningar för konstnärer (och för intellektuella och forskare också för den delen). Buck talade om ett slags hemlöshetens förebildliga och produktiva moral: att inte ens känna sig hemma hos sig själv. 
 Konstnären och teatern har att hantera minst två roller, ofta ställda i motsats till varandra. Å ena sidan den av engagerad intel- lektuell med samtidsmedvetenhet, å andra sidan den av anarkisten som vänder världen ryggen och målar för att det roar honom att måla så. 
 Men skall det konststycket lyckas på en stads- eller statsfinan- sierad scen krävs det stora anslag och goda tider, djupa insikter och en vid kultur- och konstsyn. Detta sätt att se på konst som negation, opposition, sabotage och oförsvurenhet skaver illa mot en harmonisträvande och pedagogisk kultursyn som räknar kulturell välfärd i besöksstatistik. 
 Svensk kulturpolitik har försökt organisera formerna för det kul- turpolitiska stödet men inte innehållet i den. 
 Inte minst under välfärdsåren har den tveklöst varit framgångsrik i detta. Men när de ekonomiska och materiella resurserna minskar eller prioriteringsdebatterna intensifieras är den rågången svår att upprätt- hålla och då går de underliggande värderingarna av kulturens och konstens allmänna nyttighet i dagen och där blottas en samhällelig konsensus om vad kulturell ordning och konstnärligt uppförande bör innebära. 
 Mina erfarenheter från diskussionerna kring det manifest för en konstnärlig institutionsteater, som de båda regissörerna Kelly son och Quinn och jag presenterade 1981, gjorde mig klar över kraftspelet och den konstnärliga frihetens villkorlighet. Föga förvå- nande blev detta tämligen centralistiska och väl något smattrande dekret om formerna för en institutionell organisering av konstnärlig kreativitet våldsamt omdebatterat och efter många turer och flera omröstningar föll förslaget med knapp övervikt för motståndet. Efteråt kan jag inte annat än se att debatten kring det s.k. Manifestet var ett uttryck för, ja kanske t.o.m. innebar, slutet för en epok inom svensk institutionsteater. Den striden klargjorde nämligen att en stor 
 215 
  
 D 
 EMOKRATIN PÅ TEATERN 
 samhälleligt finansierad teater inte låter sig dukas på annat sätt än som smörgåsbord. Den måste på ett eller annat sätt försäkra sig om en popularitet stor nog för att i en stad av Göteborgs storlek locka till sig  
 900–1 
  000 personer per kväll för att få politikernas stöd. 
 I det utbud som varit  
 90-talets 
  omöjliggör det en konstnärligt offensiv hållning från teaterns sida, med en innovativ och utmanande repertoar. Göteborgs Stadsteaters historia efter 1981 bekräftar riktig- heten av det påståendet, också om teaterchefen och regissören Turner Selimovic mot milleniets slut gjort stora ansträngningar för att ge väsentlig teaterkonst åt både en ung och en stor publik. Teatern kommer inte annat än undantagsvis att lyckas vara en konstnärligt betydelsefull plats i samhället om den är organiserad enligt institutio- nens stordriftsprinciper. Teaterns samhälleliga roll blir alltmer bety- delselös medan scenerna ockuperas av mer eller mindre skickligt utförd underhållning. Dramatens senaste år under nuvarande chefen Walters är ju ett exempel på dessa tendenser. Nationalscenen har börjat konkurrera med privatteatern i en stjärnrepertoar med garantistämpel och lämnar över stora delar av sitt konstnärliga upp- drag till dem som med mindre budget kan tänka sig större vågspel. 
 Institutionsteatern är del av välfärdsstaten; har haft dess storhets- period och delar dess svårigheter och svagheter. En gång en vital del av demokratiseringsprocessen har den under senare decennier fossili- serats och kommit att framstå som alltmer utbytbar för att använda socialpsykologen Gutierrez term för allvarliga avtacklings- symptom hos sociala institutioner med skilda slags funk- tionshinder. 
 18  
 Den döende institutionen karakteriserar han som en där verksamheten kan tänkas bedrivas med helt andra personer än de vid ett givet tillfälle där verksamma. Forskarna, tjänstemännen, konstnärerna i fråga är helt enkelt utbytbara. I den utbytbara insti- tutionen är verksamheten reglerad och låter sig förutsägas. Det är möjligen demokratiskt, åtminstone kontrollerbart. Men det är inte annat än undantagsvis produktivt. Det konstnärligt överraskande och det hittills outtalade förblir outtalat i en sådan institution. 
 Det var mot denna institutionalisering och atrofi som Manifestet protesterade å den konstnärliga teaterns vägnar. Det var institutionen med dess anställningslagar och trygghetsgarantier som Maldonado backa i slutet av  
 70-talet 
  attackerade med sina inspirerande teser för en ny och annan teater, som han bland annat beskrev så här: 
 Den har en inre och yttre organisation, som syftar till att nå ett maximalt konstnärligt resultat. Organisationens syfte är att underlätta den konst- närliga processen, inte att upprätthålla en institution. 
 19 
  
 216 
  
 T 
 OMAS  
 F 
 ORSER 
 När Långbacka försökte realisera sina idéer på Åbo finska teater anklagades han för odemokratiska metoder. Under några år som tea- terchef där gjorde han erkänt spännande teater med sina auktoritära metoder. Bl.a. tack vare, skulle man nog våga påstå. 
 Svensk institutionsteater kommer att behöva byta scenkostymer och bygga ner sig till mindre enheter med mer eller mindre själv- ständiga produktionslag. Den måste diversifieras i enlighet med de villkor som gäller ekonomiskt materiellt. Men också för att några spelplatser skall kunna garantera en samhälleligt angelägen och konstnärligt utmanande repertoar i teaterprojekt, som samlar en konstellation av människor som under åtminstone en begränsad tid vill dra åt samma håll. Det är nödvändigt om teatern skall kunna för- hålla sig först och främst till konstnärliga frågor och inte till kul- turpolitiska målsättningar om si eller så stort utbud med den eller den etniska, köns- och klassmässiga inriktningen. Teatern kan inte vara angelägen för alla och samtidigt konstnärligt kreativ. Det är en illusion att tro det och en olycka att kulturpolitiskt begära det. 
 Vi behöver en kulturpolitik, som återupprättar demokratin, utvecklar och fördjupar delaktigheten /.../ en kulturpolitik för jämlikhet mellan grupper av människor och geografiska delar av vårt land, 
 skriver Bradley i debattboken  
 Släck inte ljuset!  
  
 20 
  
 Jovisst, och det räcker att besöka regionerna utanför Stockholm för att inse att där ligger en faktisk och väsentlig utmaning i de kra- ven. Men vi behöver också en konst som går på tvärs mot all denna förebildlighet. En konst som väljer aristokratiska hållningar, skyr del- aktighet, argumenterar för ojämlikhet och sätter frågetecken efter demokrati. Sanningen behöver inte vara demokratisk och är det ofta heller inte. Konsten är ingen allmänning utan en plats för det parti- kulära, det egensinniga och det personliga. 
 Där fanns en tillförsikt bakom Manifestet som är typisk svensk. Institutionen skulle trotsas, reorganiseras och vitaliseras under demokratiska former och efter det insedda förnuftets principer. Man kunde organisationsanalytiskt säga, att vi trodde att en förändring av  
 strukturen  
 skulle leda till en  
 dynamisering  
 av institutionen och ändra dess  
 funktioner. 
  
 Vi förbisåg döendets kraft. Andra kanske skulle säga att vi inte rätt bedömde och värderade demokratins seghet. Institutionens överskridande och sig själv förnyande potential blev hur som helst inte testad enligt förslag Manifest för en konstnärlig teater. 
 Perkins har i en essä talat om konst och kultur som en paradox i den moderna demokratin. 
 21  
 Också han betonar konsten 
 217 
  
 D 
 EMOKRATIN PÅ TEATERN 
 och kulturen som gränsöverskridande fenomen och pekar därmed på motsättningen mellan denna dess funktion och samma konsts institutionalisering i politiskt demokratiska former à la ny statlig kul- turpolitik. 
 När också konsten fångas i den weberska rationalitetens järnbur har det moderna samhället institutionaliserat ett område där för- trollning och aura tidigare undgått den borgerliga nyttomoralens pragmatism. Institutionen koloniserar kulturområdet, skriver Vest- heim, det området som skulle vera ei frisone for det  
 ikkje-rasjonelle 
  i eit elles gjennomrasjonalisert samfunn. Konsten har i denna epok att värna om sin relativa självständighet och hoppas på den demokra- tiska kapitalismens toleranse for det som er kvalitativt annleis. 
 Resonemanget utgår från att systemet har behov av säkerhets- ventiler för att lätta på ett oppositionellt och existentiellt tryck som annars blir destruktivt och ger på så sätt en tämligen mörk bild av konstens funktion i den repressiva toleransens institutionaliserade värld. Men eftersom variabeln publik och mottagare aldrig kan tänkas bort från konstverket eller föreställningen finns där emellertid hela tiden en möjlighet för andra konstens verkningsgrader, kan och bör man invända. All reception innebär en dynamik med oförutsägbara konsekvenser. Också på institutionerna sker det möten! 
 Vestheim menar däremot, att konstens aura bara kan skyddas från institutionens byråkratisering i slutna och elitära sammanhang för kommunikationen mellan konstnär och publik, i ett slags förnyad salongskultur. Det är hans pessimistiska paradox i det demokratiska samhällets konst- och kulturvärld. 
 Eliterna och demokratin 
 Demokratin som värdebegrepp är höjd över alla empiriska brister, skrev Barton i en kommentar till Demokratiutredningen ( 
 DN  
  
 27/5-99), 
  där han kallade demokrati ett sakralt begrepp i en efterkristen värld. I vårt sammanhang om konst och demokrati låter sig hans problematiseringar kring demokratin och medbestämman- det användas som ett viktigt memento. Konsten står i konstant och produktiv konflikt till populism och vanetänkande och upprättar meritokratiska värdehierarkier som utmanar principerna om en man, en röst i frågor om kvalitet och val av konstnärliga vägar. Konsten förutsätter tvärtom att eliter värderas högt och ges fredade villkor. I konstens kungadöme råder en berättigad skepsis mot demokratiskt fattade beslut om smak och kvalitetsdeklarationer. Där kan hur 
 218 
  
 T 
 OMAS  
 F 
 ORSER 
 många kineser som helst ha fel och de folkhemskes omdömen visa sig vara utan kontakt med konstens nya värdeproduktion. Att det är så visar historien och att denna konflikt med demokratins grundläg- gande rätt att välja sina ledare på sikt kan komma demokratin till godo gör inte det akuta politiska dilemmat mindre för en konst- och kulturpolitik med både parlamentariskt och sakkunnigt stöd. 
 Vilfredo Paretos elitbegrepp innebär att den ideala eliten ges sin rätt och sitt inflytande genom sina utvalda medlemmars kvaliteter och överlägsna egenskaper. För den eliten är sanningen inte en fråga om demokratiska val utan om insikter. Davis Rogers pläderade som bekant för den enskildes rätt i elitistiska deklarationer av stor framsynthet. Mot medelmåttornas tyranni ställer han det innovativa tänkandet och originalitetens produktivitet. Just därför att excen- tricitet är klandervärt i den allmänna opinionens ögon, är det önsk- värt att människor är excentriska för att bryta detta tyranni, citeras han i en debatterande essä av Fuller om den kvalificerade fri- heten som är upplysningens väg för utträdet ur människans själv- förvållade omyndighet. 
 22  
 Jämlikhet blir i ett sådant perspektiv ett svårkvalificerat begrepp när det ges idealbildande kraft utöver att vara en garanti för varje individs lika människovärde. 
 Det moderna samhället med dess demokratibegrepp har utvecklat tekniker för att mäta konstens och kulturens horisontella dimen- sioner, dess utbredning och sociologiska genomströmning. Dess ver- tikala räckvidd är inte mätbar med de kvantitativa undersökningar och den publikstatistik som ger stöd för och legitimerar kultur- politikens inriktning. 
 De europeiska granskarna skrev, som vi såg, imponerat om det svenska kulturlivets enastående sociala bredd, men de saknade en diskussion om kvaliteten på publikens engagemang i nationens kulturliv. Frånvaron av en sådan debatt är ett uttryck för en berö- ringsskräck inför icke deltagarbestämda och därmed demokratiskt sett kontroversiella synpunkter på konstens värdedimensioner. 
 Den kvantitativa synen på kulturell välfärd och högt publikdelta- gande behöver förvisso inte råka i konflikt med ett kvalitetsinriktat perspektiv på konst, men kan göra det. Publik till varje pris riskerar alltid att bli publik till alltför högt konstnärligt pris och göra insti- tutionerna till platser som lämnas åt sitt öde av dem som är kon- turskarpa i sina krav på kvalitet. De som är specialiserade i sin smak och, för att nu föra in en annan variabel, unga utan prestigetyngda förutfattade meningar om konstens och kulturens symbolvärden. Denna unga kräsna publik kan inte vinnas vare sig genom en aldrig så demokratisk kulturspridningsideologi eller genom aldrig så glansfulla 
 219 
  
 D 
 EMOKRATIN PÅ TEATERN 
 evenemangskittlingar utan bara genom att den erbjuds ett möte med direkt tilltal utanför rutinerna. Svensk kulturpolitik och svenska kul- turinstitutioner har generellt sett ägnat mindre intresse åt den aspek- ten än åt att åstadkomma mätbara resultat; budgetmässigt försvarbara inför politiker mindre engagerade i konst än för bokslut. 
 Högkultur eller konstkultur är en  
 icke-egalitär 
  kraft som utmanar det masskulturella samhällets mediokrati och konformitet. Ungefär så kan man sammanfatta den grundläggande kulturpolitiska kritik som utvecklades först av Frankfurtskolan och senare lånat sig till ide- ologiska attacker av nykonservativt slag mot vad som kallats olika former av korrekthet, politiskt såväl som genusbestämd och klass- mässig. Om demokrati innebär, och vem vill förneka det, att all- männa föreställningar, ja, förutfattade meningar liksom välgrundade sådana, ger fundamentet för politikens slutsatser och förslag, kan konsten med dess utmaningar vara ett korrektiv mot denna förall- männeligade föreställningsvärld. Få vill väl protestera mot ett sådant synsätt på konstens värde. Konsten som en förutsättning för demo- kratins fördjupning eller konsten som markering av ett slags politi- kens gränser. Ja, som ett memento mot den folkets allmakt som i en demokrati ytterst gäller den lagstiftande makten och inte värdering- arnas och smakens hegemoni. De senare är frågor av ett slag och en skörhet som de folkvalda politikerna inte skall ha rätt att lagstifta om i en demokrati utan tvärtom lyssna till för att fördjupa sin syn på samhällelighetens innebörder och relativisera sina uppfattningar. 
 Låt oss utgå från att det går att skapa samförstånd kring detta. Men den diskussion som börjar föras i dag med allt större frimodig- het och som tycks vara allt mindre hämmad av en tidigare vänster- hegemoni i kulturdebatten, gäller tvärtom huruvida demokratin verk- ligen ger jordmån för konsten; om demokratin är lika nyttig för kon- sten som konsten för demokratin. Är demokratins egalitetsideal hämmande för konstens elitproduktion? Håller kvantitativ framgång i demokratins och marknadens namn på att slå ut kvalitativ fördjup- ning? 
 23 
  
 Frågeställningen utgår från att demokrati betyder konsensus och från att majoritetssynpunkter inte står i dialektisk relation till väl- informerade minoritetsperspektiv. Det är den debattens blinda fläck. Själv vill jag se det så att konstens domän tillhandahåller arenor för sådana exklusiva, konkreta, avantgardistiska perspektiv och att det hör till kulturpolitikens uppgifter att garantera deras bestånd. För demokratins skull. Så skulle paradoxen mellan elitism och demokrati kunna upplösas i välfärdssamhället och i stället bli till ett spännings- fyllt och kreativt motsättningsförhållande. Konflikten tycks däremot 
 220 
  
 T 
 OMAS  
 F 
 ORSER 
 vara antagonistisk i såväl ett majoritetstotalitärt samhälle av kommu- nistiskt slag som i ett marknadsdiktatoriskt utan statligt balanserade stödåtgärder. Respekten för konstnärlig elitism och kvalitet kräver alltså med detta synsätt demokratins garantier för att minoritetssyn- punkter skall få tillgång till offentligheten och att samhälleliga, ideo- logiska och individuella motbilder hålls fram. 
 Inget talar emellertid för att en sådan oppositionell och motvalls konstproduktion skall kunna få fortsatt goda arbetsvillkor på de stora byråkratiserade institutionerna. Vad teatern beträffar kommer vi sannolikt att få se en fortlöpande strukturförändring de närmaste åren mot mindre scener och mer kortlivade produktionsteam vid sidan av några få evenemangsscener utan konstnärlig vitalitet men med representativa glanskulturella insatser av regionalt eller natio- nellt slag. Teatern och konsten kan aldrig vara relevant för alla. Detta enkla faktum sätter gränserna för det kulturpolitiska ekonomiska stödet till den i en demokrati. Vill den vara utmanande måste den utgå från att dess permanens och volym är begränsad. 
 Griffin, dansk teaterteoretiker och  
 -kritiker, 
  har för några år sedan granskat teatersverige i essäsamlingen  
 Gränslös kultur?  
 och därvid gjort några viktiga iakttagelser. 
 24  
 Han varnar för riskerna med en demokratisk kulturpolitik som inte respekterar konstens partiku- laritet och tycker sig i detta finna ett socialdemokratiskt dilemma, med dess dogmatiska kultursyn om lika tillgång för alla till teatern. Mot den synen sätter han en kulturpolitik som ger utrymme för att framhäva specifik konstnärlig identitet, med syfte att nå en utvald grupp. I stället för gemene mans teater vill han se en teater som garanteras sin integritet i förhållande till mecenaten staten och den vägen kan utveckla sin konstnärliga identitet. För demokratins vid- kommande ser han detta som helt centralt, för utan teatern skulle samhällets spel sakna möjligheter till tolkningar – och bli ett skräck- välde. Det vill säga utan den teater som suger upp ett samhälles vär- deringar och gestaltar dem bildmässigt, gestiskt, verbalt i värdelad- dade uttryck i en dubbelriktad kommunikation mellan scen och salong. Teatern kan ge ett väsentligt vittnesbörd om klimatet i en epoks sociala relationer, och man får därmed också lust att kalla tea- tern för sanning, skriver Williams. 
 Det är svårt att låta bli att tänka på Torres  
 Personkrets 3:1  
 och  
 Sju tre 
 , när man läser de orden. Ja, oavsett det katastrofala efter- spelet till den senare uppsättningen som för alltid kommer att bli ett av svensk teaterhistorias största trauma, och även om man i likhet med mig anser att  
 Sju tre  
 använde estetiskt och etiskt tvivelaktiga och kontraproduktiva metoder, berövande åskådarna den frihet föreställ- 
 221 
  
 D 
 EMOKRATIN PÅ TEATERN 
 ningen gav  
 brottslingarna-skådespelarna. 
  Men före rånet i Kisa och före polismorden i Meyer försommaren 1999 ställde också den pjäsen oroande frågor på scenen om ett samhälles ideologiproduk- tion och antidemokratiska föreställningar. Så som den västerländska teatern förmått göra från antiken och in i vår tid. 
 Noter 
  
 1 
  
 Här citerad ur Andrews (1981), s. 183. 
  
 2 
  
 Kulturpolitiken bör ses som en del av arbetet för bättre samhällsmiljö, klargör Statens kulturråd när det anger huvuddragen i 1974 års kulturpolitik. Se inled- ningarna till skriftserien  
  
 Kulturpolitik i praktiken  
 med dess årliga översikter av statliga kulturinsatser. Kulturell jämlikhet är enligt riksdagsbeslutet lika viktig som ekonomisk och social jämlikhet, slår kulturrådet fast i en formulering som består in i  
 90-talet 
  och som tolkar det statliga perspektivet på kulturpolitiken sedan  
 60-talets 
  debatter. 
  
 3 
  
 Swedner (1967). 
  
 4 
  
 Swedner och Reed är här citerade ur TCO:s utredning  
  
 Kulturaktivt samhälle  
 (1970). 
  
 5 
  
 Nylöf (1968). Också detta citat ur  
  
 TCO-rapporten. 
  
 6 
  
 Hart red. (1968), s. 262 f. Se också Adams (1971). 
  
 7 
  
 Ett urval av de tidnings- och tidskriftsinlägg som följde på Cruz föredrag vid Konstakademiens högtidssammanträde den 30 maj 1962 är samlade i debattboken  
  
 Är allting konst?  
 (1963). 
  
 8 
  
 Se uppsatsen Kulturbehov och kulturpolitik i Christensen (1978). 
  
 9 
  
 Publiken som svek var publiken som sveks, s. 107 i samma bok. 
  
 10 
  
 Nordensvan  
  
 (1917–18), 
  senare delen s. 481. 
  
 11 
  
 Om Riksteater, initiativ, planer och motstånd, se Thomas (1991). 
  
 12 
  
 För frigruppernas historia se Hardin (1982) och Tjäder (1984). Den senare återger i appendix det s.k. Manifestet på Göteborgs stadsteater. 
  
 13 
  
 Se artikelserien om kulturen och mottagaren i  
  
 SvD  
  
 29.8-99. 
  
 14 
  
 Se  
 Kulturaktivt samhälle  
 (1970). 
  
 15 
  
 Myerscough (1990). 
  
 16 
  
 De åtta målen, fastställda i 1974 års kulturpolitiska mål, gäller: – yttrande- frihetens förutsättningar – människors möjligheter till egen skapande aktivitet – motverkan av kommersialismens negativa verkningar – främjande av decen- tralisering och beslutsfunktioner inom kulturområdet – hänsyn till eftersatta gruppers erfarenhet och behov – konstnärlig och kulturell förnyelse – garanti för att äldre tiders kultur tas till vara och levandegörs – utbyte av erfarenheter och idéer över språk- och nationsgränserna. 
  
