7 Beslutsunderlaget 
  
 Mina förslag 
 : Jag föreslår att arbetsskadeenheterna ska ha egna resurser i form av försäkringsläkare. Det gör bl.a. att dessa läkare specialiseras på arbetsskadefrågor och den försäkrings- juridik som är knuten till detta område. Jag föreslår vidare att bedömningsunderlaget i ärenden av mer komplicerat och svår- bedömt slag (ofta multifaktoriella) ska tas fram gemensamt av ett team bestående av tre försäkringsläkare. Arbetsskadeenhe- terna bör gemensamt utforma ett formulär med frågor som all- tid bör besvaras av försäkringsläkaren. Handläggarna komplette- rar med de frågeställningar som behöver besvaras i det enskilda ärendet. Arbetsskadenheterna bör gemensamt bilda en referens- grupp med uppgift att enas om gensam tolkning av praxis i de fall denna är oklar samt ge riktlinjer för en gemensam tillämp- ning inom områden där praxis saknas. Jag föreslår att det gene- rella kravet på särskilt läkarutlåtande i 13 § Allen tas bort. De utredningar en arbetsgivare genomför enligt gällande regler på arbetsmiljöområdet bör alltid ingå som en del i utredningen av en anmäld arbetsskada. Jag föreslår även att det ska vara möjligt för en arbetsskadeenhet att ge försäkringskassornas lokalkontor i uppdrag att bistå med arbetsplatsbesök och att göra beskriv- ningar av det arbete den försäkrade har utfört. 
  
 7.1 
  
 Det försäkringsmedicinska underlaget 
  
 7.1.1 
  
 Inledande förutsättningar 
  
 Utredaren ska enligt direktiven lämna förslag på åtgärder som leder till höjd kvalitet på underlagen för den försäkringsmedicinska bedömningen och då särskilt överväga om underlagen ska tas fram av ett arbetslag bestående av flera försäkringsläkare med olika spe- 
 111 
  
 Beslutsunderlaget 
  
 SOU 2002:80 
  
 cialistkunskaper. Utredaren ska i det sammanhanget också föreslå hur det kan skapas auktoritativa ställningstaganden hos arbetsska- deenheterna som ger tillämpningen av arbetsskadeförsäkringen ökad legitimitet. Vidare ska utredaren överväga vilka kunskapskrav arbetsskadeenheterna kan och bör ställa på läkare och andra yrkes- grupper som utfärdar intyg eller avger utlåtanden i arbetsskade- ärenden, när intyget eller yttrandet syftar till att klargöra samban- det mellan skada och arbete. 
  
 7.1.2 
  
 Allmänt om försäkringsläkarens roll 
  
 Enligt 18 kap. 15 § AFL ska det i en allmän försäkringskassa finnas en eller flera försäkringsläkare och försäkringstandläkare för att hjälpa försäkringskassan med medicinsk och odontologisk sakkun- skap och verka för ett gott samarbete mellan försäkringskassan och de läkare och tandläkare som är verksamma inom försäkrings- kassans område. 
 Försäkringsläkaren är en av försäkringskassan anställd tjänste- man med en rådgivande och stödjande funktion. Det är inte försäk- ringsläkarens uppgift att ta ställning i frågan om rätten till ersätt- ning i ett försäkringsärende. Försäkringsläkaren undersöker heller inte den försäkrade. Försäkringsläkarens yttrande i ett försäkrings- ärende grundar sig istället på den behandlande läkarens uppgifter i intyg och utlåtanden (se bl.a. prop. 1994/95:147 s. 36). Det är min erfarenhet att åtskilliga försäkrade i dag har en otydlig och ofta fel- aktig bild av försäkringsläkarens roll, man uppfattar försäkrings- läkaren som en beslutsfattare. I vissa fall bidrar kassorna själva till att den försäkrade allmänhetens uppfattning om försäkringsläka- rens roll blir felaktig. Jag syftar främst på att kassorna i sina beslutsmotiveringar, främst vid avslag, ofta mycket starkt betonar försäkringsläkarens uppfattning. I motiveringarna hänvisas inte sällan t.ex. till medicinsk och annan utredning samt försäkrings- läkarens bedömning. Genom sådana formuleringar kan en försäk- rad givetvis få den uppfattningen att det ytterst är försäkringsläka- ren som avgör om ersättning ska lämnas eller ej. Jag vill därför ta tillfället i akt och påpeka vikten av att försäkringskassan, och de kommande arbetsskadeenheterna, kritiskt granskar sina besluts- motiveringar. Det är i sammanhanget också viktigt att försäkrings- läkarna utformar sina yttranden så att de inte enbart tar sikte på eller utmynnar i ett ställningstagande i ersättningsfrågan. 
 112 
  