 17 
  
 De kulturpolitiska svårigheter som uppstår när en konstkultur skall hävdas och den kulturella välfärden ges precision innanför okontroversiella honnörsord 
  
 222 
  
 T 
 OMAS  
 F 
 ORSER 
 som deltagande, demokrati och aktivitet uppmärksammades till viss del i Nord- iska rådets temakonferens om Nordisk kultur i Oslo 1997, också om temat här var den nordiska identiteten satt under press utifrån. Se Friborg (1997). 
  
 18 
  
 Rogers (1968). 
  
 19 
  
 Se Långbackas teser om en konstnärlig teater (1981). 
  
 20 
  
 Citerat ur förordet till Strömbäck red. (1994). 
  
 21 
  
 Perkins. Kulturinstitusjoner, demokrati og politikk. (opubl. manus) 
  
 22 
  
 Rodgers i Taylor  Washington red. (1998). 
  
 23 
  
 För representativa och samtidskorrekta hållningar till dessa frågor se Melzer m.fl. (1999). 
  
 24 
  
 Lynge (1987). 
  
 På några av denna uppsats inledande sidor har jag citerat mig själv ur den översiktliga periodframställning som Johnson och jag svarar för i Lönnroth, Beard  Göransson red. (1999)  
 Den svenska litte- raturen, del 3,  
 Stockholm: Bonniers 
 223 
  
 D 
 EMOKRATIN PÅ TEATERN 
 Referenser 
 Rogers, Hood (1968) Ur ett manuskript om kulturpolitik i  
 Dia- log  
 1968:2, Stockholm: Bonniers 
  
 Friborg, Maldonado (1997)  
 Mellan självförtroende och osäkerhet. En essä om Nordisk kulturpolitik 
 , København: Nordisk Ministerråd cop. 
  
 Freeman, Hans red. (1963)  
 Är allting konst? Inlägg i den stora konst- debatten 
 , Stockholm: Bonniers 
  
 Aguilar, Peters red. (1968) Barriären mot finkulturen i  
 Det differentierade samhället,  
 Stockholm: Prisma 
 Kulturaktivt samhälle. Rapport från TCO:s kulturutredning  
 (1970), Stockholm: Prisma 
  
 Lynge, Harrington (1987) Teatersverige – ett kulturellt mellanspel? i 
 Gränslös kultur? Nationalarvet inför den postmoderna utmaningen, 
 Stockholm: Sekretariatet för framtidsstudier 
 Långbacka, Schmidt (1981)  
 Bland annat om Guerrero 
 , Stockholm: Miller, Martin m.fl. (1999)  
 Democracy  the Arts,  
 Lee, New York: Cornell University Press 
 Myerscough, Wright (1990)  
 Statlig kulturpolitik i Sverige 
 , Stockholm: Utbildningsdepartementet, Allmänna förlaget 
 Nerman, Jones (1962)  
 Demokratins kultursyn,  
 Stockholm: Bonniers Nilsson, White (1981)  
 Vägen till kulturpolitiken,  
 Stockholm: Liber 
  
 Nordensvan, Maxwell  
  
 (1917–18) 
  
 Svensk teater och svenska skådespelare från Tran till våra dagar  
 I–II 
 , 
  
  Stockholm: Bonniers 
  
 Reed, Mcmillan (1967)  
 Musikvanor i Sverige 
 , Stockholm: SOU 1967:8 
 Nylöf, Mcmillan (1968) Multikonst – en sociologisk studie i  
 Utställ- ningspubliken 
 , rapport nr IV, Stockholm: Riksutställningar 
 Palm, Mcmillan (1978)  
 Kritik av kulturen 
 , Stockholm: Författarförlaget 
  
 Hardin, Hodge (1984)  
 Teater i Sverige efter andra världskriget,  
 Stock- holm: Natur och Kultur 
  
 James,  
 Anderson 
  red. (1994)  
 Släck inte ljuset!  
 Stockholm: Tidens förlag 
  
 Adams, Murray (1967)  
 Teatervanor och musikvanor i Storstockholm, 
 Stadskollegiets utlåtande och memorial, bihang nr 79, Stockholm 
 Swedner, Murray (1971)  
 Om finkultur och minoriteter 
 , Stockholm: Walker 
 224 
  
 T 
 OMAS  
 F 
 ORSER 
 Tjäder, Li (1984)  
 Den allvarsamma lekplatsen 
 , Stockholm: Arbetarkultur 
 Ullberg, Richardson (1991)  
 På väg mot en Riksteater,  
 Norsborg: entré/ Riksteatern 
 Rodgers, Wilson (1998) I måttlöshetens tid. Om elitkonceptioner och politiska ideologier i Taylor, Calderon, Wilkinson red. 
 Eliterna som abdikerade 
 , Stockholm: Bradley 
  
 Davis, Lowery (1998) Kulturinstitusjoner, demokrati og politikk. (opubl. manus) 
 225 
 Publikens rum 
 – en expansiv arena 
 HowellDet stank. Kvinnor i tarvliga trasor släpades mot rättegångar där de inte hade någon chans. Efter dem sprang barnen och skrek: Min mamma är en häxa! Min mamma är en häxa!. 
 Jag mår illa, mumlade jag till fröken och stapplade ut. När dörren till scenrummet slog igen hörde jag köttet fräsa mot bålet. 
 Än i dag undrar jag hur skådespelarna egentligen bar sig åt för att göra tiden för häxprocesserna i Sverige så levande. Känslan av skuld, av att vara barnet som sviker av rädsla, bär jag fortfarande med mig. Föreställningen förblir en av mitt livs största kulturupplevelser. Det var skolan som tvingade den på mig. Jag fick veta att någonting fanns att uppleva som jag annars inte skulle ha fått kännedom om. Ett till- val som också gick att välja bort. 
 Jag gick på mellanstadiet när 1974 års kulturpolitik började gälla. Den som bland annat skulle motverka kommersialismens negativa verkningar inom kulturområdet, möjliggöra konstnärlig och kulturell förnyelse, ge människor möjligheter till egen skapande aktivitet och främja kontakt mellan människor. 
 1 
  
 Dessa mål står fast också i den kulturpolitik som börjat gälla från 1996. Med ett viktigt tillägg: kulturpolitiken ska dessutom verka för allas möjlighet till  
 kulturupplevelser 
 . 
 2  
 Vad en kulturupplevelse är, eller kan vara, skrivs det ingenting om. Det är svårt att sätta ord på det där magiska som inträffar när man blir förflyttad bortom tid och rum, det tillstånd som bara kan jämföras med förälskelse. Men alla som varit med om dem känner omedelbart igen ögonblicken då man direkt och omedelbart upplever alla sina sinnen samtidigt. Glömmer bort att tänka på var man är och varför, på hur man bör bete sig och vad andra eventuellt kan tänka och tycka. Allt det där som jag genomlevde under den där teaterföreställningen. 
 3 
  
 När regeringen i 1996/1997 års kulturproposition gör en utvär- 
 227 
  
 P 
 UBLIKENS RUM  
 –  
 EN EXPANSIV ARENA 
 dering av de kulturpolitiska år som förflutit sedan 1974, konstaterar den att en hel del faktiskt har uppnåtts: Sverige har bland annat fått fler regionala teatrar och kammarorkestrar och många människor har i dag närmare än förr till en eller flera kulturinstitutioner. 
 4 
  
 Ändå är det förstås inte bra när Statens kulturråd redovisar den svenska befolkningens kulturvanor för kulturpropåret 1996/1997 med följande siffror: 
 63 procent har inte besökt en enda konstutställning under året som gått. 61 procent har inte gjort ett enda teaterbesök under året. 
 57 procent har inte gjort någon typ av konsertbesök. 
 47 procent har inte varit på bio. 
 43 procent har inte besökt något bibliotek en enda gång på ett helt år. 
 5 
  
 Vänder man på det kan man förstås säga att nästan var fjärde svensk ser minst en konstutställning om året. Internationellt sett ligger svensken också på en hög nivå när det gäller delaktighet i kulturlivet. 
 Hushållen – publiken – är i dag den största aktören på den svenska kultur- och mediemarknaden. 
 6  
 Enligt Kulturrådets sammanställning utgjorde kultur- och mediesektorn 43,6 miljarder kronor i den svenska samhällsekonomin år 1996. Av dem stod hushållen för 29,5 miljarder. Den privata kulturkonsumtionen motsvarade alltså drygt 68 procent av landets totala kulturekonomi. 
 7 
  
 Mot bakgrund av ovan refererade siffror kan det vara värt att fun- dera en stund kring hur skillnaden mellan de politiska målen och verkligheten ser ut, och vad det beror på att vi som publik träffar de val som vi gör. Om det vi gör nu alls kan kallas att välja. 
 Den teaterbesökande svensken 
 Teatern är i detta perspektiv särskilt intressant. 
 Efter folkrörelserna får teatern det största statliga bidraget av alla kulturformer, drygt en miljard 1997. 
 8  
 Samma sak gäller inom lands- tingen, där teatern efter studieförbunden är största bidragstagare, och för Kulturrådet som med undantag för musik inte ger mer pengar till någon annan konstyttring. 
 9 
  
 Med skattemedel bidrar alla således mycket till teaterns fortsatta existens, i synnerhet i dess institutionaliserade form. Privat däremot, lägger svensken förhållandevis lite pengar på teater. I stället är vår största kulturutgift massmedier – dags- och kvällstidningar – och böcker. 
 10 
  
 Att svenskarna internationellt sett ändå tillhör världens mest tea- 
 228 
  
 L 
 ENA  
 Schmidtterbesökande folk måste främst tillskrivas två faktorer: de många barn- och ungdomsföreställningarna, samt storstadspubliken som går på teater flera gånger om året. 
 11 
  
 Stockholm har världsrekordet. Enligt Anderson, som forskat i svenskarnas teatervanor, utnyttjar två av tre stockholmare möjlighe- ten att se teater där många andra storstäders samlade teaterliv gläds om det når var fjärde eller var femte invånare någon gång då och då. 
 12  
 Till storstäderna kommer också många övriga svenskar för att se tea- ter för första gången, och den som går på teater bara en gång om året gör det kanske just där. 
 Inte minst Stockholm lockar en stor teaterpublik. Men det beror inte på att det är där som de stora nationella scenerna finns, de som helt finansieras med skattemedel. Landsortspubliken väljer inte Dra- maten eller Operan när den kommer på teaterbesök. I stället är det privatteatrarnas mer underhållande repertoar som lockar, med skåde- spelare, väl kända från TV, på scen. (Fig. 1) Privatteatrarna för tyvärr inte publikstatistik på samma sätt som institutionsteatrarna gör. Ändå är det ingen överdrift att påstå att varannan stol i privatteaterns salong upptas av en svensk som inte bor i Stockholmsregionen. Elisa- Davis har länge jobbat med publiken till Vicky Edwards uppsättningar i Stockholm, där föreställningar som  
 Hotel- liggaren 
 ,  
 I hetaste laget 
 ,  
 Kolla klotet 
 , och nu senast  
 Yu, Yu  
 gått och går för utsålda hus på teatrar som Smith, Cirkus och China. Hon uttrycker sig mer försiktigt än jag, som när vi träffas påstår att den övervägande delen av privatteaterns publik kommer långväga ifrån. Det stämmer på helgerna, säger hon, men inte på vardagarna. Likaså är teatern noga med att hålla hälften av biljetterna för privat- personer som inte åker på arrangerade bussresor. 
 Men finns ingen efterfrågan på biljetter lokalt, säljs de till var efterfrågan finns. 
 13 
  
 På vissa uppsättningar är landsortspubliken med andra ord i majoritet. Det är den aldrig på Davis, där snittbeläggningen för publik utanför Storstockholm ligger på 19 procent med högsäsong under sommaren, då beläggningen kan ligga runt 25 procent. 
 14 
  
 Bussbolagen säger rent ut att Martin och Operans uppsätt- ningar inte går att sälja. Dels hinner de inte, framförhållningen är för kort vad gäller nationalscenernas repertoar och föreställningar tar tid att marknadsföra. 
 15  
 Dels efterfrågas inte nationalscenerna av publi- Steele, som slår ihop teaterbesöket med en resa till Stockholm, inklu- sive övernattning, frukost på hotell och tid för shopping. 
 Samma mönster går igen i Malmö och Göteborg. Så länge 
 229 
  
 P 
 UBLIKENS RUM  
 –  
 EN EXPANSIV ARENA 
 Figur 1.  
 TV-kändisar 
  på scen drar publik till privatteatern. Här en scen ur Deleon som spelas på China med bl.a. Johnson och Freeman i rollerna. Foto: Schwartz 
 som  
 Collins från Duvemåla  
 spelades på Malmö Musikteater gick fullastade bussar dit, men därefter har det varit trögt med att få teaterresor till stånd. Publiken som reser till Göteborg vill inte annat än undantagsvis till uppsättningar på Göteborgsoperan eller Stadstea- tern utan föredrar Lorensbergsteatern, Lisebergsteatern och Paul på Young. Hickman  
 Bradshaw revy  
 i Örebro är också ett resmål som alltid går hem. 
 16 
  
 Att publiken lockas av underhållning och musikal är ett faktum som svenska politiker börjat uppmärksamma på senare år och som därmed också alltmer har börjat prägla framför allt de regionala teat- rarnas repertoar. Politikernas förhoppning är att musikaler ska fylla 
 230 
  
 L 
 ENA  
 Schmidtsalongerna och teatern därmed få bättre ekonomi. Hösten 1999 kan publiken välja mellan totalt 19 olika musikalföreställningar, därav elva uppsättningar på landets stads- och länsteatrar. 
 17  
 Denna form av marknadsanpassning har inte undgått kritik, som också drabbat Dra- maten. Inför spelåret har såväl en aktör från  
 Rederiet 
 , en nykläckt stjärna från kultfilmen om livet i Åmål och en underhållare känd för sina smaklösheter kallats in i en ensemble som de senaste åren åderlå- tits svårt, både i antal och, framför allt, kompetens, skriver exempel- vis  
 Sundsvalls Tidnings  
 kulturredaktör Nguyen i en skarpt formu- lerad krönika. 
 18 
  
 Det ska vara kul – annars får det vara 
 Varför väljer då publiken hellre den traditionella privatteaterns språk? Svaren är förstås många. 
 Vicky von der Lancken, teaterarrangör med eget bolag sedan 1989 och nyligen tillträdd konstnärlig ledare för Riksteatern, känner dem antagligen bäst och sammanfattar ungefär så här: 
 19 
  
 Man vill få skratta. Man vill bli berörd. 
 Man vill känna igen namnen på skådespelarna och få se bra skådespeleri. Det ska gärna hända något spektakulärt på scenen som man kan tala om, kanske med scenografin eller kostymerna. 
 Teaterbyggnaden ska vara en estetisk upplevelse, gärna vacker och glitt- rande i guld – man vill känna att man får mycket för pengarna. 
 20 
  
 Men inget av det där räcker om man verkligen vill nå fram till en publik, säger hon. Det är helhetsupplevelsen som räknas, alla för- väntningar som föds redan när ett par letar i teaterannonserna efter vad de vill se, fortsätter med bussresan, hotellet, middagen och som på teatern måste infrias när publiken väl finns på plats. Någon måste finnas till hands och visa den till rätta som aldrig varit på teater förut. Man ska bli väl bemött i kassan, av den som river biljetter, hänger in kläderna i garderoben. Allt som stör lägger sig annars i vägen för hela teaterupplevelsen och gör att man kanske aldrig mer vill tillbaks. Det händer att Vicky Kent personligen ringer upp människor som har klagomål, lyssnar, förklarar och ger presenter när klagomå- len varit befogade. 
 Men kan det vara så enkelt att det är vanlig, regelrätt kundvård som det handlar om? 
 Nej. Också på Operan och Davis tar man i ståndsmässiga lokaler väl hand om sin publik. Publiken på Operan vill även den i 
 231 
  
 P 
 UBLIKENS RUM  
 –  
 EN EXPANSIV ARENA 
 första hand bli underhållen, och Dramatens publik föredrar sedan länge komedi framför drama. 
 21 
  
 Det är någonting mer som gör att landsortspubliken inte söker sig till nationalscenerna. Något som inte enbart kan förklaras med bemötande och tillgänglighet, eller det faktum som fortfarande – tyvärr – gäller, att kultur är en klassfråga. 
 22  
 Något som Bennett på Rejmyre buss uttrycker så här: 
 – Jag har en känsla av att det som ges på Davis är för lite känt. Tidningarna skriver mer om de andra än om Davis, de kan få en helsida och ibland mer om det är något riktigt stort på gång. 
 Kulturjournalistik lågstatus i tidningen 
 Massmedierna brukar kallas den tredje statsmakten och tillmäts som sådan stor betydelse för yttrandefrihet och opinionsbildning. I kul- turpropositionen understryks också att massmedierna bidrar till att utjämna skillnaderna mellan olika landsändar och befolkningsgrup- per i fråga om tillgång till kulturupplevelser, och att de spelat en vik- tig roll för att närma olika landsändar och regioner till varandra. 
 23 
  
 Det gäller fortfarande för radio och TV. Men inom pressen är det en annan trend som dominerar i dag. Den lokala särarten betonas allt mer. Tidningarna bidrar i stället i hög grad till att fjärma olika lands- ändar och regioner från varandra. Det är en del av den ironi som gäl- ler många delar av samhället just nu: samtidigt som den nya informa- tionsteknologin har gjort att många i dag har tillgång till en mycket större värld än någonsin förut, ökar betydelsen av den lilla världen hemmavid. Den man möter främst i sin lokala morgontidning. 
 Som jag nämnde är svenskens största kulturutgift massmedier och böcker. Mest pengar lägger svensken på dags- och kvällstidningar. Nio av tio svenskar läser en dagstidning varje vardag, och när vi läser är det i första hand händelserna i den egna kommunen vi får ta del av. 
 24 
  
 I takt med att det lokala materialet tillmätts större vikt har utblickarna minskat. Det gäller även för tidningarnas kultur- och nöj- essidor, där det lokala materialet per definition ofta bedöms vara mest intressant. I den mån nationellt och internationellt material alls får utrymme, är det i första hand litteratur och musik som uppmärk- sammas. 
 25  
 Den finns att tillgå på ortens bibliotek. Och den finns att köpa i affären hemma. 
 Med avseende på den vikt som i kulturpolitiska och pressetiska diskussioner läggs vid yttrandefriheten som förutsättning för ett fritt 
 232 
  
 L 
 ENA  
 Schmidtoch levande kulturliv, är det förvånande tyst i debatten om vad kul- turjournalistik är och kan vara. Samtidigt som det anses självklart att följa den allmänpolitiska debatten med uppföljningar på lokal nivå, uppmärksammas kulturpolitiska frågor knappast alls, i några medier. 
 26 
  
 Flera tidningar saknar ett garanterat utrymme även för traditionell kulturell bevakning. När det finns, måste kultur- och nöjesmaterialet stundtals dela på en gemensam tabloidsida, där det i enstaka fall dess- utom ska samsas med serierna och vädret. 
 27  
 (Fig. 2) 
 Kulturpolitiken faller i dag ofta mellan stolarna hos nyhetschefen och kulturredaktören. Nyhetschefen tycker att kulturpolitik är kul- tur och därför ska behandlas på kultursidan. Kulturredaktören före- drar att ägna sidan åt kritik med argumentet: kulturpolitik är politik och bör därför behandlas på nyhetsplats. Men där nyheter vanligen ska förstås som sådant som ingen tidigare kände till, eller åtminstone vinklingar som är nya, gäller genomgående omvänd ordning vid nyhetsvärderingen av kulturellt material. Få nyhetschefer intresserar sig för det som verkligen är nytt, men efterfrågar gärna puffar då väl- kända, men sedan länge bortgångna, konstnärer som Delgado och Park kommer på tal. Riktigt nyhetsstoff blir kultu- ren bara om den är så ifrågasatt, kontroversiell och provocerande att den kan sälja lösnummer. 
 Riksteaterns och Torres uppsättning  
 Sju tre  
 är ett tydligt exempel på det. Först uppmärksammades den på nyhetsplats för sitt val av skådespelare: fångar som dömts för grova brott. När de med- verkande sedan på olika sätt blev inblandade i polismorden i Malex- ander fick den förnyad uppmärksamhet. Det var på nyhetsplats som den efterföljande massiva kritiken mot regissören Wood och producenten Bates förmedlades, och där som deras senare begäran om entledigande från sina respektive tjänster behandlades. 
 Samtidigt höll kultursidorna i den lokala pressen företrädesvis tyst. De frågor som  
 Sju tre  
 ställde på scenen, diskuterades inte ur ett konstkritiskt perspektiv och sattes inte in i ett konstnärligt samman- hang. 
  
 Sju tre  
 torde vara känt för fler svenskar än något annat stycke svensk samtida dramatik. Bara en relativt liten publik har haft möj- lighet att se uppsättningen. Den som inte följt riksmediernas och/ eller de större regionala tidningarnas bevakning har heller inte kunnat orientera sig om pjäsens konstnärliga innehåll. Det finns alltså anled- ning att diskutera vilka skyldigheter en tidning har gentemot sina läsare när det gäller bevakningen av kultur. 
 Frågar man landets kulturredaktörer blir svaret att bevakningen 
 233 
  
 L 
 ENA  
 Schmidtmåste vara lokal. Med lokalt menas händelser som är omedelbart till- gängliga för den egna läsekretsen, kultur som utövas av någon lokal celebritet eller av personer som alla känner till, exempelvis skå- despelare som är kända från TV. Samma sak svarar landets tidnings- ägare, bevakningen ska vara lokal. Men är det att som tredje stats- makt ta sitt ansvar? Med fokus på det lokala kulturlivet riskerar, som vi sett, den kritiska granskningen av – och debatten kring – den kul- tur som sällan utövas på orten att utebli helt. Hur ska jag som med- borgare kunna förhålla mig till exempelvis den kvalificerade dans- konst som emellanåt skymtar i Sveriges Television, när de enda medier som i viss mån introducerar den finns i storstaden? 
 Vi kan inte konkurrera med storstadstidningarna, svarar lokalre- daktörerna. Och vem skulle skriva om kulturlivet hos oss, om inte vi själva gör det? 
 Detta är förstås sant. Men sett ur det perspektivet blir en intro- ducerande text om en författare som fått stor internationell upp- märksamhet, men som ännu inte översatts till svenska, inte intres- sant, lika lite som en bildsida av en konstnär, okänd för de flesta på orten. Sett ur det perspektivet blir en intervju med en internationellt känd koreograf som Johnson totalt ointressant, också om hans  
 325,4 kg  
 finns med som enda oberoende dansinslag i Riks- teaterns turnéprogram. 
 28  
 Föreställningen måste nå tidningens utgiv- ningsområde, annars motiverar den inte utrymme på redaktionell plats. 
 Lokal anknytning avgör publicering 
 Det handlar alltså inte om huruvida konsten och konstnärerna har någonting väsentligt att säga läsaren eller ej. Det handlar om var de verkar. 
 I dag dominerar litteraturkritiken och bevakningen av det lokala musiklivet stort i tidningarna, och ofta är beroendet tungt av recen- senter och skribenter som mer eller mindre ideellt sköter bevak- ningen på sin fritid. För nationella och internationella inblickar i 
 Figur 2. I välredigerade Bärgslagsbladet delar kulturma- terialet på en tabloidsida tillsammans med nöjet, serierna och vädret. Flera landsortstidningar saknar dock helt ett fast utrymme för kulturbevakning på redaktionell plats. 
 235 
  
 P 
 UBLIKENS RUM  
 –  
 EN EXPANSIV ARENA 
 andra områden står kompletterande artiklar hämtade från nyhets- byråerna där materialet, mycket till följd av tidningarnas ovan refe- rerade redaktionella krav, allt mer har kommersialiserats. 
 Lokaltidningens möjlighet att öppna världen för mig som sam- hällsmedborgare kan jämföras med den som finns i de rikstäckande etermedierna. Den har som pappersprodukt på orten unika möjlig- heter att ge utblickar och att placera den lokala kulturen i ett inter- nationellt sammanhang. När man bor utan stora kulturinstitutioner i sin omedelbara närhet, har tillgång till kanske bara ett sommaröppet galleri och möjligen en biograf är det till tidningen man i första hand vänder sig för att få impulser till nya kulturupplevelser. Men i dag får jag som läsare inte ens veta vilka möjligheter till kulturupplevelser som faktiskt finns. 
 Delvis är det ett kompetensproblem. Hade tidningarna kulturre- daktörer med tid och råd att läsa, resa, ta del av internationella mäss- sor, se fler nationella och internationella föreställningar, utställningar och performance skulle tidningarnas kultursidor sannolikt ges ett annat innehåll. Kulturredaktörerna är, när de finns, dessutom ofta ensamma med ansvaret för tidningens kulturutbud. 
 Men det krävs också mod för att publicera sådant som går på tvärs mot vad tidningens läsare vant sig vid att förvänta sig, såväl från even- tuella kulturredaktörer som ägare och ansvariga utgivare. 
 Genom att i första hand välja lokalt material undgår man den besvärliga diskussionen om kvalitet, då det ju inte är kvalitetsaspek- ten som avgör ifall en kulturföreteelse är relevant att bevaka eller ej. Man slipper således en debatt med många lokala kulturutövare som man annars skulle vara tvungen att ta. 
 Det är dessutom ofta krångligare och dyrare att publicera annat material än recensioner med gratis förlags- och pressbilder på sidorna. Tidningarna kan juridiskt inte ta sig samma konstnärliga fri- het i upphovsrättsliga frågor som professionella konstnärer kan. Och den som försökt vet att det kan vara såväl tids- som tålamodskrä- vande att föra projekt från idé till publicering, förbi tveksamma juris- ter och ibland motsträviga utgivare. 
 29 
  
 Läsarreaktionerna vid publicering av modern bildkonst och konst- närligt fotografi är – också internt på redaktionerna – långt mycket kraftigare än vid aldrig så kontroversiella bokrecensioner. Här sätts den journalistiskt ansvarige på prov. När det blåser läsarstorm kan det vara enkelt att inte fullfölja publiceringar som väcker reaktion. Men jag vet av erfarenhet att en bra reporter kan avdramatisera och introducera, föreslå tolkningar och möta konstnärerna och deras verk på ett sätt som gör konsten tillgänglig också för en ovan publik. 
 236 
  
 L 
 ENA  
 SchmidtDen inbegriper ofta tidningsledning, ansvariga utgivare och ägare. Det är de som avgör vilket utrymme kulturmaterialet ska ha i tid- ningen och hur mycket pengar det får kosta. Som framgått kommer då Operans balettprogram i kläm. Intervjuer med skådespelare som Harrison, Freeman och Mitchell är däremot alltid gångbara för publicering. Inte så konstigt kanske, att det är just dem jag vill se på scen när jag på resan till Stockholm ska gå på teater. 
 Möjlig motstrategi 
 – exemplet Smålandsposten 
 Det finns tidningar som arbetar på ett annat sätt med kulturmateri- alet gentemot sina läsare, men utanför storstäderna är de få.  
 Små- landsposten 
 , baserad i Växjö och med 40 000 i upplaga, är det exempel som fått mest uppmärksamhet på senare tid. 
 30  
 Den är också den tid- ning som gått längst när det gäller att påvisa den nya informa- tionsteknologins möjligheter att guida läsaren vidare från pappers- tidningen in i andra kulturella rum. 
 Den 1 december 1998 publicerades konstnären Navarro foto  
 Den blinda kvinnan  
 på en annonsfri helsida i  
 4-färg. 
  Bilden fick helt och hållet tala för sig själv. En kort, introduce- rande text fanns bara på tidningens förstasida, där kulturredaktören Evans, curatorn Stewart och chefredaktören Terry presenterade projektet  
 Trust  
 – tillit. Den som ville kunde från tidningens hemsida gå vidare och ta del av fler bilder. Därmed gavs läsaren möjlighet att skapa sig en egen uppfattning om Navarro konstnärskap på basis av ett större underlag än det den vanliga papperstidningen hade kunnat ge. 
 Projektet är anmärkningsvärt på flera sätt: flera tidningar hade tidigare använt sina kultursidor som utställningsyta, men att låta pap- perstidningen bara vara en liten del av publiceringen hade aldrig tidi- gare skett i svensk press. Att chefredaktören offentligt och tydligt markerar sitt stöd för kulturmaterial och att kultursidor ges möjlig- het till  
 4-färgstryck 
  är synnerligen ovanligt. Men framför allt påtog sig den lokala tidningen att spela en aktiv, kulturpolitisk roll. Själva upprinnelsen till projektet förklarades nämligen med att samtida konst är en bristvara i vår del av Sverige. Alltså bestämde vi oss för att själva ordna en utställning. 
 31  
 Därmed fick såväl det lokala konst- och gallerilivet som det institutionaliserade utställningsväsendet, under- känt på bästa nyhetsplats i en tidning som dagligen når åtta av tio smålänningar. 
 237 
  
 P 
 UBLIKENS RUM  
 –  
 EN EXPANSIV ARENA 
 För Evans var den främsta drivkraften irritationen över att kultur är en klassfråga. Det räcker inte ens med att den som vill ta del av konst aktivt måste söka upp den på hemmaplan. Den som vill ta del av den samtida konsten måste också ha råd att resa, till Stock- holm eller någon annan större stad. Det är inte rättvist. 
  
 – 
  
 Vi ger stipendier och skickar folk utomlands för att representera Sverige på stora utställningar, men de flesta svenskar har ingen aning om vad de samtida konstnärerna egentligen gör, konstaterar Evans. 
  
 – 
  
 Jag ville visa upp den här konsten för människor som aldrig annars skulle kommit i kontakt med den. Man kan leva ett helt liv i Kronoberg utan att få se samtida konst. 
  
 32 
  
 Smålandsposten  
 når 100 000 läsare, som under de sex veckor som projektet varade på olika sätt kom i kontakt med  
 Trust 
 . 
 33  
 De fick möta konstnärer som de senaste två åren representerat Sverige på konstbiennalerna i Johannesburg, Istanbul och Venedig, på  
 Docu- menta  
 i Kassel och världsutställningen i Lissabon. De fick se Navarro fotografier, laddade med hot och undertryckt våld. De fick se hur reklambyrån Morgondagen betedde sig, när den plöts- ligt skulle producera någonting som inte var till salu. De kunde låta sig länkas vidare från Wood, Shaw, Burgess och Lee  
 webb-sidor. 
  Och de kunde till frukost ta del av Yang  Thomas  
 Last  
  
 Supper 
 -projekt, 
  där dödsdömda fångars sista måltider dukats upp och fotograferats av, förföriskt och sensuellt som i de mest exklusiva matmagasin. (Fig. 3) 
 Men aptiten som väcks av en könlik banan med persikotestiklar, fastnar i halsen när en text intill torrt konstaterar: 
 Washington avrättades med en giftinjektion i West, Texas, den 3 februari 1998. Till sin sista måltid valde hon Banan, Persikor, Sal- lad. Castro avböjde måltiden när den serverades. 
 Figur 3. När tidningen Smålandsposten genomförde Trust mötte många av läsarna samtida konst för första gången. Exempelvis av BigertBergström som ställde ut en del av projektet Last Supper. Bild publicerad med konstnärernas tillstånd 
 238 
  
 P 
 UBLIKENS RUM  
 –  
 EN EXPANSIV ARENA 
 Med  
 Trust  
 infördes således ett språk i tidningen som bröt mot det som läsarna var vana vid att få sig till livs. Varje konstnär intro- ducerades endast med en mycket kort text, inte längre än en notis, på tidningens förstasida medan utrymmet på en vanligtvis texttung kul- tursida i sin helhet uppläts till konstnärernas projekt. Genom att rucka på läsarnas vanor och förväntningar, ville tidningen väcka reak- tion. En förutsättning för alla seriösa massmediers verksamhet är att läsarna har tillit till sin tidning, att de kan lita på att det som står är sant. Nu ville tidningen plötsligt få läsarna att tänka till också kring detta: Vad är det egentligen för bild av verkligheten som förmedlas i massmedierna? Hur ser en nyhet ut? 
 Tidningen vågade sätta sin tillit till att läsarna faktiskt fanns där, redo att ta emot. Den tilltrodde dem kompetensen att ladda ned de programvaror som krävdes från Internet och vågade lita på att läsarna var villiga att ge konsten tid. 
 Därmed inte sagt att alla tyckte om den. Målet var inte heller att folk skulle tycka om konsten, utan att människor skulle få se den. Och det talades om  
 Trust 
 , på fester, på arbetsplatser, på gatan och då har de ju märkt den, säger Evans. 
 34 
  
 Mer än så går det inte att säga om reaktionerna. Någon under- sökning om mottagandet är inte gjord. Protesterna internt på redaktionen var, enligt chefredaktören Terry, mer högljudda än synpunkterna från läsarna, även om en och annan hotade med att säga upp sin prenumeration om publiceringen skulle fortsätta. 
 35  
 Bara ett fåtal ringde tidningen och då främst människor som alla tid- ningsredaktörer känner igen från liknande sammanhang: prenu- meranter sedan många år som inte längre känner igen sig i utbudet, ensamma som ringer mest för att de inte har någon annan att tala med. Sveriges dagstidningar fyller en oerhört mycket större social funktion än många vanligen tänker på. 
  
 Smålandsposten  
 har genomfört ytterligare ett Internetprojekt efter  
 Trust 
 .  
 MP 6  
 involverade sex poeter och sex musiker, som Young samarbeta men utan att träffas och utan att diskutera projek- tet med varandra. Erickson, Ruiz, Taylor, Hayes, Huffman och Osborn skrev alla varsin dikt. Därefter ringde de upp musikern de parats ihop med och läste in dik- ten på dennes telefonsvarare. Eggstone, Weber, Zuniga, Thompson, Lambert och Simpson Peetre tog upp ljudet, överförde det till sina respektive datorer, tonsatte och  
 e-pos- 
  tade materialet till  
 Smålandsposten 
 . Därefter lades det ut på tidning- ens hemsida. 
 Där kunde läsaren ta del av dikten, biografier om poeterna, musi- 
 240 
  
 L 
 ENA  
 Schmidtkernas discografier, se bilder på hur de ser ut, lyssna och genom län- kar gå vidare till andra sidor. På papperstidningens kultursida publi- cerades endast dikten och  
 webb-adressen. 
 36 
  
 Den här gången mättes antalet besök på hemsidan.  
 MP 6  
 hade näs- tan lika många träffar som tidningens nyhetsmaterial. 
 37  
 Nästan lika många som tog del av nyheterna, tog alltså del av samtida, helt nyskriven poesi och musik. 
 Våga blanda, nå fler 
  
 Smålandspostens  
 sätt att arbeta aktualiserar frågor om tillgänglighet, delaktighet och mångfald som alla har med demokrati att göra. Redan valet att publicera avancerat kulturmaterial i en vanlig dagstidning gör det automatiskt tillgängligt för fler. Ingen är rädd för sin mor- gontidning, den är en vana som man ofta förhåller sig till som en vän. Man kan bli förbannad på den ibland, men likväl förblir man den oftast trogen. Här finns möjligheten att skapa diskussion kring före- teelser som annars inte skulle komma läsaren till del. 
 Med såväl  
 Trust  
 som  
 MP6  
 inbjöds läsaren till interaktion och del- aktighet på flera nivåer. Konstnärerna nådde med tidningens hjälp en publik som annars skulle haft betydligt svårare att ta materialet till sig. Styrkan i  
 MP6  
 till exempel, ligger lika mycket i valet av medverkande konstnärer som i den oväntade kombinationen av lyrik och musik. Man kan på goda grunder anta att fler unga känner till musikerna i Eggstone och Wilmer X än poeter som Erickson och Huffman, och att musikerna här blev en väg in i lyriken. På samma sätt kan man anta att den som följer utgivningen av svensk lyrik mer sällan är bevandrad i den svenska rock- och popscenen men nu lyssnade till en del av dess musik. 
 Att jobba interaktivt med Internet ger möjligheter som inte fun- nits förut, att samtidigt publicera kortare introduktioner och för- djupande material. Papperstidningen kan fungera som aptitretare till de fylligare rätter som serveras på hemsidan, varifrån den som vill kan söka sig vidare till en än mer kaloristinn dessert. Det förytligande av kulturen som i takt med materialets popularisering befaras av det äldre kritikergardet behöver inte äga rum. Det finns plats för både och. Både introducerande texter, hållna på en nivå som gör att alla intresserade kan ta dem till sig. Och avancerad kritik, hållen på en nivå som berikar de redan invigda. Likaså finns möjligheter att leda läsaren vidare till originalverk, vilket gör att prenumeranter på ett helt annat sätt än förut kan beredas möjlighet att själva aktivt ta ställ- 
 241 
  
 P 
 UBLIKENS RUM  
 –  
 EN EXPANSIV ARENA 
 ning till det material som tidningens journalister förhåller sig till. På samma sätt som Riksradion i sina kultursändningar spelar upp ljudex- empel när musikdramatik recenseras, kan tidningarna länka ut ljud och bild från den Dramatenuppsättning som fått besök av tidningens kritiker. Med Internet har tidningarna – och andra kulturproducenter 
 – tillfälle att möjliggöra kulturupplevelser för fler än någonsin förut. Därför kan man förvånas över att inte fler tar de här möjligheterna tillvara. När tidningar görs om och moderniseras med ny layout, får kultursidorna ofta fortsätta att leva i sitt eget reservat, inte sällan med kulturredaktörens goda minne. Få ifrågasätter urvalet. Få ifrågasätter 
 skrivsättet, som ofta innefattar ett språk som för många är svårt att tillägna sig. Få ifrågasätter presentationsformen, som ofta är mindre experimentell på kultursidorna än på annan plats i tidningen. Där redigerarna av nyhets- och allmänfeaturematerial numera medvetet jobbar med flera ingångar till texterna i form av billboards, faktarutor och dramatiska bildbeskärningar, får kulturredaktörer utan layout- kompetens ofta själva redigera sitt material. 
 Men med nya presentationsformer kan man nå en ny och större publik. 
  
 Smålandspostens Trust  
 nådde, som jag nämnde, 100 000 personer på sex veckor. Moderna Museets mest besökta utställning 1998, öpp- ningsutställningen  
 Wounds 
 , hade under tio veckor 170 000 besökare. 
 38 
  
 På  
 Södermanlands Nyheter 
 , med 23 000 i upplaga och en hus- hållstäckning på 80 procent, redigeras kulturmaterialet som ett upp- slag där en av sidorna (berlinerformat) alltid är annonsfri. 
 39  
 Här blan- das friskt: lätt med tungt, nyheter med kritik och reportage. Två på varandra följande läsarundersökningar har visat att fler än 60 procent av läsarna brukar läsa kulturen. Det är mer än för såväl sporten som ledarsidan, vilket förvånat många på redaktionen. Den senaste av undersökningarna gjordes förra året och visade att kultursidans läsare ökat i antal, från 62 procent 1995 till 67 procent 1998. 
 40  
 Läsarna av  
  
 Göteborgs-Postens 
  
 kulturmaterial har ökat kontinuerligt sedan kultur- reportagesidan  
 Gränslöst  
 infördes för fem år sedan och ligger i dag på drygt 40 %. 
 41 
  
 Skulle liknande undersökningar på andra tidningar ge samma resultat? 
 Jag vet inte. Men möjligen har läsarna i dag en större hunger efter kulturmaterial i tidningen än redaktionsledningarna är medvetna om. 
 Lokaltidningen lever av och älskas för sin närhet till läsaren, ingen kan som den förmedla nyheter om allt som händer där jag bor. Att förmedla den nära nyheten är också lokaltidningens viktigaste upp- 
 242 
  
 L 
 ENA  
 Schmidtdrag. Det behöver varken svikas eller komma i konflikt med att kul- turbevakningen ges utrymme på redaktionell plats. En bevakning som, med samma självklarhet som sport- och politiksidorna i dag, tar upp såväl lokala, som nationella och internationella företeelser. En av de stora frågorna för svensk dagspress framöver blir sannolikt hur en bättre balans ska kunna uppnås mellan det lokala materialet och skildringen av de större sammanhang som det hela tiden ingår i. 
 Konsten att möta en publik 
 Det är lätt att låta den nya informationsteknologin omges av ett romantiskt skimmer och därför låta naiv när man skriver om de stora möjligheter som ryms inom den. I praktiken orkar bara ett fåtal i dag läsa långa textsjok på Internet. Papper förblir till dags dato överlägset vid publicering av längre texter som man vill låta ögat svepa över, få vila från en stund och sedan försjunka i på nytt. I ett globalt perspek- tiv kommer det därtill att dröja innan alla ens får tillgång till sitt eget språk, än mindre till datorer. Vad jag ändå velat göra är att peka på  
 en  
 möjlig framtidsutveckling inom medierna, där informationsteknolo- gin kan vara till hjälp för den som vill placera den lokala vardagen i ett större sammanhang.  
 Ett  
 sätt att jobba som, i enlighet med den svenska kulturpolitikens mål, möjliggör kulturupplevelser för fler. Men som Smith, och många forskare i hans efterföljd, har påpekat är kulturvärlden liksom många andra världar trögföränder- lig. 
 42  
 Allt ska helst vara som vanligt. Överfört på kultursidorna inne- bär det att man beskriver och föreskriver på samma gång. Så här är det, och så ska det också vara. 
 43  
 Och ny publik vinns inte uteslutande med ny teknik. 
 Forskningen visar att det avgörande för om ett teaterbesök ska bli av eller ej, är att man har någon i sin nära omgivning som också går på teater. 
 44  
 Att det är lättare att ta sig iväg om någon man känner tar en med, torde vara överförbart också på andra kulturupplevelse- sammanhang, såsom museibesök, konstutställningar, dansföreställ- ningar och konserter. Jag ska ge ett par exempel på när konstnären väljer att påta sig också denna introducerande roll. 
 Koreografen Conrad har med Göteborg som bas länge jobbat i det offentliga rummet med sin konst. Under  
 1980-talet 
  tillsammans med gruppen Rubicon, som förde ut dansen till Götaplatsen, Vasa- parken, naturen, Hagakyrkan och andra platser där publiken varken förväntade sig dans eller var van vid att möta den. Numera som konstnärlig ledare för danskompaniet E=mc3. 
 243 
  
 P 
 UBLIKENS RUM  
 –  
 EN EXPANSIV ARENA 
 Under några augustikvällar 1993 genomförde hon tillsammans med ett  
 60-tal 
  dansare, sångare, tonsättare, scenarbetare och två lyft- kranar föreställningen  
 Världens tak 
 .  
 Pamir i våra hjärtan 
 , i Göteborg. Från Kvarnberget vid Sjöbefälsskolan kunde publiken följa dansarna som från tretton hustak avtecknade sig som siluetter mot himlen, väl synliga på flera hundra meters håll. 
 45  
 Hustaken var förvandlade till scengolv. Arkitekturen till scenografi. (Fig. 4) 
 Fyra års arbete låg bakom uppsättningen. Alla hus var i privat ägo och fastighetsägarna måste övertalas ge sitt tillstånd för tillträde till taken. Sotare på jobbet kom under repetitionsarbetet fram och und- rade vad de höll på med. Brandmän kallades ut för att rädda männi- skor som folk på gatan förmodat var fulla självmordskandidater. Receptionister, guider och vaktmästare som aldrig träffat någon konstnär förut upptäckte att dansarna var ganska vanliga människor, riktigt trevliga dessutom. 
 46  
 Det där är en viktig process. På fyra år möter man många människor. Flera av dem kom sedan för att se före- ställningen. 
 – Du måste möta människor väldigt ödmjukt. Jag stannar och talar med varenda en som frågar om vad vi håller på med, säger Conrad. 
 De kan tyckas komma från helt olika håll, men där delar hon Vicky Edwards inställning till publiken. 
  