 SOU 2002:80 
  
 Beslutsunderlaget 
  
 Försäkringsläkarna vid de framtida arbetsskadeenheterna bör vara särskilt knutna till dessa, de ska vara enheternas egen resurs. På så sätt tillförsäkras arbetsskadeenheterna mer tid hos och större tillgänglighet till försäkringsläkarna samtidigt som dessa speciali- seras på arbetsskadefrågor och den försäkringsjuridik som är knuten till detta område. 
  
 7.1.3 
  
 Ett gemensamt frågeunderlag 
  
 Kvaliteten på försäkringsläkarens yttrande påverkas förutom av det underlag han eller hon har att bedöma av de frågor som den hand- läggande tjänstemannen ställer. Det är viktigt att de frågor som försäkringsläkaren ombeds att ta ställning till är utformade på ett sådant sätt att både de uppgifter som är av generell vikt och de frå- geställningar som är specifika för det enskilda fallet blir belysta. Som ett led i att uppnå en likformighet i bedömningen och för att garantera en viss nivå på underlaget föreslår jag att arbetsskade- enheterna gemensamt tar ställning till och utformar ett formulär med frågor som alltid bör besvaras i försäkringsläkarens yttrande. Varje handläggare kompletterar sedan det gemensamt utformade formuläret med de frågeställningar som behöver besvaras i det enskilda ärendet. Det är viktigt att understryka att omständig- heterna i ett arbetsskadeärende ofta är mycket specifika för det enskilda fallet och att det därför inte är tillräckligt att enbart använda standardiserade frågor. Jag vill i detta sammanhang även understryka att handläggaren i samband med genomgången av ett ärende naturligtvis bör träffa försäkringsläkaren och ha en dialog med henne eller honom. Yttrandet ska avges skriftligt men bör också diskuteras muntligt med handläggaren så att utrymme ges för följdfrågor och förtydliganden. Leder dialogen till ytterligare för- tydliganden eller ställningstaganden från försäkringsläkarens sida ska givetvis även dessa dokumenteras i akten. Ett sådant förfarings- sätt har enligt min uppfattning en rad fördelar. För det första får handläggaren möjlighet att omedelbart reda ut eventuella oklar- heter med försäkringsläkaren, för det andra kan de återkommande konsultationerna ses som en viktig del i såväl handläggarnas som försäkringsläkarnas kompetensutveckling. 
 Det är i praktiken inte möjligt att utforma en detaljerad och full- ständig checklista för frågeställningar till en försäkringsläkares ytt- rande i ett arbetssjukdomsärende. Vad ett yttrande i varje specifikt 
 113 
  
 Beslutsunderlaget 
  
 SOU 2002:80 
  
 ärende bör innehålla varierar givetvis med avseende på förhållan- dena i ett enskilt fall. Enligt min mening bör försäkringsläkaren: 
 ange på vilka handlingar yttrandet grundas, 
 ange om diagnosen är klarlagd, 
 ange vilket stöd det finns inom medicinsk eller annan veten- skap för att den arbetsmiljöfaktor den försäkrade varit utsatt för har en sådan skadebringande effekt att den kan ge upphov till en sådan skada som den försäkrade har, 
 ange de skäl som kan anses tala för respektive mot ett samband i de fall skadlig inverkan i arbetet förelegat, 
 om arbetsskadan är en försämring av en i grunden icke arbets- relaterad sjukdom bör försäkringsläkaren ange de skäl som kan anses tala för respektive mot ett samband i ett längre tidsper- spektiv, 
 i de fall arbetsskada bedöms föreligga och den försäkrade ansö- ker om livränta bör försäkringsläkaren yttra sig över hur varak- tigt arbetsförmågan kan anses vara nedsatt på grund av arbets- skadan. 
 I dag går det i praktiken alltför ofta till så att försäkringsläkaren i sitt yttrande, genom ett uttryckligt ja eller nej, tar ställning i frågan om den försäkrades varit utsatt för annan skadlig inverkan i arbetet samt, i förekommande fall, om den försäkrades skada eller sjukdom har uppstått till följd av denna skadlighet. Det är emeller- tid min uppfattning att försäkringsläkaren endast bör redogöra för vilka skäl som talar mot respektive för skadlig inverkan och orsaks- samband men däremot överlämna själva ställningstagandet till arbetsskadenämnden. Ett annat tillvägagångssätt riskerar att per- manenta den hos många felaktiga uppfattningen att försäkrings- läkaren är en beslutsfattare. 
  