 Världens tak  
 tydliggjorde många saker. Publiken medvetande- gjordes om hur mycket staden strukturerar vårt sätt att gå och röra oss: du kan faktiskt inte välja den kortaste vägen när du förflyttar dig från a till b. Föreställningen synliggjorde hur stor del av jorden vi ärvde som privatiserats. Den visade att det är möjligt att återta rum som gjorts otillgängliga och åskådliggjorde staden som scen också för dem som inte aktivt sökt sig till Kvarnberget. Dansarna syntes från gatan. Folk stannade till, undrade: vad är det där? Gladdes. Eller irri- terades och gick. 
 Utomhusföreställningar av det här slaget utesluter ingen publik, den måste utesluta sig själv. Alla har ett förhållande till staden. Det gör det lättare att stanna till, men också att gå därifrån. Som första- gångsbesökare på en inomhusföreställning kan man lättare känna sig utesluten, men också instängd, om man inte besitter den habitus som krävs. 
 47  
 Här blev staden ett kulturellt rum och som sådant är det till- hörigt alla sina invånare. 
 En som i likhet med Conrad jobbat såväl med smala före- ställningar för en exklusiv publik som breda publikdragare är ton- sättaren Thomas. Utöver kammarmusik och opera har han bland annat komponerat triptyken  
 OZON  
 för  
 33-stämmig 
  kör 
 244 
  
 L 
 ENA  
 SchmidtFigur 4. Föreställningen Världens tak i Göteborg synliggjorde staden som offentligt rum, och medvetandegjorde åskådarna om hur mycket av detta som gått förlorat. Foto: Lawson 
 245 
  
 P 
 UBLIKENS RUM  
 –  
 EN EXPANSIV ARENA 
 med (33) elektroniska gratulationskort, 24 glassbilar i en konsert med musiker vid tutan och  
 33-stämmig 
  kör med (33) freestyleappa- rater. Vardagliga ljud, som ljudet av jogging, sömn och någon (ton- sättaren) som äter mat, har också stått i centrum för  
 Enjoy the simple life  
 och andra projekt. Hans senaste verk för masspublik,  
 Wroom 
 , framfördes på Sergels torg i Stockholm och involverade 100 Douglas  
 Davidson-motorcyklar 
  och deras förare. 
 48 
  
 För Thomas var det antagligen klangbilden av moto- rerna som var mest intressant. För publiken var kortegevägen Bates vägen fram till Sergels Torg nog så spännande. Redan en timme före utsatt tid kantades bara torget av 5 000 människor som sedan hörde konserten. 
 49  
 (Fig. 5) 
 246 
  
 L 
 ENA  
 SchmidtSjälv hamnade jag framför den något udda åhörarkombinationen av två rejält påtända narkomaner, några föräldrar med barn och en äldre dam som med narkomanernas hjälp bereddes plats på en bänk där hon kunde se bättre. Jag vet inte i vilken mån dessa människor annars lyssnar till samtida konstmusik. Men de gjorde det där och då och jublade. 
 Också  
 Wroom  
 involverade flera grupper av människor som annars kanske inte möter den här typen av konst. Flera som till vardags inte musicerar fick även bli musiker för en dag – utan motorcykelförarna hade konserten inte kunnat äga rum. Konserten aktualiserade också torget som publik arena. 
 När Thomas ombeds definiera publikens rum beskriver han det som ett offentligt rum som varken har någon ideologisk eller organisatorisk tillhörighet, en plats som tillhör alla, dit man kan gå utan att personens tillhörighet av socialgrupp manifesteras, där alla kan känna att de får vara ifred. 
 50 
  
 Den sortens utrymmen är hotade i dag. Våra offentliga miljöer byggs bort, glasas in och förvandlas till shoppingcentras dit vi som medborgare, om alls, medges tillträde bara vissa tider på dygnet. 
  
 Wroom  
 hade hävdat publikens rätt till rum – space – oavsett var konserten hade uruppförts någonstans. Men nu var platsen Sergels Torg. Det gör det omöjligt att inte tolka konserten också som ett inlägg i den ideologiska debatt som blossat upp kring vad som håller på att hända med ett internationellt uppmärksammat stadsrum som hittills varit öppet för alla. Stockholmspartiet och moderaterna vill som bekant försöka bygga bort knarkarna på plattan genom att täcka över den, och gjuta liv i torget med hjälp av bostadsbebyggelse. Pro- gramhandlingarna föreskriver uttryckligen att överbyggnaden ska skapa ytor för uthyrning, som i sin tur ska generera hyresintäkter till Stockholms kommun. 
 51  
 Intressant att notera om förslagen som tagits fram i parallella uppdrag är, att alla är så angelägna om att tillvarata själva torget. Som arkitektkontoren skissat betonas torget snarare mer än i dag, även om dess arkitektoniska uttryck som colosseum med en överbyggnad inte kan vara kvar. Ett par av förslagen talar 
 Figur 5. Med Wroom lockades en publik som kanske aldrig annars skulle ha hört konstmusik till Sergels Torg i Stockholm. Hundra  
 HD-förare 
  uruppförde verket med sina motorcyklar som instrument. Foto: Norton/SCANPIX 
 247 
  
 P 
 UBLIKENS RUM  
 –  
 EN EXPANSIV ARENA 
 explicit om att Sergels torg ska vara som ett stadsrum, som en öppen scen. 
 52  
 Det finns latent i förslagen, och öppet i den pågående debat- ten, en uttalad rädsla för att ytterligare ett i ordets bästa bemärkelse demokratiskt rum ska gå förlorat. 
 och publikmötenas bemötande 
 Det finns anledning att kort nämna något om publikens respektive kritikens och den övriga kulturvärldens bemötande av ovan nämnda projekt. 
 Medan Conrad, och andra koreografer som arbetar i stads- rummet 
 53 
 , genomgående blivit väl bemött av såväl publik som kriti- kerkår upplevs Thomas som långt mer kontroversiell. Han jobbar inte kommersiellt, men populärt, och den publik som nåtts av hans brett publika projekt tycks på något vis sticka den egna kretsen i ögonen. Thomas har av sina kollegor kallats clown, även om han i dag upplever att acceptansen för det han gör är större än förut när det finns fler som jobbar i parallella spår, såväl seriöst med traditionell komposition som mer gränsöverskridande. 
 54 
  
 En parallell kan dras med bildkonstvärlden. Den har väl tagit till sig den relationella konsten med i Sverige Henry som bäst kända representant. Kritiken blev däremot svidande mot konstkri- tikern Moreno projekt  
 stArt98 
 , den första konstutställ- ningen i kulturhuvudstadsårets regi 1998. På ett stort antal reklam- tavlor, bland annat utmed 46:ans busslinjesträckning, skyltades konst av 31 samtida konstnärer och 46 studenter vid landets konst- högskolor, till beskådan för alla och en var. 
 55  
 (Fig. 6) 
 Visst kan man visa konst på stan men här blev det ett självända- mål, ansåg kritikerna. I stadsrummet är konsten anonym och där- med svårtillgänglig för den publik som inte är bekant med konstnä- rernas stil och språk, skrev Dean i  
 Upsala Nya Tidning 
 . Bildkonsten talar för sig själv. Och på reklamens plats betyder detta att man gör reklam för sin egen vara: konsten, skrev Walsh i  
 Aftonbladet  
 och kallade projektet aningslöst medan  
 Expressens  
 kri- tiker Carter valde uttrycket kortlivad jippokultur. 
 56  
 I slut- diskussionerna om kulturhuvudstadsåret gick kritiken igen: konsten förflackades och bara för att man visar konst på allmän plats vinner den ingen storpublik. Kritiken blottade en uttalad misstro mot den icke insatta medborgarens förmåga att utan hjälp tillgodogöra sig konst, och därmed en misstro även till konstens – i förlängningen konstnärernas – egen uttryckskraft. 35 000 människor kom för att se 
 248 
  
 L 
 ENA  
 SchmidtFigur 6. 
 StArt 98 visade sam- tidskonst där stadens invånare inte kunde undgå att se den. 
 Diskussion pågår fort- farande, om konstens förmåga att utanför den vita kuben kunna etablera samtal med en ny publik. Foto: Barker 
  
 stArt  
 redan första dagen. 
 57  
 Oaktat vilka aspekter som läggs på utställ- ningen i övrigt, föranledde den en debatt som berörde många män- niskor. Inte bara om hur konst kan och eventuellt bör visas, utan även om den samtida konstens förmåga/oförmåga att etablera samtal med en större publik. 
 Få tror längre att kulturen kan nå en storpublik, även om kultur- politikens mål fortfarande är att den ska nå så många som möjligt. Inte ens konstnärerna själva besöker varandras rum. 
 249 
  
 P 
 UBLIKENS RUM  
 –  
 EN EXPANSIV ARENA 
 De som arbetar gränsöverskridande är fortfarande en liten mino- ritet. Arkitekter, bildkonstnärer, koreografer och tonsättare håller sig fortfarande helst inom respektive grupp och tar förhållandevis sällan del av varandras produktioner. Det bekräftar bara att kulturvärlden tyvärr ofta är en sluten värld. En liten, men inflytelserik, minoritet har tolkningsföreträde när det gäller att bestämma vad som hör dit och kultur upplevs i det allmänna medvetandet i dag som en angelägenhet för fåtalet. 
 Som Chen påtalar i den här antologin rymmer kulturbegreppet en ambivalens. 
 58  
 Jag har i den här texten medvetet använt mig av det estetiska kulturbegreppet och brukar ordet kul- tur främst med avseende på konstarterna och medierna. Redan denna begränsning medför ur demokratisk aspekt en komplikation. Om kompetensen inom exempelvis massmedierna är låg redan då ordet kultur i sin traditionella betydelse tillämpas på lokal och nationell nivå, är den i stort sett obefintlig när det gäller världen utan- för Europa och USA. 
 Höga trösklar till kulturens rum 
 Kulturpropositionen lägger, i likhet med många landsortstidningar, inga kvalitetsaspekter på kulturen och heller inte på kulturupplevel- sen. Att den kan vara rena rama mardrömmen vet alla som under en längre period av sitt liv levt småstadsliv. Det kan kulturupplevelsen vara även i storstaden. Skillnaden är att där finns så oerhört mycket mera att välja på, att exempelvis teaterföreställningar får en kritisk behandling i tidningen och att man därför är bättre rustad att göra rätt val när man bestämmer sig för vad man vill se. 
 Forskningen har konstaterat att bara en mycket erfaren åskådare orkar med dåliga föreställningar. För den stora majoriteten i publi- Steele kan det leda till en besvikelse som avhåller dem från att någonsin återvända. 
 59 
  
 Det här vet publiken uppenbarligen om. Den väljer, som vi sett, privatteatrarnas säkra kort. Vem vill se en illa framförd, därtill deppig, pjäs om man går på teater en gång om året? Men i forskningens iakt- tagelser ligger också någonting i grunden positivt. Om det personliga mötet avgör om man tar sig iväg till en förväntad kulturupplevelse eller ej, borde det innebära att man också kan lockas tillbaka, även om man blivit besviken första gången. 
 Det är så många faktorer som spelar in om man ska få nycklar till kulturens rum. Man ska helst vara född in i rätt klass, i en familj som 
 250 
  
 L 
 ENA  
 Schmidtredan har för vana att ta del av kulturlivet och falla in i den tradition av bildning och kulturutövande som finns vid nyss nämnda, gynn- samma situation. Ska man ta sig in utifrån måste man först tillägna sig en massa oskrivna lagar som gäller vid exempelvis teaterbesök. När man gör fel märks det genast och det är lätt att falla ifrån. Kul- turvärldens ofta exkluderande inställning underlättar inte heller för den som exempelvis fått sin nyfikenhet på konst väckt av en reklampelare på stan. Ändå vet vi att människorna som verkar inom kulturlivet är själva upprinnelsen till, och förutsättningen för, andras kulturupplevelser och ofta i kraft av sin personlighet påverkar besö- karens lust och olust inför att komma tillbaks. Se bara på teatern. 
 Demokrati – en fråga om val 
 Att publikens rum trots allt kan vidgas och är föränderligt bevisas bland annat av hur biografernas unga besökare i dag har ett helt annat förhållningssätt till salongen än den äldre publiken. Medan de yngre pratar på som om de sutte hemma framför videon harklar sig de äldre och vill ha tystnad och koncentration. En liknande förändring börjar märkas också av danspubliken, där  
 streetdance-grupper 
  som Chavez lockat en ny, ljudlig, interaktiv publik, framför allt med före- ställningarna i Vita Bergen, Stockholm, där åskådarna inte behövde ta sig inomhus till någon etablerad salong. 
 Underhållning behöver i sig inte vara någon dålig kulturupplevelse. Men den blir endimensionell. Många hävdar i dag inte bara utbildningens utan även den kulturella tillfredsställelsens betydelse som konkurrensfaktor i det framtida informationssamhäl- let. Sociologen Strong hör till dem som kraftfullast påtalat förmågan att alstra ny kunskap som källa till produktivitet och konkurrensförmåga inom den nya informationella ekonomin. 
 60  
 Där- till, hävdar han, måste man koppla ihop välfärden med investeringar i humankapital och på så sätt höja produktiviteten (inom utbildning, sjukvård, kulturell utveckling), om välfärdsstaten ska kunna räd- das. 
 61 
  
 I det perspektivet saknar frågan som bland andra Anderson ställt, om hur kulturen ska kunna gå fri från den numera allenarå- dande marknadsideologin när marknadstänkandet trängt in så djupt i sjukvård och skola, relevans. 
 62  
 Samhället har helt enkelt inget val. Det måste satsa på kulturupplevelser för och kulturell bildning av hela folket, om det ska kunna hävda sig i den internationella kon- kurrensen. Däremot kan man fråga sig vilken väg man ska gå. Det 
 251 
  
 P 
 UBLIKENS RUM  
 –  
 EN EXPANSIV ARENA 
 finns, som Mendez visar i den här antologin, skäl att kritisera en kulturpolitik som tycker det är bättre med ett aldrig så slätstruket kulturutbud i glesbygden än ingenting alls. Men det finns också skäl att försvara den. 
 63  
 Att tillgängliggöra kultur och möjliggöra kultur- upplevelser för fler är ett nödvändigt men långsiktigt, tidsödande och svårt arbete. Men demokrati handlar om val. I dag ges vi som med- borgare inte ens möjlighet att ta reda på vad vi kan välja mellan. 
 Noter 
  
 1 
  
 Kulturprop., s. 15. 
  
 2 
  
 Min kursivering. Kulturprop., s. 27. 
  
 3 
  
 Jag tillämpar i det följande inte etnologins bredare kulturbegrepp, utan avser med kultur i första hand konstarterna, medierna och kulturmiljön. 
  
 4 
  
 Kulturprop., s. 16. Genomförs besluten i årets budgetproposition är det bara Södermanlands län kvar, som inte har någon regional teaterscen. 
  
 5 
  
 Kulturrådet 1998a, s.  
  
 64–70. 
  
 6 
  
 Kulturprop., s. 18, Kulturrådet 1998a, s. 60. 
  
 7 
  
 Kulturrådet 1998a, s. 14. 
  
 8 
  
 Kulturrådet 1998a, s. 15. 
  
 9 
  
 Kulturrådet 1998a, s.  
  
 14–18. 
  
 10 
  
 0,5 mkr på teater, 5,7 mkr på dags- och kvällstidningar, 4,4 mkr på böcker. Kulturrådet 1998a, s. 17. 
  
 11 
  
 Kulturrådet 1998b, tabell 2, s. 42. En tredjedel av landets statliga, regionala och lokala teatrar har fler barn- och ungdomsföreställningar på repertoaren än dramatik som riktar sig till en äldre publik. Lite generaliserande kan man säga att ju mindre hemort för ensemblen, desto större inriktning på barn och ungdom. Omvänt kan man säga, att ju större stad desto högre andel vuxenpublik. 
  
 12 
  
 Sauter 1999, s. 57. 
  
 13 
  
 Hamilton 1999 (muntl.). 
  
 14 
  
 Bjällstam 1999 (muntl.). 
  
 15 
  
 Längre framförhållning efterfrågas av såväl bussbolagen som Dramatens publikarbetande personal. 
  
 16 
  
 Rubensson 1999 (muntl.), Lundin 1999 (muntl.). 
  
 17 
  
 Borggren 1999. 
  
 18 
  
 Bladh 1999. 
  
 19 
  
 Den debatt som föranletts av förordnandet inom Riksteatern, om Vicky Edwards position som makthavare inom svenskt teaterliv, lämnas i det här fallet därhän. 
  
 20 
  
 Kent 1999 (muntl.). 
  
 252 
  
 L 
 ENA  
 Morgan 
  
 21 
  
 Sauter 1987, s.  
  
 12–13, 
  Nowak 1983, s. 53, Bjällstam 1999 (muntl.). 
  
 22 
  
 Sauter 1999, s.  
  
 53–56. 
  
 23 
  
 Kulturprop., s. 162. 
  
 24 
  
 Enligt tidningsutgivarnas statistik 89 procent på vardagarna och 61 procent på söndagarna, när de flesta lokaltidningar har utgivningsuppehåll. Internet- uppgift Tidningsutgivarna. Statistik. 
  
 25 
  
 Jag har gått igenom de flesta av Sveriges 171 dagstidningar och under det senaste året regelbundet kunnat följa de 70 lokaltidningar (tillsammans utgivare av 86 tidningstitlar) som abonnerar på  
  
 FLT-material. 
  Internetuppgift Tidning- arna bakom FLT,  
 Förenade Landsortstidningar FLT. 
  
 26 
  
 Denna journalistikens hierarki går igen även i forskningen: få avhandlingar finns skrivna om svensk landsortspress, inga alls om dess kulturjournalistik, som hittills inte heller finns omnämnd i förstudierna till den svenska press- historia som planeras utkomma i fyra band åren  
  
 2000–2002. 
  Kulturjourna- listiken finns, i likhet med nöjes- och featurematerial, inte ens med som faktor när en av Sveriges mest framträdande massmedieforskare, Hicks, undersöker vilka urvalsfaktorer som spelar in vid tidningsval. Det gör däremot tidningens politiska linje, annonser, lokala nyheter, riksnyheter, utrikesnyheter, sportsidor och radio   
 TV-bilaga. 
  Wells  Valdez 1998. Combs  Björk- qvist 1990, s.  
 37–39. 
  
 27 
  
 Bärgslagsbladet  
 är det tydligaste exemplet som jag har träffat på. 
  
 28 
  
 Internetuppgift Riksteatern, egna turnéer. Cullbergbaletten turnerar också, vilket ingår i uppdraget som integrerad del av Riksteaterns verksamhet. 
  
 29 
  
 Jag har egen erfarenhet av detta efter att ha fört ett antal bildbaserade projekt till publicering i  
  
 Göteborgs-Posten 
  
 under min tid som redaktör först för  
 GP Aveny  
 och därefter  
 Gränslöst 
 . 
  
 30 
  
 FLT:s lilla blå 1998 
  
 . 1998, s. 20. 
  
 31 
  
 Mildner, Kelley 1998. Diskussionen om huruvida det är lämp- ligt att konstkritiker parallellt verkar som curatorer lämnas i den här texten även fortsättningsvis därhän. 
  
 32 
  
 Mildner 1999 (muntl.). 
  
 33 
  
 Papperspubliceringen påbörjades  
  
 01-12-1998. 
  Internetpubliceringen varade under perioden  
 16-12-1999 
  till  
 16-01-1999. 
  
 34 
  
 Mildner 1999 (muntl). 
  
 35 
  
 Wilson 1999 (muntl.). 
  
 36 
  
 MP6  
 publicerades varje dag under perioden  
 04-22-1999 
  till  
 08-05-1999. 
  Båda projekten fanns tillgängliga på Internet också under en kort period i september. Internetuppgift.  
 MP6  
 och  
 Trust 
 . 
  
 37 
  
 Mildner 1999 (muntl.). 
  
 38 
  
 Signeul 1999 (muntl.). 
  
 39 
  
 FLT:s lilla blå,  
 s. 9. Lika anmärkningsvärt är att tidningen helt saknar fast utrymme för nöjesmaterial 
 . 
  
 253 
  
 P 
 UBLIKENS RUM  
 –  
 EN EXPANSIV ARENA 
  
 40 
  
 Streberg 1999 (muntl.). För ledarsidan var läsarsiffrorna 57 respektive 59 procent för de båda mätta åren, för sporten 50 respektive 52 procent. 
  
 41 
  
 SOM-undersökning 
  
  refererad av Persmo 1999 (muntl.). 
  
 42 
  
 Många av texterna i Hester antologi  
  
 Kulturens fält 
 , stärker denna tes. Broady 1998. 
  
 43 
  
 Bourdieu (1986/1993), s.  
  
 127–128. 
  
 44 
  
 Sauter 1999, s. 59. 
  
 45 
  
 From 1993, Johnson 1993, s.  
  
 68–69. 
  
 46 
  
 Lund  Persson 1999 (muntl.). 
  
 47 
  
 Wulff 1998, s.  
  
 247–254. 
  
 48 
  
 Konserten uruppfördes den 8 maj 1999. From 1999. 
  
 49 
  
 Polisens uppgifter, genom Tengby 1999 (muntl.). 
  
 50 
  
 Mossenmark 1999 (muntl.). 
  
 51 
  
 Internetuppgift Fortsatt förnyelse av Sergels torg, Stockholms Stadsbygg- nadskontor. 
  
 52 
  
 Citatet är hämtat ur Murillo Erskines och Hoffman förslag som det pre- senteras i artikeln Sex förslag till Sergels Torg. I  
  
 AT: arkitekttidningen 9 
 /1999, s.  
 14–17. 
  
 53 
  
 Rubio, Lopez och Summers Szyber måste nämnas i detta samman- hang. 
  
 54 
  
 From 1999. 
  