 7.1.4 
  
 Försäkringsläkarteam 
  
 Många sjukdomsfall är medicinskt svårbedömda, det gäller inte minst det stora antalet belastningssjukdomar och det ökande anta- let stressrelaterade besvär. Sjukdomsbilden i ett arbetsskadeärende är ofta komplex med inslag av olika former av skadlighet samt skilda symptom och diagnoser. För att i sådana fall få ett fullgott underlag för bedömningen av rätt till ersättning enligt arbetsska- deförsäkringen, krävs en kvalificerad medicinsk utredning där olika 
 114 
  
 SOU 2002:80 
  
 Beslutsunderlaget 
  
 aspekter belyses och beaktas. Jag föreslår därför att bedömnings- underlaget i ärenden av mer komplicerat och svårbedömt slag (ofta multifaktoriella) ska tas fram gemensamt av ett team bestående av tre försäkringsläkare där lämpligen en bör vara specialist i ortopedi, en i psykiatri och en i yrkesmedicin. Om beslutsunderlag, eller diagnos, i det enskilda fallet kräver annan specialistkunskap kan en i teamet bytas ut mot en försäkringsläkare med erforderlig speciali- tet eller, om det behövs, utökas med en sådan försäkringsläkare. För att inte bli alltför resurs- och tidskrävande bör arbetet i försäk- ringsläkareteamet praktiskt gå till så att den försäkringsläkare som företräder den specialitet som bäst stämmer överens med den för- säkrades huvuddiagnos tar del av hela bedömningsunderlaget (arbetsskadeakten) och sedan föredrar ärendet för övriga i teamet. Teamet har sedan att gemensamt diskutera och skriftligen yttra sig i ärendet. 
 Även ärenden som inte rör multifaktoriella sjukdomar kan vara svårbedömda. I fall då det inte är nödvändigt att lämna ärendet till ett försäkringsläkarteam kan det istället vara lämpligt att underlaget breddas genom att två försäkringsläkare med samma specialitet enas om ett yttrande. Genom en sådan ordning uppnås ett tillför- litligare underlag och minskas risken för en subjektiv och ensidig belysning. 
 Även om många arbetsskadeärenden är komplexa förekommer det naturligtvis även uppenbara och enklare ärenden där det inte finns något behov av att överhuvudtaget konsultera försäkrings- läkaren. 
  
 7.1.5 
  
 Behovet av gemensamma ståndpunkter 
  
 Inom den medicinska vetenskapen finns olika uppfattningar om vad som ligger bakom vissa sjukdomars och skadors uppkomst. Det är ett ofrånkomligt problem som inom vissa områden, och i viss mån, sannolikt kommer att bestå. Det är emellertid inte rimligt att utgången i ett enskilt försäkringsärende blir beroende på vilken skola den läkare som har yttrat sig i ärendet tillhör. Olika former av medbedömning, så som föreslås i avsnittet ovan, bidrar visser- ligen till att minska problemen men utgör inte någon tillräcklig åtgärd. För att i mesta möjliga mån förhindra att såväl regionala skillnader som diskrepanser i uppfattningen hos olika expertgrup- per inverkar på bedömningen av enskilda fall, bör centralt utfor- 
 115 
 Beslutsunderlaget SOU 2002:80 
 made riktliner tillämpas i de fall tillräckligt enhetlig medicinsk uppfattning saknas. 
 Jag kommer i andra delen av utredningsuppdraget att lämna för- slag till hur en central kunskapsbank för frågor om samband mellan arbetsmiljö och sjukdom kan byggas upp och organiseras. Kun- skapsbanken ska omfatta det medicinska forskningsläget och för- väntas bli ett viktigt hjälpmedel vid skadlighets- och orsaksbedöm- ningarna. Dessa frågor kommer att behandlas mer utförligt i sam- band med att förslagen som rör kunskapsbanken presenteras. Det ingår emellertid redan i förevarande del av utredningsuppdraget att lämna förslag på hur det kan skapas auktoritativa ställningstagan- den hos de nya arbetsskadeenheterna som ger tillämpningen av arbetsskadeförsäkringen ökad legitimitet. Enligt direktiven bör i detta sammanhang främst övervägas behovet av att, för de fall ett arbetslag av flera försäkringsläkare inte når samstämmighet, hän- skjuta den försäkringsmedicinska bedömningen till en central instans. 
 För att fylla sin funktion som en sådan medicinsk överpröv- ningsinstans skulle en central försäkringsläkarinstans behöva vara sammansatt dels av en basgrupp (jämför försäkringsläkarteamen), dels ha tillgång till ett ytterligare antal erfarna specialister inom varje område som aktualiseras genom de enskilda ärenden som hän- skjuts till instansen. I ett ärende där det t.ex. rör sig om en tumör- sjukdom bör, för att överpröva vad ämnesspecialisten i försäk- ringsläkarteamet kommit fram till, minst två onkologer tillföras basgruppen. Det skulle inte endast vara mycket resurskrävande utan sannolikt också svårt att tillgodose den centrala försäkrings- läkarinstansens behov av specialister. Med en genomgående ökad kompetens i hela handläggningskedjan, de försäkringsläkarteam som här föreslås och med en kunskapsbaserad arbetsskadenämnd (där även den medicinska kompetensen finns respresenterad) ser jag heller inget behov av att skjuta in ytterligare ett bedömnings- forum. Ett sådant förfarande skulle dessutom betydligt öka genom- strömningstiden i berörda ärenden. Jag kan t.o.m. se en viss fara i att införa en central försäkringsläkarinstans, nämligen den att ytt- randen därifrån riskerar att få ett alltför dominerande genomslag i förhållande till övrigt bedömningsunderlag. Det finns även en risk att sådana yttranden formuleras utan att försäkringsläkarna i till- räcklig utsträckning tar hänsyn till de beviskrav som gäller för arbetsskadeförsäkringen. 
 116 
  
 SOU 2002:80 
  
 Beslutsunderlaget 
  
 De auktoritativa ställningstagande som efterfrågas ska, enligt direktiven, syfta till att ge tillämpningen av arbetsskadeförsäk- ringen ökad legitimitet. Vid tillämpningen av arbetsskadelagstift- ningen utgör det medicinska ställningstagande endast en  
 del  
 och de auktoritativa ställningstagandena i  
 den  
 delen hämtas enligt min uppfattning bäst ur den framtida kunskapsbanken. För att skapa sådana ställningstaganden även utanför de rent medicinska frågorna föreslår jag att arbetsskadenheterna gemensamt bildar en referens- grupp, förslagsvis bestående av en arbetsskadenämndsordförande och en föredragande från varje enhet. Till gruppens uppgifter ska höra att enas om, sammanställa och sprida en för arbetsskadeenhe- terna gensam tolkning av praxis i de fall denna är oklar samt ge riktlinjer för en gemensam tillämpning inom områden där praxis saknas. 
 Ett exempel på en sådan fråga kan vara huruvida röntgenologiskt konstaterade degenerativa förändringar i ryggkotpelaren ska anses vara ett förhållande som talar mot ett samband mellan godtagen skadlig inverkan och uppkomna ryggbesvär. Försäkringsöver- domstolen publicerade på sin tid två avgöranden där denna fråga var uppe till prövning (FÖD 1984:4 och FÖD 1987:43). I den första av dessa domar angav Försäkringsöverdomstolen att tiden för utläkning av en försämringsskada på grund av de degenerativa förändringarna blivit längre än under normala förhållanden. I den andra domen angav Försäkringsöverdomstolen att det ofta sakna- des tillräcklig grund för att påstå att besvär hos en individ med åldersdegenerativa förändringar efter en tidpunkt beror enbart på dessa förändringar och inte längre har samband med skadlig inver- kan i arbetet. Om försäkringskassan godtagit skadlig inverkan hän- visas i dag inte sällan till degenerativa förändringar som skäl för att avvisa ett samband. Visserligen har sambandsregeln i arbetsskade- försäkringen blivit mindre förmånlig för de försäkrade sedan de ovan redovisade domarna publicerades, men vägledande domar som ändrat den principiella synen på de degenerativa förändringarnas betydelse har enligt min mening inte avkunnats. 
 Jag anser det alltså angeläget att arbetsskadeenheterna gemen- samt diskuterar fram enhetliga uppfattningar i avvaktan på att praxis etableras i principiella frågor. Beroende på frågans art, t.ex. förändring av olycksfallsbegreppet, vad som ska kunna anses som skadlig inverkan i förhållande till en viss typ av sjukdom eller skada, vilka förhållanden som ska kunna ses som konkurrerande skade- orsaker (dvs. tala mot samband), samt hur principen försäkrad i 
 117 
  