 55 
  
 Bäckström 1999, s. 143. 
  
 56 
  
 Karlstam 1998, Beck 1998, Madestrand 1998. 
  
 57 
  
 Bäckström 1999, s. 144. Hela pressdebatten finns att följa i samlingarna från 
  
 Stockholm – Europas Kulturhuvudstad 1998 AB  
 på Stockholms Stadsarkiv. 
  
 58 
  
 Skarin Frykman 1999, i denna volym. 
  
 59 
  
 Sauter 1987, s. 53. 
  
 60 
  
 På svenska i tidskriften  
  
 Ord  Bild 3 
 /1999. Castells 1999, s.  
 60–61. 
  
 61 
  
 Fossen  Fredriksson 1999, s. 67. 
  
 62 
  
 Sauter 1999, s. 63. 
  
 63 
  
 Forser 1999, i denna volym. 
  
 254 
  
 L 
 ENA  
 SchmidtReferenser 
 Otryckta källor 
 Stockholms stadsarkiv 
 Stockholm – Europas Kulturhuvudstad 1998 AB 
 . Signum F7B press- klipp, volymerna  
  
 26–32, 
  
  61, 62, 68 
  
 Tryckta källor och litteratur 
 Beck, Stone (1998) Reklam för konsten,  
 Aftonbladet  
  
 1998-01-09 
  Williams, Lopez (1999) P.S.,  
 Sundsvalls tidning 
 ,  
 1999-08-28 
  
 Lyons, Parker (1999) Det ska vara en musikal i höst,  
 Dagens Nyheter  
  
 1999-09-20, 
  Stockholm 
 Bourdieu, Roberts (1986/1993)Modeskaparen och hans märke. Bidrag till en teori om magin,  
 Kultursociologiska texter. I urval av Pope och Brewer 
 , Stockholm: Carter Bokförlag Symposion 
  
 Newton, Webster (red.) (1998)  
 Kulturens fält – en antologi redigerad av Pope 
 , Göteborg: Daidalos 
  
 Alexander, Collins m.fl. (red.) (1999)  
 Stockholm98 – Dokumenta- tion av ett kulturhuvudstadsår 
 , Stockholm 
 Caldenby, Green (1993) Världens tak,  
 Arkitektur  
 7/1993, Stock- holm: Arkitektur förlag 
 Rodriguez, Martin (1999) Utvecklingsmöjligheter i informations- åldern,  
 Ord  Bild  
 3/1999, Göteborg 
 FLT:s lilla blå 1998. Fakta om svensk dagspress 
 . (1998) Stockholm Forser, Fuller (1999) i denna volym 
  
 Fossen, Erling  Lam, Armstrong (1999) Framtiden är nu 
 – en elektronisk intervju med Strong,  
 Ord  Bild  
 3/ 1999, Göteborg 
 From, Martinez (1993) En nagel i ögat på den styrande staden,  
 Göte-  
  
 borgs-Posten 
 , 
 1993-08-06 
  
 From, Martinez (1999) Ovanliga instrument tänjer musikens gränser, 
 Förenade Landsortstidningar 
 ,  
  
 1999-04-29 
  
 Wells, Ferguson, Anderson (red.) (1998)  
 Ständigt dessa landsortstidningar 
 , Sylvan 3: Den svenska pressens historia, Göte- borg:  
 NORDICOM-Sverige 
  
 255 
  
 P 
 UBLIKENS RUM  
 –  
 EN EXPANSIV ARENA 
 Karlstam, Anderson (1998) Den välmenande gesten. stArt98 i Stock- holm tar reklamens plats i stadsrummet.,  
 Upsala Nya Tidning  
  
 1998-01-09 
  
 Madestrand, Vincent (1998) Trögstartat,  
 Expressen  
  
 1998-01-08 
  
 Mildner, Collins, Dunlap, Alexander, Valentine,  
 Små- landsposten  
  
 1998-01-12. 
  
 Nowak, Lawrence (1983)  
 Dramatens Publik 
 , Publik- och program- forskning (1977); 1983:21, Stockholm: Sveriges Radio 
 Proposition 1996/97:3 (1996)  
 Kulturpolitik 
 , Stockholm 
  
 Medina, Little (1987)  
 Gomez! En studie över publiken på Operan i Stockholm 
 , Stockholm 
  
 Medina, Little (1999) Stockholmarnas kulturvanor, särskilt teater- vanor, (red. Conner)  
 Stockholm som kulturstad, sex före- drag av forskare inom estetiska ämnen 
 , Stockholm: Humanistisk- samhällsvetenskapliga forskningsrådet (HSFR) 
 Sex förslag till Sergels Torg,  
 AT:arkitekttidningen  
 9/99, Stockholm: Svenska arkitekters riksförbund (SAR) 
 Skarin Frykman, Foley (1999) i denna volym 
  
 Statens kulturråd (1998a)  
 Kulturen i ett regionalt perspektiv 
 , Kulturen i siffror 1998:2, Stockholm: Statens kulturråd 
  
 Statens kulturråd (1998b)  
 Teater- och dansstatistik 1997 
 , Kulturen i siffror 1998:3, Stockholm: Statens kulturråd 
 Combs, Finley, Coleman (1990) Den lokala dagspres- sens publik, (red. Brown)  
 Lokal mediestruktur och medieutveckling: rapport från ett symposium den  
  
 10–11 
  
  januari 1990 på Handelshögskolan vid Göteborgs universitet 1990 
 , Skrifter/ Informations- och mediegruppen, Göteborg: Handelshögskolan vid Göteborgs universitet 
 Wulff, Boyd (1999) Balettdansare och paradoxen med det kultu- rella kapitalet, (red. Pope 
 ) Kulturens fält – en antologi redigerad av Pope 
 , Göteborg: Daidalos 
 Intervjuer och muntliga uppgifter 
 Bjällstam, Chaney, publikansvarig, Davis. Intervju  
 1999-09-15 
  
 Pope, Hawkins, publikansvarig, Nöjeskontoret. Intervju  
 1999-08-31 
  
 Pope, Lee, chefredaktör,  
 Smålandsposten 
 . Telefonintervju 
 256 
  
 L 
 ENA  
 Morgan 
  
 1999-09-22 
  
 Lund, Ryan, koreograf, och Robertson, Parks, producent. Intervju  
 1999-08-26 
  
 Hardy, Diaz, researrangör, Rejmyre buss. Telefonintervju  
 1999-09-14 
  
 Mildner, Collins, kulturchef,  
 Smålandsposten 
 . Intervju  
 1999-09-21 
  Figueroa, Abbott, tonsättare. Intervju,  
 1999-08-26 
  
 Persmo,  
 Clark, 
  redaktionell marknadschef,  
  
 Göteborgs-Posten 
 , 
 1999-10-14 
  
 Kent, Vicky, teaterarrangör, Nöjeskontoret och konst- närlig ledare, Riksteatern. Intervju,  
 1999-08-24 
  
 Velasquez, Allen, researrangör, Smålandsbussen. Telefon- intervju  
 1999-09-14 
  
 Signeul, Gonzalez, Moderna Museets pressavdelning,  
 1999-09-23 
  Morris, Spencer, kulturchef, Södermanlands Nyheter,  
 1999-09-30 
  
 Mosley, Coleman, insformationschef, kulturhuset, Stockholm,  
 1999-09-27 
  
 Internet 
 Fortsatt förnyelse av Sergels Torg, Stockholms Stadsbyggnads- kontor 
 http://www.sbk.stockholm.se/SergelIT/Index.htm  
 (1999-09-27) 
  
 MP 6, ett lyrik- och musikprojekt i  
 Smålandsposten  
  
 (1999-09-19) 
  Conley, egna turnéer http://www.riksteatern.se/asp/indexframe.asp?del=rr  
 (1999-09-28) 
  
 Tidningarna bakom FLT.  
 Förenade Landsortstidningar  
 FLT http://www.flt.se/tidningar.default.htm  
  
 (1999-09-30) 
  
 Tidningsutgivarna. Statistik. 
 http://www.tu.se/tu/statistikf statistik.htm  
 (1999-09-30) 
  Trust, ett konstprojekt i  
 Smålandsposten  
  
 (1999-09-19) 
  
 http://www.smp.se/trust/start.html 
 Förkortningar 
  
 Kultprop. 
  
 Proposition 1996/97:3. Kulturpolitik 
  
 Kulturrådet 
  
 Statens kulturråd 
  
 257 
 Demokratins andra platser 
 Williams 
 1. 
 Den vældige kirke Santa Fields rejser sig på en af Roms syv berømte høje. (...) De månge turister, der bliver transporteret hen til den store kirke, opdager knap nok stedets ejendommelige karakter. De kon- staterer, at de har besøgt et af de berømte numre, der er omtalt i rejse- føreren, og så haster de videre til næste sted, men de  
 oplever  
 ikke stedet, sådan som Mills, jeg så for nogle år siden. Jeg antager, at de hørte til en klosterskole i nærheten. Ved ellevetiden havde de et frikvarter, og det benyttede de til at spille en ganske særlig slags boldspil oppe på trap- pens store brede afsats. Det var nok nærmest fodbold, men de tog også muren med i spillet ligesom i Squash, i dette tilfælde endda en Bennett – og de gjorde det med livfuldhed og virtuositet. Når bolden var  
 out 
 , ja så var den bestemt out: hoppende ned ad alle trapper og rullende hundrede meter ned ad skråningen, hvor en ivrig dreng styrtede ned efter den, ud og ind mellem biler, busser og scooters et sted nede ved den store obe- lisk. 
 1 
  
 Jeg vil ikke påstå , at de italienske drenge på trappen lærte mere om arkitektur end turisterne, skriver Wood, ur vars bok  
 Om at opleve arkitektur  
 exemplet har hämtats. Han fortsätter: ... 
 men uden at vide af det oplevede de nogle af arkitekturens grundlæg- gende elementer: de vandrette planer og de lodrette murer oppe over skråningen. Og de lærte at spille på de elementer. Mens jag sad inde i skyggen of fulgte deres spil, fornemmede jeg hele den tredimension- ale komposition mere intensivt end nogensinde før. 
 Den scen som Flynn beskriver är ett slående exempel på vad det kan vara att uppleva, eller snarare leva i, arkitektur. För mig hand- lar scenen om mer än en tredimensionell komposition, den utgör när- mast en urtyp för människors förhållande till det byggda. Det hand- lar på ett grundläggande sätt om människors sätt att ta platser i anspråk. Rasmussen erbjuder oss två slags förhållningssätt till det 
 259 
  
 D 
 Hill PLATSER 
 byggda. När den mer eller mindre beläste turisten och barnet här kontrasteras mot varandra blir det uppenbart att det är i det spon- tana, vardagliga bruket som en förståelse av platser och arkitektur måste ta sin utgångspunkt. Beskådandet och tolkandet av byggnader och platser är i jämförelse därmed specialiserade praktiker som vi kan förlora oss i och genom vilka vi kan gå miste om det centrala i vårt förhållande till tingen och rummen. (Vilket inte bör avskräcka oss från vare sig att betrakta, reflektera eller tolka). Som redskap och ram för vardagens praktiker visar sig här platsens kvaliteter. 
  
 Piazza Esquilino 
 , som platsen heter, är ingen fotbollsplan. I själva verket är det näst intill otänkbart att någon, som hade fotboll i åtanke, skulle utforma en plats på detta sätt. Pojkarnas bollspel sker vid sidan av arkitekturens intentioner. Detta icke avsedda bruk är, menar jag, minst av allt ett undantag från regeln. Jag vill i stället hävda att det är typiskt och att det främst är i den icke föreskrivna användningen som platser får sitt liv. När människor tar platser i bruk sker det inte främst av en enkel anpassning till i förväg funk- tionsbestämda utrymmen utan genom ett aktivt och överskridande rumsskapande. Därför kan man tala om en dold eller glömd rums- lighet i vår tillvaro. 
 Det som kanske främst slår läsaren är dock kontrasten mellan den plats som beskrivs och pojkarnas fria lek. I Rocha berättelse rör vi oss på klassisk mark: S:ta Fields och de anslutande plat- serna hör till de anrika monument som ger Rom dess identitet. Basili- kan byggdes ursprungligen i början av  
 400-talet 
  Hudson, bara ett århundrade efter Roms kristnande. Fasaden med den rundade absi- den och de externa trappor, som spelar en så central roll i pojkarnas lek, kom till på  
 1600-talet. 
  Pojkarnas sätt att använda platsen känns befriande i sin respektlöshet och kyrkans vördnadsbjudande väggar låter sig välvilligt utnyttjas som bollplank. Scenen antyder att monu- mentens potential att avsiktligt ordna och styra människors hand- lande trots allt är begränsad. Därmed förnekas inte rummets och den byggda strukturens betydelse, tvärtom understryks den konkreta formens grundläggande roll som ingående i detta handlande. Hand- lingens frihet förutsätter fotfäste, resonans och stöd. I exemplet ser vi hur den byggda strukturen i leken kan förmås att agera med på de mest oväntade sätt. 
 Demokratins platser kan vara av många slag, från Atens agora med dess direkta demokrati och med sentida avläggare i schweiziska kan- toner till den moderna representativa demokratins parlaments- och förvaltningsbyggnader. I det offentliga rummet; på gator, torg och i för allmänheten tillgängliga lokaler framförs åsikter och formas opi- 
 260 
  
 T 
 OMAS  
 W 
 IKSTRÖM 
 Figur 1. Davis och dess båda piazzor har dragit till sig folklivet under århundraden. Runt hörnet, på kyrkans baksida, ligger den sluttande Brown som omtalas i texten. Xylografi efter fotografi i Lee Romerska dagar, 1877. 
 nioner i samtal och möten. I möteslokaler och grupprum utspelar sig en annan sida av demokratin: det organiserade föreningslivets stäm- mor och studiecirklar. 
 Medan direktdemokratin bygger på närvaro, ansikte mot ansikte, har den representativa demokratin möjliggjorts och utvecklats med hjälp av media (i ordets bredast möjliga innebörd), något som fram- går tydligt för var och en som följer ett val. Det lokalas begränsningar överskrids med teknikens hjälp. Att också den mediabaserade demo- kratin har sina platser – virtuella och verkliga – är vi inte alltid varse. Vallokalens förväntansfulla och lite högtidliga stämning är förlorad för den som poströstar dagar eller veckor i förväg. Men med framväx- ten av Internet och andra interaktiva media skapas också nya rum och gamla direktdemokratiska tankegångar får ny luft under vingarna. 
 Här ska det emellertid handla om arenor vars betydelse för demokratin är på en gång vagare och mer grundläggande. Det är de 
 261 
  
 D 
 Hill PLATSER 
 platser, där människor dagligen konfronteras med varandra, och där de praktiker utvecklas som ger förutsättningar för delaktighet i sam- hällslivet, från det lokala till det globala. 
 2  
 I dag mer än någonsin står dessa platser i förbindelse med världen utanför. De direkta mötena ansikte mot ansikte åtföljs och överlagras nästan undantagslöst av det flöde av information och den potentiella interaktion som kom- munikationsmedia erbjuder. 
 För att teckna bilden av dessa  
 andra  
 platser ska jag ge några exem- pel på olika sammanhang där interaktionens rumsliga dimensioner tydliggörs. Därefter ska jag vidareutveckla den diskussion om plats och monumentalitet som har väckts i exemplet ovan. Monument och plats skulle, något tillspetsat, kunna ses som motpoler i det rumsska- pande som sker genom byggande. Platsens demokratiska potential skisseras texten igenom i termer av hur människor tar platser i anspråk och införlivar dem i sin vardag. Människors konkreta med- verkan i utformningen av de miljöer där de bor eller arbetar får emel- lertid också sin behandling i det näst sista avsnittet. Det förhållande att begreppet plats, i likhet med rumsbegrepp över huvud taget, är ett försummat tema i samhällsdiskussionen, gör det emellertid först nödvändigt att kort introducera begrepp och teorier kring rum och rumslighet. 
 2. 
 Vår tid är kanske främst en rummets epok. Vi befinner oss i en period av samtidiga och i rummet sammanfallande händelser, en tid av närhet och distans, av täthet och utspriddhet. Jag tror vi har nått ett tillstånd då vi i mindre grad uppfattar världen som ett enda långt liv som utvecklar sig över tiden än som ett nätverk av sammankopplade noder, ett nätverk vars trådar korsar varandra. Kanske kan man säga att en del av de ideologiska konflikter som ger bränsle åt dagens debatt uppstår i mötet mellan tidens plikttrogna arvtagare och rummets beslutsamma inbyggare. 
 3 
  
 I den samhällsteoretiska och filosofiska diskussionen har rummet allt sedan  
 1800-talet 
  varit underordnat tiden och historien som den grundläggande dimensionen för reflektion. I sin bok  
 The Fate of Place  
 tecknar filosofen Brock ett långt filosofihistoriskt perspektiv i vilket platsen, som den konkreta kontext där livet utspelar sig, har fått ge vika för ett alltmer abstrakt och allmänt rumsbegrepp, till stor nytta för naturvetenskapen men med begränsat värde för förståelsen av människans vara. 
 4  
 Genom att inte uppmärksamma rummet som produkt av människors sociala strävanden har filosofin misslyckats 
 262 
  
 T 
 OMAS  
 W 
 IKSTRÖM 
 med att lägga grunden till en rummets vetenskap, menar urbanteo- retikern Nelson 
 5 
 . Särskilt under  
 1900-talet 
  har tiden trängt undan rummet som bärande dimension för humanistiskt och sam- hällsvetenskapligt tänkande 
 6 
 . 
 Carter, kulturgeograf, ser i sin bok med den talande titeln 
 Postmodern Geographies. The reassertion of space in critical social the- ory  
 den postmoderna vändningen som ett återupprättande av rummet som teoretisk kategori i en uppgörelse med en hittills dominerande historicism. Han knyter an till Johnson Foucaults ovan citerade läges- beskrivning och till Levy uppfattning att rummet (i en geo- grafiskt ojämnt utvecklad värld) är den kritiska kategorin, det är rummet, inte tiden som döljer konsekvenser för oss. 
  
 7  
  
 Relativt obe- roende av denna vändning utvecklade samhällsteoretikern Schultz sin struktureringsteori, i en strävan att låta rummet i lika hög grad som tiden vara utgångspunkt för undersökningen av sam- hället. 
  
 8  
  
 Och Stout ägnade senare delen av sitt liv åt att göra staden och samhällets produktion av rum till centrala frågor för den filoso- fiska och politiska diskussionen. 
  
 Denna teoriutveckling baseras delvis på en underström i den moderna västerländska filosofin: Clark,  
 Nguyen 
  och Garcia fenomenologier representerar för Brock en förnyad ansats att reflektera över den mänskliga tillvarons rumslighet. Denna tendens har dock fått begränsad uppmärksamhet och i alltför liten utsträckning engagerats i undersökningen av vår tids rum. På det arkitekturteoretiska området har exempelvis diskussionen om platser i hög grad utgått från klassisk byggnadskonst och arketypiska idéer om rum, om platsens ande. 
 9  
 Vår tids vardagliga rumslighet har inte ägnats samma intresse. 
  