 Beslutsunderlaget 
  
 SOU 2002:80 
  
 befintligt skick bör tillämpas, bör varje arbetsskadeenhet presen- tera medicinskt eller annat underlag som belyser problemet. På så sätt kommer frågan att ges en allsidig belysning. I de fall man enas om en gemensam ståndpunkt bör denna givetvis motiveras, och ställningstagandet bör göras offentligt och på ett lämpligt sätt göras tillgängligt för externa intressenter. 
 Det kan givetvis riktas invändningar mot att de tre enheterna på föreslaget sätt enas om en gemensam syn på generella och princi- piella frågor. Jag vill dock erinra om att enligt utredningens direktiv är koncentrering av arbetsskadeförsäkringen till en enhet också ett alternativ. Om ett sådant alternativ skulle genomföras kommer det givetvis inom den enheten att utfärdas interna riktlinjer för att åstadkomma en enhetlig tillämpning. Sett ur det perspektivet upp- fattar jag inte mitt förslag som särskilt kontroversiellt. Enligt mitt förslag kommer ett ställningstagande att bygga på en gemensam uppfattning hos representanter för tre olika enheter. Därigenom kommer olika uppfattningar ibland att ställas mot varandra, detta kan sannolikt i vissa fall t.o.m. utgöra en fördel. 
 Jag har medvetet valt att ställa Riksförsäkringsverket utanför denna process. Detta gör att verket står helt obundet i förhållande till de ställningstaganden som de tre enheterna gjort. Därmed kan verket t.ex. välja att föra ärenden vidare till förvaltningsdomsto- larna för att få prövat om de ställningstaganden som enheterna har gjort är i enlighet med lagstiftningen. 
 Redan i dag har försäkringskassorna olika nätverk eller forum sammansatta av handläggare, föredragande och försäkringsläkare för att diskutera rutiner och bedömningar. Frågor som inte kan lösas i ett sådant forum lyfts till Riksförsäkringsverket. Inte sällan resulterar detta i att någon riktlinje eller rekommendation tas fram. Detta anser jag vara ett lämpligt sätt att förfara även då arbets- skadeenheterna inte kan nå en gemensam uppfattning i en enskild fråga. 
 Jag vill poängtera att mitt förslag inte på något sätt avser att påverka eller förändra Riksförsäkringsverkets normeringskompe- tens. De gemensamma diskussioner mellan arbetsskadeenheterna som jag föreslår vilar helt på frivillighet och ingen enhet är på något sätt bunden att följa de ställningstaganden man enas om. 
 118 
  