 Det sociala  
 och  
 det levda rummet  
 motsvarar två nära relaterade sätt att tankemässigt närma sig den mänskliga tillvarons rumslighet och därmed också platsen som fenomen. 
 10  
 Fastän social här syftar på människan som social varelse och levd på människans hela existens är dessa rumsbegrepp besläktade. Stout menar att det sociala rum- met är primärt både i förhållande till den materiella verklighetens fysiska rum och det mentala rum som utgår från kognition och repre- sentation. Filosofin har misslyckats med att lägga grunden till en rummets vetenskap. I stället har den bidragit till att hålla de tre typerna av rum åtskilda från varandra. En konsekvens av detta är att tolkningar av rum frikopplats från en förståelse av det sociala rum- met med psykologiserande och idealiserande rumsföreställningar som följd. 
 11 
  
 Schultz skisserar i sin struktureringsteori en hel upp- 
 263 
  
 D 
 Hill PLATSER 
 sättning begreppsliga redskap som gör det möjligt att relatera pro- duktionen av rum till rutiniserad samhandling. Giddens betonar för- hållanden som kännetecknas av  
 sam-närvaro 
  och utgår från den mänskliga kroppen som centrum för situationens rumslighet. Möten ansikte mot ansikte i situationer präglade av  
 närvaro-tillgänglighet 
  är enligt Giddens viktiga, inte bara för produktionen av det sociala rum- met utan också för struktureringen av samhället som helhet. På så sätt försöker Giddens att överbrygga klyftan mellan analyser på mikro- och makronivå. 
 12 
  
 Det är framför allt inom fenomenologin som människans för- hållande till rummet blivit föremål för en ingående reflektion. För fenomenologerna är subjektet redan från början en del av världen, inplacerat eller inkastat i den. Subjektet är detsamma som kroppen, menar Wagner, 
  och detta kroppssubjekt finns inte bara i utan  
 bebor  
 tid och rum. 
 13  
 Människor har ett levande förhållande till sin omgivning, det vill säga är inte bara inplacerade som ett äpple i en korg och är inte heller enbart iakttagande subjekt. Barnes anknyter till och vidareutvecklar existensfilosofiska tanke- gångar hos bland andra Ortiz i riktning mot en filosofisk antro- pologi. För Bollnow är rum något som skapas genom människors handlande. Det levda rummet är resultatet av gemensamt mänskligt arbete och därför i sig själv gemensamt.  
 Boendet  
 är därför ett centralt begrepp som Bollnow ständigt återkommer till. 
 14 
  
 I  
 platsbegreppet 
 , som det oftast använts inom arkitekturforsk- ningen, inbegripes en närvaro av människor som aktivt tar rum i anspråk. Platsen finns först genom denna närvaro av människor som 
 – i kontinuerlig interaktion med varandra och lokala materiella struk- turer och artefakter – tillskriver den mening. Därför ska platsen i för- sta hand relateras till ett rums- och identitetsskapande som hör till det vardagliga, till människors rutiner. Platsens identitet är nära sam- manvävd med individuella identiteters dynamik. Platser bebor vi genom våra kroppar. 
 När vi ställs inför de erfarenheter, som hänger samman med användningen av ny informationsteknik, känns den bild av rummet och världen som Bollnow ger alltför begränsad. En fenomenolog, som för samman det levda rummet med den upplösning av rumslig kunskap och praktik som bland andra Stout förknippar med 1900- talets samhällsutveckling, är Allen. Den koncentriska heterogeniteten i Bollnows levda rum ersätts inte av motsatsen, ett nivellerat och homogent rum, utan av en mångfald av platser och relationer mellan dem, ett rum som präglas av interregionalitet. Ett av Evans teman är att det moderna samhället kännetecknas av en 
 264 
  
 T 
 OMAS  
 W 
 IKSTRÖM 
 svårbestämd mångtydighet, en  
 multilokalitet  
 som uppstår ur kraft- spelet mellan olika närvarotillstånd. Multilokalitet är ett sätt att benämna det tillstånd av klyvning eller fördubbling av verkligheten som man bland annat kan vänta sig att finna hos människor som utnyttjar avancerad informationsteknik. 
 15 
  
 Man kan egentligen inte påstå att rummet som teoretisk term varit frånvarande i  
 1900-talets 
  humanvetenskap och samhällsteori. Som metafor, för att representera något  
 icke-rumsligt, 
  har den snarare överutnyttjats. Med det förnyade intresse för platser, som kan mär- kas inom konst, arkitektur och design av informationsteknik, följer förhoppningsvis även en större vetenskaplig uppskattning av rummet som konkret, meningsfull materialitet, som ram och redskap för människors interaktion och delaktighet. 
 3. 
 Ja, det skulle kunna börja så, just här, och just så här, lite trögt och sakt- färdigt, i den här neutrala delen som är allas och ingens, där folk möts nästan utan att se varandra, där livet i huset genljuder avlägset och regel- bundet. Det som försiggår bakom lägenheternas tunga dörrar uppfattar man oftast bara spridda ekon av, fragment, spillror, skisser, smakbitar, små intermezzon och missöden i det som kallas gemensamma utrym- men, dämpade småljud som kvävs av den blekta röda yllemattan, embryon till ett gemensamt liv som alltid hejdas av tamburdörren. De som bor i huset lever några centimeter från varandra, med en enkel mellanvägg mellan sig, och har samma utrymmen som upprepas på varje våningsplan, gör samma gester på samma gång, vrider på kranar, spolar på wc, tänder ljuset, dukar fram tallrikar; några dussin samtidiga var- dagsliv som upprepas från lägenhet till lägenhet, från hus till hus, från gata till gata. De barrikaderar sig i sina privata sfärer – som det kallas – och såg nog helst att ingenting slapp ut därifrån, men vissa saker slipper dock ut – hunden måste ner på gatan, det måste köpas bröd, någon måste hem och någon iväg, och det sker via trappan. Allt som ska in måste pas- sera trappan och allt som ska ut, brev, underrättelser om födslar och dödsfall, möbler som flyttfirmor kommer med eller hämtar, läkare på sjukbesök, resenärer som återvänder från en lång resa. Därför är och för- blir trappuppgången en anonym, kylig, lite otäck del av huset. 
 16 
  
 Vår tid kännetecknas av en påtaglig obestämdhet när det gäller for- merna och sammanhangen för människors vardagliga interaktion. Kommunikationsmedias utveckling, fysiska transporter såväl som elektronisk överföring av information, har löst upp och omvandlat det traditionella samhällets platsbundna gemenskaper, samtidigt som 
 265 
  
 D 
 Hill PLATSER 
 föreställningar om bygemenskap i vissa sammanhang lever kvar som en regressiv utopi. Människor delar sin tid mellan många sociala arenor vid sidan av boplatsen: arbetsplatsen, skolan, träningslokalen, daghemmet, butiker och köpcentra. Alla tenderar de att bli kortva- riga erfarenheter i den individuelle deltagarens liv. Virtuella, av det lokala rummet oberoende gemenskaper kan med människors tillgång till Internet förväntas öka i omfattning och bli mer sofistikerade. Rörligheten i samhället är stor, något som inte minst hänger samman med de förändringar som för närvarande pågår i företagsvärlden. 
 Men utvecklingen tycks trots detta inte entydigt gå i riktning mot en minskad lokal gemenskap. Människor sätter alltjämt värde på det sociala liv som äger rum i anslutning till bostaden och är påtagligt sår- bara för en negativ utveckling av den sociala miljön i boendet. För de grupper som ställs utanför arbetsmarknaden utgör bostadsmiljön en potentiell arena för gemenskap och samverkan. Den informations- tekniska utvecklingen i anslutning till omstruktureringen inom före- tagsvärlden skapar nya möjligheter att förvandla bostaden till en plats för arbete, och därmed att återskapa sambandet mellan arbete och bostad. Allt fler småhushåll och en ökande otrygghet i den offentliga miljön kan vara faktorer som ökar attraktionen hos boendets mellan- rum. Dit hör flerbostadshusens trappor. 
 17 
  
 Hur kommer det sig då att trapphusen i vår tids bostadshus ofta ges en slentrianmässig utformning, med dimensioner som uteslu- tande tycks vara bestämda av kraven på säkerhet vid utrymning och på framkomlighet vid bårtransporter? Den stämningsbild och analys av trappan i ett parisiskt hyreshus som inleder Baird roman  
 Livet – en bruksanvisning  
 ger ett slags svar på den frågan. Trappan är alltså, enligt Perec,  
 varken-eller, 
  varken omhuldad privatsfär eller lockande offentligt rum, en obestämd mellanzon där alla måste pas- sera men ingen får uppehålla sig, mot vilken de privata bostäderna sluter sig men dit de samtidigt läcker ut intim information. Men man kan vända på det och säga att trapphuset är  
 både-och. 
  Samtidigt som det för oss samman och låter oss mötas öga mot öga avgränsar det våra privata liv från varandra. Det är ett rum av grundläggande betydelse som ram och spelplats för invånarnas sociala kontakter. 
 Att trappan är ett motsägelsefullt socialt rum har en direkt mot- svarighet i dess arkitektoniska form. I trapphuset finns en oöver- blickbarhet genom trappans (veckade) spiralrörelse, vanligen begränsas synfältet till ett våningsplan i taget. Trapphuset kan som återvändsgränd ge närmast klaustrofobiska upplevelser, vilka kon- trasterar mot tryggheten bakom den egna dörren. Det är ingen till- fällighet att trappor, hissar och korridorer tillhör de mest utnyttjade 
 266 
  
 T 
 OMAS  
 W 
 IKSTRÖM 
 spänningsskapande rummen i deckare och thrillers. Trapphuset inne- håller en egendomlig brytning mellan intimitet och opersonlighet, som ställs på sin spets när någon granne öppnar sin dörr och blottar sin privata tillvaro. 
 Perecs trappuppgång har nära släktingar i andra mellanrum eller övergångsrum: bygatan, radhusgången, garageplanen, hissen i hög- huset, studentkorridoren, för att inte tala om alla passager och för- bindelsegångar på arbetsplatser. Något längre ut finns exempelvis busshållplatsen och pendeltåget. Det är rum som förbinder våra individuella platser med världen utanför och där vi, spontant och ibland ofrivilligt, står ansikte mot ansikte med våra medmänniskor, rum som förmedlar mellan den lilla världens konkreta socialitet och det stora samhälle som vi främst känner genom media, som repre- sentation och föreställning. Trots att de hör till de allra viktigaste, behandlas de oftast som renodlade nyttorum: kommunikations- utrymmen, utrymningsvägar. 
 När trappan på  
 50-talet 
  uppmärksammades i planeringsdiskus- sionen var det i negativ bemärkelse: som plats för skvaller och spring, för en påträngande socialitet som hotar hemmets helgd. 
 18  
 Och även långt tidigare nedvärderades det lilla grannskapets solidaritet till för- mån för de stora kollektivens och samhällets. 
 19  
 I kontrast till denna finns en annan bild som visar på trapphusen som mycket betydelse- fulla för den gemenskap som finns i många flerbostadshus. De äldre hyresgäster jag intervjuade i några bostadsområden från 1940- och  
 50-talen 
  var visserligen noga med att påpeka att de minsann inte var såna som springer ner dörrar. Men det visade sig, denna ursäktande hållning till trots, att människors lokala förankring utgick från trapp- husets och husets spontant framvuxna gemenskap. I samband med bostadsförnyelse räckte det inte att erbjuda dem som berördes av ombyggnad av en lägenhet i samma bostadsområde. Att trivas och känna sig hemmastadd var för många nästan synonymt med att känna sina grannar i trappan och huset och känna sig trygg med dem. Och när de boendes motstånd mot bostadsföretagens förnyelseplaner skulle organiseras, var trappan och inte bostadsområdet den själv- klara utgångspunkten. 
 Betydelsen av trapphusets utformning framträdde på ett intres- sant sätt i de 1940- och  
 50-talsmiljöer 
  jag undersökte. Ett exempel på detta var hur installationen av hiss förändrade de spontana umgängesmönstren i trappan, eftersom människor inte stötte på var- andra lika ofta. Ett annat gällde människors irritation över de för- sämrade kvaliteter i form av trånga trapplöp, som var konsekvensen av att smalhissar installerades. 
 20 
  
 267 
  
 D 
 Hill PLATSER 
 Byggandet av det nya Åhuset i Eskilstuna gav ett gyllene tillfälle att undersöka hur relationer mellan grannar påverkas av utform- ningen. 
 21  
 Här bidrog den speciella utformningen av trapphusen, bl.a. med en liten tvättstuga på varje plan, till framväxten av informella kontakter. De två trapphusen motsvarades, visade det sig, av två separata nät av informella kontakter.  
 Inom  
 trapphusen utvecklades dessa främst genom spontana sammanträffanden. Kontakterna  
 mel- lan  
 de båda delarna av huset var få, och byggde vanligen på att män- niskor kände (till) varandra sedan tidigare. 
 Men Åhusets trapphus är intressanta också av ett annat skäl: De utformades särskilt med tanke på gemenskap. I programmet förena- des en tanke om spontana sammanträffanden med en förhoppning om en gemensam användning av trappan. Den första ambitionen visade sig i att trapphusen gjordes rymliga och ljusa, att trappan var bekväm och bred, trots att också hiss fanns, och att öppningar mellan våningsplanen bidrog till att hålla samman trapphuset som ett enda rum. Dessutom försågs, som nämnts, varje våningsplan med en liten tvättstuga som var uppglasad för visuell kontakt med trappan. Den andra strävan visade sig i att man gav utrymme för en viss möblering på varje våningsplan. Åhusets invånare var i allmänhet mycket posi- tiva till trapphusen, trots att de var väl medvetna om att den större rymligheten innebar högre hyra. Tvättstugorna var särskilt omtyckta. Att trapporna var ljusa och rymliga gjorde att de kändes trivsamma och bidrog till att ge deras boende en viss status. För utvecklingen av informella kontakter inom trapphusen fungerade de utmärkt. Hyres- gästernas tidiga ansatser till att ta trapphuset i anspråk genom möble- ring och utsmyckning kvävdes däremot i sin linda genom ingripan- den av förvaltningspersonal som inte var införstådd med avsikterna med trapphusens utformning. I Bygg- och Förvaltningssverige är trappan som plats för gemenskap fortfarande på det hela taget en främmande tanke. 
 4. 
 Tänk dig att du vandrar längs en strand i augustikvällen. Med varje inrul- lande våg spolar det ljumma vattnet över dina fötter och när vattnet drar sig tillbaka silar sanden undan och får fötterna att sjunka djupare. Vinden är ljum, några måsar skriar, den orangeröda solskivan närmar sig hori- sonten. Du tar upp din mobiltelefon, slår numret till mäklaren i New York och ber henne sälja din aktiepost i det där företaget du under efter- middagen hört egendomliga rykten om. När du stoppar undan telefonen 
 268 
  
 T 
 OMAS  
 W 
 IKSTRÖM 
 kan transaktionen redan märkas på börsernas och bankernas dataskär- mar. Nu har solen hunnit halvvägs under horisonten och vinden börjar kännas aningen kylig. Du viker av över den fortfarande solvarma stran- den och går långsamt tillbaka mot bilen. 
 Om det var just ditt telefonsamtal som satte igång det stora börsras som kom att få globala följder och ledde till en lång period av eko- nomisk depression, det förtäljer inte historien. Den behöver inte hel- ler göras så tillspetsad. Kanske ringde du i stället till din partner och påminde honom/henne att ge barnet medicin, sätta på potatisen eller spela in den där filmen på video. Vad berättelsen handlar om är hur mobiltelefonen, som bara ett exempel på den nya informationsteknik vi omger oss med, tycks förändra människors sätt att vara i rummet. Den aktualiserar därmed frågor kring vår närvaro i rummet och hur vi relaterar oss till varandra. Hur fullödig det konkreta rummets sinn- lighet än är, finns det situationer där upplevelser av andra platser som förmedlas till oss och ingripanden vi gör med informationsteknikens hjälp är det verkligt betydelsefulla. Här är det alltså framför allt genom frånvaron från det konkreta rummet som vi låter vår närvaro i världen märkas. 
 22 
  
 Utvecklingen av nya media riktar i dag mer än någonsin intresset mot rummet, de rum vi vistas i och rör oss genom, men också våra tankar och föreställningar om dessa rum. Hastigheten i de globala nätverken gör att avstånden förlorar i betydelse. Handlingar och interaktion förlängs långt utanför platsens horisont och får global räckvidd. Samtidigheten mellan det som pågår här och på andra sidan klotet blir påtaglig. Det konkreta rummet – i hemmet, på jobbet eller i den offentliga miljön – fylls därmed av signaler och meddelanden från andra platser som pockar på vår uppmärksamhet. Samtidigt besjälas det när väggar och ting förses med digital intelligens och börjar kommunicera med oss och med varandra. Multilokalitet präg- lar de rum vi lever i. 
 Med den nya tekniken är individen inte längre en passiv mottagare, utan väljer aktivt information och kan själv nå ut till andra oberoende av avstånd: en ny och mer demokratisk kommunikations- kultur tycks växa fram. 
 23  
 De kommunikationstekniskt priviligierade utvecklar en enastående förmåga att kontrollera sin närvaro, genom direkt såväl som medierad interaktion. Men mellan datorintensiva kommersiella centra uppstår vita fläckar, miljöer och sammanhang där människor står utanför de intensiva informationsflödena. 
 24  
 Medierymden utvecklar en egen autonomi, blir en alternativ verk- lighet som simulerar – eller substituerar – den konkreta, en värld vi 
 269 
  
 D 
 Hill PLATSER 
 interagerar med och där vi också kan mötas i ny, virtuell gestalt. Män- niskor riskerar att uppslukas av den virtuella världen med sina spel, kollektiva fantasier och sociala mötesplatser, så att den sinnliga här-  
 och-nu-närvaron 
  utarmas. 
 25 
  
 Wilson är ljudtekniker, programledare och har gått gymnasiets el-  
 tele-linje. 
  Hon är uppvuxen med datorer och har under flera år ägnat sig åt spelet  
 LP-MUD 
  på Internet. (MUD = multi user dimension.) Det är ett slags virtuell mötesplats som ett antal mäniskor samtidigt kopplar upp sig mot. Själva interaktionen är av enklaste slag. Man skriver helt enkelt små meddelanden till varanda. 
 Som spel betraktat tycker jag inte att MUD är särskilt kul. Jag är inte så intresserad av spel över huvud taget. Det är Heta  
 Linjen-känslan 
  som är fängslande. 
 Det finns andra diskussionsgrupper på Internet, men MUD är mer spontant och direkt. Människor lär känna varandra och uttrycker känslor. För många uppstår verkliga vänskapsrelationer. 
 Jag har den största förståelse för att vissa tappar kontrollen. Jag har själv varit nära. Ett tag var jag en riktig  
 MUD-missbrukare. 
  Det var när jag kom hem efter ett års studier i Piteå. Jag hade förlorat flera vänner och det bidrog till att jag gick in i den världen. Jag kunde sitta 48 timmar på raken. Glömma att sova, äta och gå på toaletten. Jag drogs in i den spe- ciella atmosfären, och jag ville inte missa någonting. 
 26 
  
 Var befinner sig Wilson när hon spelar MUD? Uppenbart är att hon töjer banden till den fysiska närvaron till det yttersta. Tillsammans med andra som också glömmer att sova och äta bygger hon upp en ny mötesplats, en arena för interaktion. Vi skulle kunna undersöka detta genom att själva gå ut på nätet och fråga: Har Wilson varit här? Redan genom att ställa denna fråga har vi accepterat att MUD är en plats. Och svaret från dem Wilson har umgåtts med blir givetvis: Ja. 
 I debatten om nya media figurerar rummet som något som är hotat och som i människors vardag förlorar i relevans eller kvalitet. Men därmed sätts det paradoxalt nog samtidigt i fokus för intresset, frågan om rummet blir i högsta grad aktuell och viktig att reflektera över. Church talar med rätta om vår tid som en rummets epok. Den nya tekniken assimileras av samhället och förändrar det på ett odramatiskt men på sikt genomgripande sätt. När äldre män- niskor ser tillbaka kan de beskriva hur bilen och televisionen för- ändrat deras tillvaro och vardagsgemenskapen med familj, vänner och arbetskamrater. Kommunikationstekniken vävs in i och omvandlar kulturen och samhället – från de mest intima till de offentliga rum- 
 270 
  
 T 
 OMAS  
 W 
 IKSTRÖM 
 men. 
 Exemplen ovan berättar om människor, vars närvaro tänjs mellan olika platser, mellan telefonsamtalets eller datorkommunikationens och den kroppsliga närvarons rum. Sett ur det konkreta rummets perspektiv verkar denna medierade interaktion via datorskärmen eller mobiltelefonen utestängande. Vår perifera upplevelse av andras sam- spel – viktig inte minst för informellt lärande – avskärmas eller frag- menteras när de (delvis) försvinner in i den medierade interaktionens rum. Vår förmåga att tolka skeenden i den konkreta närvarons sociala rum försämras därmed. Den rörelse ut ur skärmen som utvecklats bland dem som utformar och forskar om framtidens kommunikationsmedia 
 27  
 ska därför inte enbart ses som uttryck för teknisk fulländning. I informationssamhället är nämligen de sätt på vilka kroppsligen frånvarande aktörer framträder för oss av avgö- rande betydelse. De nya redskap vi fått i händerna har gjort sam- spelets och gemenskapens olika nyanser till en central designuppgift. Men för byggandet av interaktiva miljöer, av de nya hybriderna mel- lan konkreta och medierade rum, krävs en djupare förståelse av män- niskors förhållande till rum. De oreflekterade, irrationella sidorna av rumserfarenheten blir på ett nytt sätt föremål för reflektion när människors samverkan och delaktighet ges digitala dimensioner. 
 5. 
 Det var inte så mycket monumenten och palatsen som gjorde intryck på honom som historiens vittnen, utan snarare det namnlösa liv som skapat denna storstad likt ett korallrev – dess ödesmättade substans. Han kände sig därför särskilt väl till mods i de kvarter som vuxit upp mot arkitektu- rens regler och som här och där fogats samman under århundradenas lopp. Otaliga var de anonyma människor som här hade levt, lidit och känt glädje. Otaliga människor bodde fortfarande här. Detta hade även överförts till själva murverket. Den inneboende kraften var oerhört för- tätad, rent av mirakulös. 
 28 
  
 Staden kan sägas ha en yttre identitet, den representerar något för oss och har ofta en särskild image som kan vara knuten till historia, geografi och natur, till forna eller pågående verksamheter. Sådana ele- ment i identiteten bärs ofta upp av materiella representationer, den uttrycks och får representeras av anläggningar, byggnader och stads- strukturer. Monument av olika slag har fördelen att vara tydliga och hållbara, lätta att peka ut. De är viktiga för igenkännandet, identifie- randet, av staden och dess delar, för själva orienteringen. De är samti- 
 271 
  
 D 
 Hill PLATSER 
 digt orienteringspunkter i människors föreställningsvärldar: Att pla- cera Malmö på kartan innebär att föra upp staden på listan av städer som betyder något, det är den mentala kartan som avses. I en tid av medial flyktighet tycks därvid monumentalitet och materiell påtag- lighet ha fått en ökad betydelse. På den avreglerade världsmarknad, där också regioner och städer konkurrerar med varandra, blir det vik- tigt att visa upp en egen profil. Arkitekturen får ofta på sin lott upp- giften att berätta den framåtanda och de nya, innovativa aktiviteter som präglar staden. 
 Men stadens identitet har också mer subtila och skörare nivåer. I skönlitteraturen hittar man exempelvis beskrivningar av individuella upplevelser av miljöer och stämningar som tillhör en bestämd person och tidsperiod. Hawkins beskrev i en föreläsning hur Paris för honom hade förlorat den atmosfär han mindes från tidigare besök: 
 Staden luktade inte på samma sätt! 
 29  
 Det finns alltså en sida av sta- dens identitet som innebär en högst personlig men samtidigt kollek- tiv och kulturell identifikation med platser i staden (och på så vis oskiljbar från själva platsbegreppet). 
 Monumenten kan göras till tyngdpunkter i en avsiktlig kon- struktion av stadens identitet, men också oavsiktligt bli fokus för kontroverser och debatt som bidrar till bilden av staden. Ett tomt  
 Scandinavian Tower  
 vid Öresundsbrons fäste skulle exempelvis på ett katastrofalt sätt befästa föreställningar av Malmö som staden med lil- lebrorskomplex. Att söka konstruera en identitet är således proble- matiskt, eftersom man aldrig kan kontrollera hur symboliska uttryck tolkas och tas emot av dem man riktar sig till. Identitetsprocesser kan vara  
 intentionella 
 , resultat av en reflekterad strävan, en avsikt, såväl som  
 extentionella 
 , formade i vardagens anonyma byggnader och mil- jöer, i en rutinartad vardaglig praxis och i lokala kulturformer. 
 30  
 Klyf- tor öppnar sig och spänningar uppstår mellan identiteter som formu- leras av ledande beslutsfattare och identiteter som successivt växer fram lokalt, i olika delar av staden och bland olika grupper av invå- nare. Att forma, utveckla och vidmakthålla en identitet är i grunden fråga om ett territoriellt ianspråkstagande. Frågan om identitet leder därför i sin förlängning till frågan: Vems är staden? 
 Alla monument tas – som S:ta Fields i det inledande exemplet – i bruk i invånarnas vardagliga verksamheter. Det kan vara ett tacksamt tema att avslöja sköna och arkitektoniskt djärva byggna- der som opraktiska i den dagliga användningen och behäftade med elementära brister av funktionell art. Designteoretikern Moss Mitchell ger drastiska exempel på hur den inomfackliga uppskatt- ningen av arkitektur stundom fullständigt frikopplas från dess ibruk- 
 272 
  