 SOU 2002:80 
  
 Beslutsunderlaget 
  
 7.1.6 
  
 Kravet på särskilda läkarutlåtanden om arbetsskada bör slopas 
  
 Som framgår av avsnitt 7.1.2 ovan grundar sig försäkringsläkarnas yttranden på behandlande läkares uppgifter i intyg, utlåtanden och annat medicinskt underlag som inkommit till försäkringskassan. 
 När frågan om rätt till ersättning enligt arbetsskadeförsäkringen blir aktuell har den behandlande läkaren ofta lämnat ett  
 läkarutlå- tande om hälsotillstånd  
 (utfärdat på formulär FKF 3200) till försäk- ringskassan. Ett sådant utlåtande innehåller bl.a. uppgifter om sjukdomsanamnes, status, diagnos och prognos. 
 Inför prövningen av om en arbetsskada föreligger ska försäk- ringskassan, enligt 13 § Allen även inhämta läkarutlåtande om anmäld arbetsskada. Utlåtandet ska lämnas på en särskild blankett enligt formulär som Riksförsäkringsverket fastställt efter samråd med Socialstyrelsen. 
 Riksförsäkringsverket har i sin analys av arbetsskadeförsäkringen föreslagit att det generella kravet på särskilt läkarutlåtande i 13 § Allen tas bort och att försäkringskassan endast när det kan anses nödvändigt för bedömningen av rätten till ersättning inhämtar utlåtande från läkare. Det förekommer att behandlande läkare anser att det ligger utanför deras kompetens att göra en arbetsskade- bedömning. Bl.a. detta leder till att underlagen ofta är bristfälliga (jfr Arbetsskadeförsäkringen – ändamål och funktion, RFV Anser 2001:3 s. 94 f och 116 f). Det är redan i dag så att kravet att inhämta det särskilda utlåtandet inte alltid efterlevs vilket ibland också medför att domstolen, av formella skäl, återförvisar målet till försäkringskassan. 
 Jag delar Riksförsäkringsverkets uppfattning att det generella kravet på särskilt läkarutlåtande i 13 § Allen bör tas bort och före- slår att den bestämmelsen upphör. Jag grundar min uppfattning på att det inte sällan, särskilt om den försäkrade varit aktuell för arbetslivsinriktad rehabilitering eller pensionsprövning, finns ett om fattande medicinskt underlag tillgängligt, t.ex. ovan nämnda läkarutlåtande om hälsotillstånd. Handläggarna inom arbetsskade- enheterna förutsätts kunna driva en utredning utan att behöva till- gripa särskilt fastställda blanketter där kanske endast några få frå- gor är av intresse i det skede utredningen befinner sig. Samtidigt är det viktigt att inte belasta vårdgivarna med krav om mer uppgifter än vad som är nödvändigt. Jag förutsätter att kompetensen hos arbetsskadeenheternas utredare kommer att vara sådan att de 
 119 
  
 Beslutsunderlaget 
  
 SOU 2002:80 
  
 genom att ställa strukturerade frågor som tar sikte på informa- tionsbehovet i det enskilda ärendet, eller genom att t.ex. begära journalkopior, får in det underlag som är nödvändigt för att beslut ska kunna fattas. 
  
 7.1.7 
  
 Krav på intygsskrivande läkare? 
  
 Som nämns ovan utgör de behandlande läkarnas bristande kunska- per i försäkringsmedicin ibland ett problem. Det är emellertid min uppfattning att man från arbetsskadeenheternas sida varken kan eller bör ställa ett generellt krav på att den behandlande läkaren ska ha de särskilda (försäkringsmedicinska) kunskaper som krävs för att avge ett motiverat och välgrundat ställningstagande i fråga om skadlighet och orsakssamband. Det är enligt min uppfattning inte möjligt, och sannolikt inte heller önskvärt, att på ett sådant sätt delvis deslegitimera vissa läkare. Den behandlande läkaren besitter däremot ofta kunskaper om den försäkrades allmänna livssituation och hälsotillstånd och bör vid en särskilt riktad förfrågan t.ex. kunna uttala sig om eventuellt föreliggande konkurrerande skade- orsaker. Ett sådant underlag från den behandlande läkaren bör till- sammans med en väl genomförd och dokumenterad arbetsplats- beskrivning i många fall vara tillräckligt för att en försäkringsläkare ensam, i par eller i team ska kunna avge ett yttrande. 
 I sådana mer komplicerade fall som, enligt förslaget i avsnitt 7.1.3 ovan, alltid ska lämnas till ett försäkringsläkarteam krävs också en mer kvalificerad utredning till grund för teamets yttrande. I dessa fall bör, enligt min uppfattning, arbetsskadeenhetens utred- ningsskyldighet omfatta inhämtandet av särskilda utredningar och utlåtande där medicinsk expertis yttrar sig i fråga om sambandet mellan skada och arbete. I dessa fall bör kraven på kunskaper i för- säkrings- och yrkesmedicin vara högt ställda. Sådana bedömnings- underlag som här åsyftas bör utfärdas efter att den försäkrades bedömts vid t.ex. yrkes- och miljömedicinsk klinik. 
 I fråga om kraven på intygsskrivande läkares kunskaper vill jag också framhålla vikten av att arbetsskadeenheterna, i samarbete med sina försäkringsläkare, verkar för att bland övriga läkargrupper sprida kunskap om hur ett utlåtande bör vara formulerat. Försäk- ringsläkarna bör även ha uppgiften att på ett positivt och kon- struktivt sätt ge sina intygsskrivande kollegor återkoppling på de 
 120 
  
 SOU 2002:80 
  
 Beslutsunderlaget 
  
 intyg och utlåtanden som kommer in till försäkringskassan så att eventuella brister uppmärksammas och en bättre kvalitet uppnås. 
  