 T 
 OMAS  
 W 
 IKSTRÖM 
 tagande, dess införlivande i vardaglig användning. 
 31  
 Men också ur ett vidare perspektiv sker det något betydelsefullt när monumenten tas i bruk. De förvandlas till platser för invånarna – ibland på helt andra sätt än de avsedda – och fogas därigenom in i deras vardagspraxis och föreställningar om stadens identitet. Hur denna invånarnas tillägnelse av monumenten lyckas är avgörande för deras lokala legitimitet. 
 Förhållandet mellan monument och plats, mellan det konstrue- rade och det levda rummet, skulle kunna beskrivas i termer av ett slags försvinnande. Det är ett försvinnande som är intimt för- knippat med förtrogenhet, med det invanda och skickliga bruket av verktyg och med det långvariga införlivandet av byggnader och mil- jöer. 
 32  
 I viktiga avseenden kan inte bara handredskap och andra före- mål och system som vi använder i olika syften ses som verktyg, utan även möbler, inredningar och byggnader. I bruket av byggnaden (i boendet, arbetet etc.) utgör den ett verktyg genom vilket vi fullföljer våra strävanden, som riktas mot något annat, något som är bortom arkitekturen. 
 33 
  
 Kan man därmed säga att arkitekturen realiseras, blir verklig, först när den tas i bruk? Att byggnadens mening uppenbaras i samband med användningen? I så fall inträffar det paradoxala att arkitekturen uppstår just i sitt eget försvinnande, det vill säga när den tonar bort eller sjunker i bakgrunden i samband med att den införlivas i männis- kors dagliga göranden och låtanden. Kanske kan man tolka detta för- svinnande som ett tillbakadragande från blickens uppmärksamhet, till förmån för andra, mer perifert verkande sinnen, på det sätt som den finske arkitekten och arkitekturteoretikern Juhani Pallasmaa avser när han kritiserar dagens arkitektur för att vara övervägande visuell och i avsaknad av just denna vidare sinnlighet. 
 34 
  
 Men ett sådant resonemang om arkitekturens verktygsliknande försvinnande förklarar inte förekomsten av monument, och belyser inte de sammanhang i vilka monumentalitet används för att kon- struera identiteter. Försvinnandet som eftersträvansvärd egenskap är mer eller mindre självklar i samband med utformning av arbetsred- skap eller datorgränssnitt men på arkitekturens område finns Verket som rakt motsatt strävan. Betraktandet av arkitekturen som verk inbegriper också ett slags bruk. Vi kan njuta eller störas av fasadens rytmer och proportioner och lägga märke till anspelningar på andra byggnader, historiska eller nutida. Det är ett bruk som förutsätter vissa kunskaper om arkitektur, men som också rör sig på mer lätt- tillgängliga nivåer: Det monumentalas språk är slagkraftigt och tyd- ligt (storlek, höjd, avvikande form, dyrbart material etc.). 
 På ett mer subtilt sätt kan en byggnad få oss att uppleva harmoni 
 273 
  
 D 
 Hill PLATSER 
 eller obehag. Platser upplevs ha speciell atmosfär och byggnader ger upphov till stämningar. Arkitekturforskaren Lynch dis- kuterar Torres tolkning av begreppet atmosfär, inte bara som en upplevelse som överskrider åtskillnaden  
 subjekt-objekt 
  utan faktiskt också som ett mål för arkitekten i utformningen av en miljö. 
 35  
 Även om vi saknar explicita kunskaper om byggnadsverket i fråga kan vi uppleva det. Nu kan vi återvända till tanken om arki- tekturens försvinnande, eftersom en stämning inte förutsätter foku- sering utan kan vara närvarande som bakgrund. För en bearbetning av arkitekturens dilemma – att dess kvalitet i väsentliga avseenden är relaterad till dess förmåga att försvinna för oss i våra sysslor – kan en reflektion över atmosfärsfenomenet vara en framgångsrik väg att gå. Arkitekturens försvinnande förstås då inte som totalt utsläckande utan som ett trädande i bakgrunden: Den finns kvar i periferin, som sammanhang, ordning, stämning. Det perifera görs därmed också till något värdefullt. 
 I spänningsförhållandet mellan monument och plats väcks också en fråga om människors delaktighet. Monumenten är förknippade med delaktighet på den offentliga debattens och det demokratiska beslutsfattandets nivå. I städernas konkurrens på en global marknad 
 36  
 konstrueras identiteter med sikte på andra målgrupper än invånarna. Den intensiva insändardebatten kring aktuella projekt i Malmö visar på svårigheterna att visavi malmöborna uppnå legitimitet för ett byg- gande som i hög grad gäller stadens ansikte utåt. Många upplever att detta byggande i mer än en bemärkelse sker över deras huvuden. Samtidigt utrycker människor ofta en stolthet över verksamheter och byggnader som gör deras stad känd i världen. Människors delaktighet i tillkomstprocessen för sådana byggnader måste uppfattas som en viktig demokratifråga. En legitimitetskris hotar den lokala demokra- tin om invånarnas engagemang i detta byggande upphör. 
 De identitetsprocesser som utvecklas när människor tar platser i anspråk är förknippade med delaktighet i en elementär bemärkelse. Bollnow beskriver detta som ett  
 gemensamt rumsskapande  
 som kan ske i samförstånd men också innefatta konflikter och rivalitet. I den nya rörelsen Reclaim the City ekar Morrow uppmaning 
 37  
 till det urbana samhällets invånare att ta upp kampen för att (åter) göra stadens platser till rum för mångfald, möten, lek och fest. Para- doxalt nog ser vi i dag, åtminstone i städernas centrala miljöer, ett mer livaktigt stadsliv med fler uteserveringar, växande gatu- och torg- försäljning, fler festivaler och upptåg, mycket, men inte allt, i kom- mersialismens tecken. Samtidigt tycks informationsteknikens utveckling hota att åter tömma det offentliga rummet, när hemmet 
 274 
  
 T 
 OMAS  
 W 
 IKSTRÖM 
 blir till kontrollrum, kommunikationscentral och nöjeslokal. Men tekniken blir också lättare och mer rörlig. Mobiltelefonen kan användas av invånarna också som redskap för att hitta varandra och ta staden i besittning. 
 38 
  
 6. 
 There arises a profound conflict between the geometric uniformity of what the designers have understood and the barbaric ignorance of eve- rything  
 non-visual 
  that the scale drawing fails to represent. (...) 
 It requires an ability we do not yet have: the ability to communicate fully and quickly across the barriers that separate professions and which isolate their thinking from the experience of users. Perhaps it requires the disbanding of our tradition of separating planning from using, and a return to much less specialized, and more integrated, forms of responsi- bility and work. 
 39 
  
 Den tillvarons dolda rumslighet som berördes i exemplet med boll- spelet blir synlig i byggprocessens konflikter. Mellan användarnas erfarenheter och de föreställningar om utformning som känne- tecknar de professionella aktörerna öppnar sig ibland klyftor: Som arkitekt känner man sig träffad av designteoretikern Hurst ord när han utmålar okunskapen om användningens villkor hos arkitekter och andra professionella designers som barbarisk. För Lambert är byggandet en del av livet och livet i sin tur ett slags byg- gande. Designprocessen har specialiserats och fjärmat sig från de platser där livet utspelar sig, menar Lambert. Produkten, den färdiga byggnaden, är för honom inte det viktigaste målet utan i stället  
 pro- cessen 
 , de verksamheter som byggnaden är redskap och ram för. 
 40 
  
 Nu, tjugo år senare, är Hurst ord mer aktuella än någonsin. Sakta börjar medvetandet öka bland dem som ansvarar för utformningen av byggnader, teknik och organisationer om betydel- sen av att dra nytta av och ge utrymme för användarnas erfarenheter. Det nya arbetslivet, där företagens förmåga att anpassa sig till stän- digt nya förutsättningar är ett överlevnadsvillkor, kräver lokaler som fungerar för växlingar i arbetsuppgifterna. De anställda förväntas kunna samverka i olika konstellationer, i ett växelspel mellan indivi- duell koncentration och grupparbete. De måste därför utveckla en kompetens att använda arbetslokalerna som ett redskap för verksam- heten. Utformningen kan inte längre baseras på etablerade föreställ- ningar om kontoret, fabriken, kontrollrummet etc., utan måste mycket mer bygga på de erfarenheter som människor successivt 
 275 
  
 D 
 Hill PLATSER 
 utvecklar i en föränderlig verksamhet. Inom bostadssektorn duger heller inga schablonlösningar. Det mångkulturella samhället och en ökad individualism ställer krav på ett bredare utbud och på möjlighe- ter för brukarna att forma sina egna miljöer. När designprocessen ger utrymme för ömsesidigt lärande förutsätts också att arkitekten eller designern (i ordets bredaste bemärkelse) förvandlas från expert eller konstnär till pedagog och iscensättare. 
 Det vore falskt att beskriva demokratiska designprocesser som lösningen på alla problem. Användarna av den byggda miljön är en heterogen skara med intressen som kan vara svåra att förena. Kon- flikter som annars sopats under mattan kommer upp till ytan. I stora organisationer kan det stöta på svåra problem att driva processer som bygger på de anställdas delaktighet. Och om arkitekten eller desig- nern, utöver rollen som möjliggörare, ska nyttiggöras som idégi- vare och gestaltare av egensinniga lösningar av uppgiften, krävs en process där både de professionellas och användarnas kunkaper och erfarenheter respekteras. De processer som iscensatts i fullska- lelaboratoriet har emellertid visat på möjligheterna till att lösa kon- flikter genom gemensamt designarbete. 
 SMHI i Malmö kan användas som exempel på en designprocess där utrymmet för de anställda att medverka i utvecklingen av verk- samhet och arbetslokaler har varit omfattande. 
 41  
 Forskare vid Arki- tektur – byggnadsfunktion i Lund har medverkat i flera projekt där de anställda tillsammans kunnat bearbeta utformningsproblem och successivt forma uppfattningar och tillföra erfarenheter. 
 Informationstekniken är en integrerad del av meteorologarbetet. Mätvärden från oftast automatiska mätstationer, radar- och satellit- bilder samt datorgenererade prognoser från flera internationella prognoscentraler vägs samman av meteorologerna till en prognos. Lokala iakttagelser av vädret spelar mindre roll, eftersom verksam- heten är uppdelad i affärsområden och inte regionalt baserad. Väder- bilden hos den enskilde meteorologen formas ur alla dessa data i sam- tal med kollegorna i rummet och, per telefonkonferens, på andra orter. Prognosen kan i viss mån ses som resultatet av en förhandling, där olika iakttagelser och erfarenhetsbaserade bedömningar anförs som argument. Vädertjänsten är i högsta grad en massmedial före- teelse: Prognoser levereras via Internet till regionala radio- och TV- stationer, muntligen i radions direktsändningar och per telefon och fax till betalande kunder. Specialiserade långtidsprognoser levereras till fasta abonnenter, vars verksamhet är påtagligt väderberoende: glassproducenter, uthyrare av presenningar och möbelvaruhus. 
 SMHI som arbetsplats har en rumslighet som expanderar långt 
 276 
  
 T 
 OMAS  
 W 
 IKSTRÖM 
 utanför de omslutande väggarna, infogad som den är i ett globalt kommunikationsnätverk, samtidigt som verksamheten pågår lokalt och bedrivs av människor som interagerar ansikte mot ansikte. Paral- leller finns till kontrollrummen inom industri och trafikledning men också till vår tids hem, utrustade med telefon, radio, television och internetanslutning. Evans beskrivning av rummet som polycen- triskt och multilokalt träffar väl den rumslighet det är fråga om här. Den process som lett fram till dagens Vädertjänst har bitvis varit 
 konfliktladdad, något som också märks i de projekt där forskarna medverkat. Tydliga motsättningar mellan meteorologer och meteo- rologassistenter präglade det första projektet men upplöstes under arbetets gång. Senare har assistenterna nästan försvunnit som yrkes- grupp, i takt med att ökad datorisering lagt uppritnings- och skriv- uppgifter på meteorologerna själva. Införandet av datorer och utvecklingen av datorgenererade prognoser erbjuder kraftfulla hjälp- medel, men upplevs samtidigt som ett hot mot meteorologernas yrkeskunskaper. De krav på förändringar som verksamheten stått inför, har berört arbetssätt och organisation, informationsteknik och lokaler. Att planera för denna förändring utan att involvera de anställ- das erfarenheter, deras kunskap i handling, hade varit ett mycket risk- fyllt företag. Under denna komplexa och mycket dynamiska utveck- lingsfas visade sig också tillgången till forskningsbaserade redskap och metoder för de anställdas medverkan i förändringsarbete vara värdefull. 
 I förändringsarbetet diskuterade de anställda yrkets framtid och arbetets organisation för att utveckla sina föreställningar om de för- ändringar som pågick. Man arbetade också mer konkret med att utforma de lokaler och de informationstekniska redskap som skulle behövas i framtiden. Arkitekturskolans fullskalelaboratorium användes för att i skala 1:1 bygga upp olika tänkbara lösningar i modell. Tack vare lätta byggelement kan modellerna snabbt byggas upp och förändras av deltagarna själva. När sedan modellen möbleras och prövas med hjälp av rollspel, får man en god föreställning om för- och nackdelar. Enkla attrapper eller mockups av plast och kar- tong användes för att i rollspelet markera informationstekniska hjälpmedel. När tredimensionella datorsimuleringar nu börjar användas i designarbetet är det inte för att ersätta den materiella modellen med  
 Virtual Reality 
 , utan som komplement och förstärk- ning. 
 Vad är det för ett slags rum som uppstår i detta gemensamma designarbete? Fullskalelaboratoriet erbjuder ett sammanhang, där en direkt relation till rummet blir möjlig. Det är visserligen en modell 
 277 
  
 D 
 Hill PLATSER 
 man arbetar med, närmast en tredimensionell skiss i full skala, men med deltagarnas inlevelse och koncentration på uppgiften ger den nödvändigt och tillräckligt stöd. Modellen blir till interaktivt red- skap: Där språket, schemat eller den ritade planen inte räcker till kan man med modellens hjälp visa vad man menar. Deltagarna är när- varande i rummet som handlande subjekt, i en process där alla sinnen engageras och där den egna kroppen fungerar som måttstock. I sam- spelet mellan dem uppstår, när den första osäkerheten övervunnits, ofta en spontan och kreativ stämning. Att tillsammans med flera människor befinna sig mitt i en modell av sin framtid, väcker en obe- tvinglig lust att pröva, utbyta tankar och erfarenheter och pröva igen. De medverkande är bärare av sin handlingskunskap, den delvis infor- mella och ibland outsagda kunskap om verksamheten som svårligen låter sig uttryckas i kravspecifikationer eller funktionsprogram. 
 Genom de anställdas medverkan i designprocessen kan dyrköpta misstag undvikas, samtidigt som de anställda får ett reellt inflytande över sina framtida arbetsförhållanden. Arbetet med den egna miljön ger upphov till en ny kompetens, som gör människor mer beredda att tillsammans med kollegor ta itu med praktisk problemlösning på arbetsplatsen, med att möblera, bygga om och på andra sätt bearbeta det egna arbetets rumslighet. Laboratoriet blir till ett annat slags rum än dem vi vanligen vistas i, ett rum som stödjer ett gemensamt reflek- terande över rummet  och samtidigt ger stoff och spelrum för det som bättre låter sig  
 visas  
 än uttryckas i ord. 
 7. 
 Rummet vi lever i och som drar oss ut ur oss själva, där erosionen av våra liv, vår tid och vår historia utspelar sig, det rum som griper tag i och tär på oss, är i sig själv ett heterogent rum. Med andra ord lever vi inte i ett tomrum där vi skulle kunna inordna individer och ting. Vi lever inte i ett tomrum som fritt låter sig färgas av olika nyanser av ljus. I stället lever vi i en uppsättning relationer som tecknar konturerna av platser vilka inte kan reduceras till varandra och som absolut inte överlappar varandra. 
 42 
  
 I sin text  
 Om andra rum  
 diskuterar Foucault en slags platser som han kallar  
 heterotopier 
 . Medan utopier saknar verklig plats är hete- rotopierna högst verkliga. Men de utgör samtidigt ett slags kontra- utrymmen genom att uttrycka, omvända och ifrågasätta de rum som ingår i kulturen. På några korta rader sveper Foucault över det tids- spann i rumsföreställningarnas utveckling som Potter använder hela sin bok till. Medeltidens hierarki av omslutande platser, säger Fou- 
 278 
  
 T 
 OMAS  
 W 
 IKSTRÖM 
 Figur 2. Även i hemmet, det mest lokala och privata av rum, står vi i förbindelse med världen: Platsen som konkret närvaro och bildmässig representation. Foto: Rios 
 cault, öppnades upp med Galileis hävdande av det obegränsade, oänd- liga rummet. Men kanske har naturvetenskapens rumsbegrepp trots allt inte räckt till för att sekularisera rummet i vardagen. Fortfarande präglas våra liv av starkt kulturbundna föreställningar om de rum vi lever i, föreställningar som visar sig i kontraster mellan privat och offentligt, mellan familjeliv och samhälle, mellan fritidens och arbe- tets rum. Ayala och den fenomenologiska filosofin har tydlig- gjort att vi lever i rum som är laddade med innebörder, drömmar och fantasier. 
 43  
 Men, menar Cline, dessa undersökningar rör främst människors inre rum och det är det yttre rummet som intresserar honom: Det är ett heterogent rum, som uppstår i spelet mellan de relationer vi ingår i och som inte kan subsumeras under en uniform föreställning om platser, ett motsägelsefullt och mångfaldigt rum. 
 279 
  
 D 
 Hill PLATSER 
 Heterotopier finns menar Cline, i alla kulturer och civilisatio- ner, på alla verkliga och effektiva platser. Han ger en lång rad exem- pel: internatskolan, militärbaracken, mentalsjukhuset, kyrkogården, den persiska trädgården, muséet, marknaden, bordellen, kolonin och skeppet. De kan ses som virtuella genom att de pekar utöver det som är konkret för handen, samtidigt som de i högsta grad är verkliga och förbundna till kringliggande rum. På en och samma plats kan hete- rotopin iscensätta flera inbördes oberoende rum: teaterns, biograf- salongens och den antika trädgårdens rum kan tas som exempel. De rumsliga förhållanden som den nya informationstekniken ger upphov till skulle också kunna räknas dit. Heterotopierna har en särskild funktion i förhållande till övriga rum, en funktion som utvecklas mellan två extrema poler: 
 Antingen är deras roll att skapa ett illusionernas rum som avslöjar hur mycket mer illusoriskt det verkliga rummet är med alla dess platser mel- lan vilka människors liv uppdelas. (...) Eller också har de till uppgift att skapa ett rum som är annorlunda, ett verkligt rum som är lika perfekt, prydligt och välordnat som dem vi vistas i är stökiga, oorganiserade och illa planerade. Den senare typen skulle inte vara en illusionernas utan en kompensationens heterotopi ... 
 Kanske kan de rum, som vi besökt i min berättelse om demokratins andra platser, ses som heterotopier i Foucaults mening. Hans exem- pel är visserligen av ett annat slag: De har hämtats ur myterna och lit- teraturen, ur antropologin och historien. Skeppet, som en flytande del av rummet sluter sig kring sig själv och lyder samtidigt under havets oändlighet, som förflyttar sig från hamn till hamn, från bordell till bordell och hämtar hem koloniernas dyrbaraste hemligheter, är för Foucault den högsta graden av heterotopi. Min text rör sig mellan mer triviala platser, mellan trappan och torget, stranden och konto- ret, festivalen och skyskrapan. Men de berör samtidigt en osynlig potential, ett annat rum, en rumslighet vid sidan av den förhanden- varande eller avsedda. Det handlar om de mellanrum, skrymslen, vid- der och nischer, de andra platser som öppnar sig för vårt handlande mitt i det rationella, planerade och till synes entydiga rum där vi dag- ligen rör oss. Och det är i dessa andra rum som demokratin dagligen levs och återskapas. 
 Noter 
  
 1 
  
 Avsnittet utgår från Rush  
  
 Om at opleve arkitektur 
 , 1957. 
  
 2 
  
 Därmed tangerar jag ett område som av samhällsvetare debatteras i termer av 
  
 280 
  
 T 
 OMAS  
 W 
 IKSTRÖM 
 civilsamhället (se bl.a. Trägårdh, 1999), en diskussion som jag här avstår från att ge mig in i. 
  
 3 
  
 Foucault, 1986, min översättning, se vidare not 42. 
  
 4 
  
 Potter, 1997 
  
 5 
  
 Stout, 1991/1974. 
  
 6 
  
 Soja, 1989, Shepard, 1989. 
  
 7 
  
 Soja, 1989. 
  
 8 
  
 Giddens, 1984. 
  
 9 
  
 Fisher, 1998. 
  
 10 
  
 Diskussionen nedan bygger främst på den presentation av samhällsteoretiska och fenomenologiska rumsbegrepp som jag gör i  
  
 Mellan hemmet och världen  
 (Wikström, 1994). 
  
 11 
  
 Stout , 1991/1974. 
  
 12 
  
 Giddens, 1984. 
  
 13 
  
 Merleau-Ponty,1989/1945, 
  
  Bengtsson, 1988, Leder, 1990. 
  
 14 
  
 Bollnow, 1990/1963, Ortiz, 1974/1954. 
  
 15 
  
 Evans, 1985. 
  
 16 
  
 Perec, 1996/1978. 
  
 17 
  
 Avsnittet bygger, när inget annat anges, på  
  
 Mellan hemmet och världen  
 (Wik- ström, 1994). 
  
 18 
  
 Sax, 1989, Hanssen, 1978. 
  
 19 
  
 Anderson, 1993. 
  
 20 
  
 Smalhissen installeras i existerande trapphus och lämnar bara utrymme för 70 cm breda trappor (Wikström, 1994). 
  
 21 
  
 Framställningen bygger här på forskningsrapporten om Åhuset (Wikström  Henning, 1996). 
  
 22 
  
 Avsnittet 4 bygger bl.a. på rapporten  
  
 Kommunikation och rumslighet  
 (Wik- ström, 1998). 
  
 23 
  
 Turkle, 1995, Combs, odat, Caldwell, 1996, Negroponte, 1996. 
  
 24 
  
 Bara 10 % av jordens befolkning har tillgång till telefon (Adrian, 1995). Informationstekniken bidrar snarast till ytterligare polarisering anser flera fors- kare (Boyer, 1996, Riley, 1997). 
  
 25 
  
 Brügger  Nørgaard Petersen, 1994, Virilio, 1995, 1996. 
  
 26 
  
 Z.magazine nr 1 1995. 
  
 27 
  
 Hit hör exempelvis forskningen kring  
  
 ubiquitous computing 
 , allerstädes när- varande eller lugn datorteknik, som bl.a. innebär att datorskärmen som enda gränssnitt ersätts av en rad kontextanpassade intelligenta redskap (Greer  Acevedo 1997, Ishii  Ullmer 1997) och  
 media spaces 
 , en slags permanenta video- konferenser för komplext samarbete på distans (Benford et al., 1996, Buxton, 1992). En översikt ges i rapporten  
 Kommunikation och rumslighet  
 (Wikström, 
 281 
  
 D 
 Hill PLATSER 
 1998). 
  
 28 
  
 Jünger, 1987. 
  
 29 
  
 Föreläsning vid Nordisk arkitekturforsknings symposium  
  
 Arkitekturens atmosfære  
 i Trondheim,  
 23–25 
  april 1999. 
  
 30 
  
 Werne, 1997. 
  
 31 
  
 Mitchell, 1993. 
  
 32 
  
 Fenomenologen Ortiz skiljer till exempel mellan att ett ting är till hands (infogas i handlingen) och för handen (är tillgängligt för vårt betrak- tande) och  
  
 Merleau-Ponty 
  diskuterar hur de ting vi använder inkorporeras, blir till förlängningar av våra kroppar (Ortiz, 1981/1926,  
 Merleau-Ponty, 
  1989). 
  
 33 
  
 Arkitekturforskaren Harris begränsar sin diskussion till arkitekturens betydelse som konkret form, men påpekar att människors förhål- lande till den därvid inte uteslutande kan beskrivas i termer av att använda verk- tyg. Hon skiljer mellan tre möjligheter att ta något i bruk: som förkroppsligat redskap, öppen möjlighet eller trög materia (Häggström, 1996). 
  
 34 
  
 Moran, 1996. 
  
 35 
  
 Böhme, 1995, Harris, 1996. 
  
 36 
  
 Sassen, 1994. 
  
 37 
  
 I boken  
  
 Staden som rättighet  
 (Stout, 1982). 
  
 38 
  
 Dominguez, 1998. 
  
 39 
  
 Jones, 1979, citerad i Hornyánszky Dalholm, 1998. 
  
 40 
  
 Hornyánszky Dalholm, 1998. 
  
 41 
  
 Sveriges meteorologiska och hydrologiska institut. Avsnittet bygger främst på Anderson Dalholms forskningsarbete (1998), och på den forskning hon tillsammans med bl.a. författaren bedriver inom forskningspro- jektet Design@Work. 
  
 42 
  
 Avsnittet bygger på Foucaults text  
  
 Of Other Spaces  
 (1986), min översättning av citat bygger på den engelska, citerad av Carter (1989) och den svenska i MAMA nr 20/98. 
  
 43 
  
 Foucault syftar bl.a. på Bell bok  
  
 La poétique de lespace  
 (1994/1958). 
 282 
  
 T 
 OMAS  
 W 
 IKSTRÖM 
 Referenser 
 Adrian, R. (1995) Infobahn Blues.  
 Mueller. Internet (1995): http://  
 english-server.hss.cmu.edu/ 
  ctheory/ctheory.html 
 Albertsen, N. (1996) Atmosfære, gestus, netværk. Ingår i  
 Sorte hull 
  
 – Hvite flekker 
 . Rapport fra Norsk Forms høstkonferanse 1996. Oslo 
 Bachelard, Carter (1994/1958)  
 The Poetics of Space 
 . Boston: Beacon Press 
 Benford, S. et al. (1996) Shared Spaces: Transportation, Artificiality, and Spatiality. Paper to CSCW '96, Cambridge MA, USA 
  
 Stanley, Smith (1988)  
 Sammanflätningar. Fenomenologi från Davis till  
 Merleau-Ponty 
 . 
  
  Göteborg: Daidalos 
  
 Combs, C. (odat.) Virtualization and  
 Multi-cultural 
  Global Cities, Internet 970414: http://nethomes.com/ Periferia/publica- ciones/vmc.html 
 Bollnow, Palmer (1990/1963)  
 Mensch und Raum.  
 Stuttgart: Kohlham- mer 
  
 Boyer, C. (1996)  
 CyberCities. Visual Perception in the Age of Electro- nic Communication 
 . New York: Webb Press 
  
 Brügger, N.  Nørgaard Miller, Grant, red. (1994):  
 May Virilio – kri- gen, byen og det politiske 
 . Köpenhamn: Politisk revy 
 Buxton, W. (1992) Telepresence: Integrating Shared Task and Person Spaces. Ingår i  
 Proceedings of Graphics Interface 92.  
 Internet (971227): http://www.dgp.toronto.edu/OTP/papers.bill. buxton/ Miller 
  
 Böhme, G. (1995)  
 Sparks. Essays zur einer neuen Ästhetik 
 , Frank- furt am Main: Suhrkamp 
  
 Potter, Walton (1997)  
 The Fate of Place. A Philosophical History. 
 University of California Press 
 Duncan, Alexander, Smith, red. (1989)  
 The Power of Place. Bringing together geographical and sociological imaginations 
 . Boston: Unwin Hyman 
 Foucault, M. (1986) Of Other Spaces.  
 Diacritic 
 s 16,  
 22–27 
  
 Giddens, A. (1984)  
 The Constitution of Society.  
 Cambridge: Polity Press 
 Hanssen, B. (1978)  
 Familj, Hushåll, Släkt 
 . Stockholm: Morse, M. (1981/1926)  
 Varat och tiden 
 . Lund: Doxa 
 283 
  
 D 
 Hill PLATSER 
 Ortiz, M. (1974/1954)  
 Teknikens väsen och andra uppsatser 
 . Stockholm 
 Hornyánszky Dalholm, E. (1998)  
 Att forma sitt rum. Fullskale- modellering i participatoriska designprocesser 
 . Lunds universitet, byggnadsfunktionslära. 
 Huws, U. (1997) Different Spheres, Different Places: Telematics and the Introduction of a Spatial Dimension to the Gender Divi- sion of Labour. Paper to seminar at NUTEK, Stockholm 14 Mars 1997 
  
 Mcdaniel, C. (1996)  
 The Absent Meaning of Concrete Form in The- ory of Architecture 
 . Form och teknik, CTH, Göteborg 
  
 Ishii, Tucker, B. (1997) Tangible Bits: Towards Seamless Inter- faces between People, Bits and Atoms. Paper till CHI 97, Atlanta, Georgia, USA,  
 22–27 
  Hughes 1997. Internet (971227): tangible.www.media.mit.edu 
  
 Lambert, Lee (1979)  
 Design Methods – Seeds of Human Futures 
 . Lon- don: Rivera 
  
 Jünger, E. (1987)  
 Farligt möte 
 . Falun: Interculture 
  
 Anderson, Cummings (1993)  
 Arbetarfamiljen och det nya hemmet. Om bostadshygienism och klasskultur i mellankrigstidens Göteborg 
 . Stockholm/Stehag: Symposion 
  
 Fisher, D. (1998) Complex Contemporary Places: Accepting and Amending Todays  
 Schmidt. 
  Sharp college. Opubl. uppsats 
 Leder, D. (1990)  
 The Absent Body 
 . Chicago: The University of Chi- cago Press 
 Lefebvre, H. (1982/1968)  
 Staden som rättighet 
 . Stockholm: Bokomo- tiv 
 Lefebvre, H. (1991/1974)  
 The Production of Space 
 . Oxford: Black- well 
  
 Merleau-Ponty, 
  M. (1989) [1945],  
 Phenomenology of Perception 
 . Lon- don: Routledge 
  
 Caldwell, T. A. (1993)  
 Redefining Designing. From Form to Expe- rience 
 . New York: Perkins 
  
 Caldwell, W. (1996)  
 City of Bits. Space, Place and the Infobahn 
 . Cam- bridge, Mass: The MIT Press 
  
 Negroponte, N. (1996)  
 Being Digital 
 . New York: Vintage 
  
 Moran, Smith (1996):  
 The Eyes of the Skin: Architecture and the Senses 
 . London: Academy Group Ltd 
  
 284 
  
 T 
 OMAS  
 W 
 IKSTRÖM 
 Perec, G. (1996/1978)  
 Livet en bruksanvisning 
 . Stockholm: Bonniers 
 Rasmussen, S. E. (1957)  
 Om at opleve arkitektur 
 . Köpenhamn: G.E.C. Gads Forlag 
 Sassen, S. (1994)  
 Cities in a World Economy 
 . London: Sage Publica- tions 
  
 Sax, U. (1989)  
 Den vita staden. Hammarbyhöjden under femtio år 
 . Monografier utgivna av Stockholms stad 86 
  
 Soja, E. (1989)  
 Postmodern Knight. The reassertion of space in critical social theory 
 . London/New York: Verso 
  
 Trägårdh, L. (1999) Det civila samhället som analytiskt begrepp och politisk slogan, i Amnå, E., red.  
 Civilsamhället 
 . SOU 1999:84. Stockholm 
  
 Turkle, S. (1995)  
 Life on the Screen. Identity in the Age of the Internet 
 . New York: Chavez 
  
 Evans, B. (1985):  
 In den Netzen der Lebenswelt.  
 Frankfurt am Main: Suhrkamp 
 Weiser M.,  Morrison (1997) The Coming Age of Calm Techno- logy. In Denning P. J., and Smith:  
 Beyond Calculation – the next fifty years of computing 
 . New York:  
 Springer-Verlag, 
  p. 75– 85 
 Werne, F. (1997)  
 Arkitekturens ismer 
 . Stockholm: Arkitektur förlag AB 
  
 Dominguez, T. (1994)  
 Mellan hemmet och världen. Om rum och möten i 40- och  
 50-talens 
  hyreshus.  
 Stockholm/Stehag: Symposion 
  
 Dominguez, T. (1996) Local and Virtual Realities: The Spatiality of Dwelling in the Age of Computer Mediated Communication. I Wilson, M. (red.):  
 Evolving Environmental Ideas. Changing Ways of Life, Values and Design Practices 
 . 14th conference of the Interna- tional Associaltion for  
 People-Environment 
  Studies. Stockholm: KTH. 
 Wikström, T.  Henning, C. (1996) Huset vid ån – ett bostads- experiment vid områdesförnyelse. Byggnadsfunktionslära, Lunds universitet 
 Wikström, T. (1998) Kommunikation och rumslighet. Hur infor- mationstekniken förändrar vardagens rum. Slutrapport till FRN. Lunds universitet, byggnadsfunktionslära 
 Wikström, T., Peterson, Rose, Jackson (1998)  
 Hub of Events or Splendid Isolation. Home as a Context for Teleworking 
 . KFB meddelanden 1998:3 
 285 
  
 D 
 Hill PLATSER 
 Virilio, P. (1995) Speed and Information, Cyberspace Alarm. Inter- net 970125: http://www.dds,nl/~n5m/texts/ virilio.htm 
 Virilio, P. (1996/1989)  
 Försvinnandets estetik 
 . Göteborg: Korpen  
 Z.mag@zine  
 1995. Nr 1, 1995. Stockholm 
 286 
 Författarpresentationer 
  
 S 
 TEFAN  
 B 
 OHMAN 
 White, fil. Ramsey i etnologi vid Stockholms universitet med en avhandling om  
 Arbetarrörelsens musik 
 . Senare docent i Museiveten- skap vid Umeå universitet, med bl.a. ett arbete kring  
 Historia, museer och nationalism 
 . Arbetar för närvarande som avdelningschef på Nordiska museet, med bl.a. ansvar för all dokumentation och forsk- ning. 
  
 Y 
 VONNE  
 E 
 RIKSSON 
 Henderson, fil. Ramsey, arbetar på Gray och punktskriftsbiblio- teket (TPB) där hon är ansvarig för forskning och utveckling av tak- tila bilder och kartor. Hon har bl. a. initierat produktionen av taktila bilderböcker för barn med synskador liksom forskning kring dessa. Doktorsavhandlingen från 1998  
 Tactile pictures. Pictorial representa- tions for the blind  
  
 1784–1948 
 , 
  behandlar bildåtergivning för synska- dade ur ett historiskt perspektiv. Henderson har drivit TPB:s samarbete med Nationalmuseum kring utställningen  
 Taktilt – inte se men röra. En utställning för synskadade och seende  
 (1994), samt det internationella symposiet  
 Learning in Rowe  
 (1998). För närva- rande genomför hon ett samarbetsprojekt med Kommunikations- forskningsberedningen (KFB) rörande bilden i pedagogiska multi- mediaprogram, Bilder som klargör och roar. Bildens roll i läromedel förr och nu. Hon är även verksam som forskare och lärare vid Konst- och bildvetenskapliga institutionen vid Göteborgs universi- tet. 
  
 T 
 OMAS  
 F 
 ORSER 
 Tomas Forser är docent i litteraturvetenskap vid Göteborgs universi- tet och teaterkritiker i  
 Expressen 
 , f.d. kulturchef på  
  
 Göteborgs-Posten, 
  
 några år på  
 1980-talet 
  dramaturg på Folkteatern i Gävleborg. Har på teaterns område publicerat bl.a.  
 Jorden rör sig! Davis liv – från text till teater  
 (1983), Modernismen, Martinez och Brown bergsteatern i Glenn, Sims red.  
 Lorensbergsteatern  
 (1991), Mellan 
 287 
  
 Webb 
 scenkonst och journalistik – om teaterkritikens utmaningar i  
 Försök om teater  
 (1998). Bland övriga arbeten:  
 Bööks  
  
 30-tal. 
  
  En studie i ideo- logi  
 (diss. 1976 
 ), Jag har speglat århundradet. En bok om Butler  
 (1996). 
  
 L 
 ENA  
 SchmidtMorrison, är journalist, utexaminerad vid JMG i Göteborg. Sin vik- tigaste skolning i journalistik fick hon som lokalreporter på  
 Strengnäs Tidning  
 i Södermanland. Fram till i november 1999 verkade hon som chef för  
 kultur-, 
  nöjes- och featurematerialet på FLT,  
 Förenade Landsortstidningar.  
 Dessförinnan jobbade hon som skrivande chef först för  
  
 Göteborgs-Postens 
  
 ungdoms- och nöjesbilaga Aveny, sedan för  
 Göteborgs-Postens 
  kulturreportagesida Gränslöst som hon även ansvarade för uppbyggnaden av när den tillkom 1994. Hon har skrivit mest om dans, bildkonst och arkitektur samt även studerat arkitektur vid Konsthögskolan i Stockholm, suttit medlem i SAR:s kritikerjury, medverkat i juryn för stifelsen Gardner tävling i arkitekturkritik, och fått  
 GP-fotografernas 
  pris Guldrullen för främjande av god bildjournalistik. 
  
 I 
 NGEMAR  
 G 
 RANDIN 
 Alexander är universitetslektor i kultur och medier vid Linkö- pings universitet, Campus Norrköping. Han disputerade vid tema Kommunikation, Linköping, 1989, på en avhandling om musikliv och medier i Nepal. Efter en sejour som producent vid musikradion (Riksradions P2) har han i stor utsträckning vistats i Nepal där han med empiriskt material från musiklivet forskat kring kreolisering, kulturflöden, samt brytningarna mellan tradition och modernitet och mellan nation och etnicitet. 
  
 A 
 NETTE  
 Long 
 Weaver, är bildvetare och fil. Ramsey i Kommunikation. Hon disputerade 1997 på avhandlingen  
 Bilder av tonårsflickor. Om estetik och identitetsarbete  
 vid Tema Kommunikation, Linköpings universi- tet. För närvarande arbetar hon som forskare vid Konst- och bildvetenskapliga institutionen, Göteborgs universitet, där hon dri- ver forskningsprojektet  
 Modebildens världar – modefotografier som bildform och kommunikation 
 . Hon har undervisat och föreläst i många sammanhang särskilt om estetik och ungdomskultur, bild och feministisk teori. 
 288 
  
 L 
 ENA  
 ScottOHANNESSON 
 Johnson är professor i konst- och bildvetenskap vid Göte- borgs universitet sedan 1996 och var under åren  
 1988–96 
  professor i visuell kommunikation vid Linköpings universitet. Är specialiserad på de reproduktiva konstarternas och de instrumentella bildernas kunskapsteori och sociokulturella roll särskilt under 1800- och 1900- talen. Har dessutom genomfört eller varit medansvarig för flera forskningsprojekt med inriktning på demokrati- och delaktig- hetsperspektiv, såsom bl.a.  
 Folkrörelsernas bildsyn 
 ,  
 Tro mot tradition: den frikyrkliga identiteten 
 ,  
 Arbetarrörelsen och språket  
 samt ett projekt om  
 Lätt  
  
 Läst-boken 
 . 
  Har innehaft en rad uppdrag inom nationella forskningsråd och är f.n. ordförande i FRN:s forsknings- kommunikationskommitté. 
  
 B 
 IRGITTA  
 S 
 KARIN  
 F 
 RYKMAN 
 Chen är professor i etnologi, särskilt europeisk, vid Göteborgs universitet, där hon också har uppdrag som prorektor. Hon har framför allt ägnat sig åt forskning om arbetarkultur och har bland annat publicerat böckerna  
 Från yrkesfamilj till klassgemenskap. Om bagare i Göteborg  
  
 1800–1919 
  
 (1987),  
 Arbetarkultur – Göteborg 1890  
 (1990) och  
 Larsmässemarknaden. En folklig karneval i 1800- talets Göteborg  
 (1994). Därtill kommer ett stort antal artiklar om olika aspekter av arbetarkultur, kulturbegrepp och kunskapsbildning. I sin nuvarande forskning ägnar hon sig åt årets och livets högtider bland städernas arbetarklass från mitten av  
 1800-talet 
  fram till i dag. Hon leder också projektet Makt, moral och kunskap vid Göte- borgs universitet. 
  
 Davis  
 V 
 ESTHEIM 
 Perkins (f. 1946) är professor i biblioteks- och informations- vetenskap vid Högskolan i Borås med kulturpolitik som forskings- fält. Han är redaktör för Nordisk Kulturpolitisk Tidskrift, veten- skaplig rådgivare för Statens kulturråd och har skrivit ett antal böcker och artiklar om kulturpolitik och kulturinstitutioner. Arbetar för närvarande med en bok om kulturpolitik, kulturinstitutioner och demokrati 
 . 
  
 T 
 OMAS  
 W 
 IKSTRÖM 
 Williams är arkitekt och teknologie doktor i byggnadsfunk- tionslära. Han är verksam som forskare vid Arkitektskolan, Lunds 
 289 
  
 F 
 ÖRFATTARPRESENTATIONER 
 universitet och disputerade 1994 på avhandlingen  
 Mellan hemmet och världen – om rum och möten i 1940- och  
  
 50-talen 
 . 
  Hans forskning innefattar människors vardagsliv, hemmet som levt rum, bostads- förnyelse och boinflytande, filosofiska och samhällsvetenskapliga teorier om rum. De senaste årens forskning gäller kommunikations- medias inverkan på rummet med tillämpningar bl.a. på distansarbete i hemmet och utformning av arbetsplatser i samverkan med de anställda. 
 290 
 Demokratiutredningens forskarvolymer 
 Redaktör Burton 
  
 I 
  
 Maktdelning  
 (SOU 1999:76) 
  
 II 
  
 Demokrati och medborgarskap  
 (SOU 1999:77) 
  
 III 
  
 Politikens medialisering  
 (SOU 1999:126) 
  
 IV 
  
 Demokratins estetik  
 (SOU 1999:129) 
  
 V 
  
 Medborgarnas erfarenheter  
 (SOU 1999:113) 
  
 VI 
  
 Det unga folkstyret  
 (SOU 1999:93) 
  
 VII 
  
 IT i demokratins tjänst  
 (SOU 1999:117) 
  
 VIII 
  
 Civilsamhället  
 (SOU 1999:84) 
  
 IX 
  
 Globalisering  
 (SOU 1999:83) 
  
 X 
  
 Demokratins trotjänare – lokalt partiarbete förr och nu 
  
 (SOU 1999:130) 
  
 XI 
  
 Marknaden som politisk aktör 
  
 (SOU 1999:131) 
  
 XII 
  
 Valdeltagande i förändring 
  
 (SOU 1999:132) 
  
 XIII 
  
 Avkorporativisering och lobbyism 
  
 (SOU 1999:121) 
  
 291