 7.2 
  
 Arbetsgivarens ansvar för utredning av anmäld arbetsskada 
  
 7.2.1 
  
 Nuvarande ansvar 
  
 Enligt 8 kap. 1 § LAF är en arbetsgivare som fått kännedom om en arbetsskada skyldig att omedelbart anmäla skadan till försäkrings- kassan. Av 10 § Allen framgår att arbetsgivaren är skyldig att sam- råda med skyddsombudet om anmälan. 
 Enligt det formulär som fastställts av Riksförsäkringsverket efter samråd med Arbetsmiljöverket (FKF 9210) ska arbetsgivaren vid ett inträffat olycksfall bland annat beskriva hur olyckan gick till, var den inträffade, vad den skadade var sysselsatt med samt en beskrivning av olycksfallsförloppet steg för steg. Vid en anmäld arbetssjukdom ska arbetsgivaren utförligt beskriva vilka arbetsför- hållanden eller arbetsuppgifter som misstänks vara orsak till besvä- ren. Vidare ska arbetsgivaren, för såväl anmälda olycksfall som sjukdomar, ange de åtgärder som förhindrar upprepande av skada, samt huruvida sådana åtgärder genomförts eller ej. 
 Blir sjukfrånvaron till följd av en anmäld arbetsskada längre än fyra veckor är arbetsgivaren, enligt 22 kap. 3 § AFL, skyldig att i samråd med den anställde svara för att behovet av rehabilitering klarläggs. Arbetsgivaren ska också svara för att de åtgärder som behövs för en effektiv rehabilitering vidtas. För att underlätta för arbetsgivaren att uppfylla sin utredningsskyldighet har Riksförsäk- ringsverket tagit fram en för ändamålet särskild blankett (FKF 6636). 
 En bestämmelse om anmälan av arbetsskador finns dessutom i 2 § arbetsmiljöförordningen (1977:1166). Enligt den bestämmelsen ska en arbetsgivare utan dröjsmål underrätta arbetsmiljöverket om olyckfall eller annan skadlig inverkan i arbetet som föranlett döds- fall eller svårare personskada eller samtidigt drabbat flera arbetsta- gare. Detsamma gäller tillbud som har inneburit allvarlig fara för liv eller hälsa. 
 Enligt 3 kap. 2a § arbetsmiljölagen (1977:1160) ska arbetsgivaren systematiskt planera, leda och kontrollera verksamheten på ett sätt som leder till att arbetsmiljön uppfyller kraven i arbetsmiljölagen 
 121 
  
 Beslutsunderlaget 
  
 SOU 2002:80 
  
 och i föreskrifter som har meddelats med stöd av denna lag (syste- matiskt arbetsmiljöarbete). Av bestämmelsen framgår vidare att arbetsgivaren skall utreda arbetsskador, fortlöpande undersöka ris- kerna i verksamheten och vidta de åtgärder som föranleds av detta. Av 6 kap. 9 § AML framgår vidare att ett företags skyddskommitté skall delta i planeringen av arbetsmiljöarbetet på arbetsstället samt följa arbetets genomförande. Den skall noga följa utvecklingen i frågor som rör skyddet mot ohälsa och olycksfall samt verka för tillfredsställande arbetsmiljöförhållanden. 
 Arbetsmiljöverkets föreskrifter om sytematiskt arbetsmiljö- arbete (AFS 2001:1) trädde i kraft den 1 juli 2001. Med sytematiskt arbetsmiljöarbete menas, med utgångspunkt från 3 kap. 2a § arbetsmiljölagen, arbetsgivarens arbete med att undersöka, genomföra och följa upp verksamheten på ett sådant sätt att ohälsa och olycksfall i arbetet förebyggs och en tillfredsställande arbets- miljö uppnås. Det systematiska arbetsmiljöarbetet är tänkt att ingå som en naturlig del i den dagliga verksamheten. 
 Av föreskrifterna framgår att arbetsgivaren regelbundet skall undersöka arbetsförhållandena och bedöma riskerna för att någon kan komma att drabbas av ohälsa eller olycksfall i arbetet. Om en arbetstagare råkar ut för ohälsa eller olycksfall i arbetet skall arbetsgivaren utreda orsakerna så att risker för ohälsa och olycks- fall kan förebyggas i fortsättningen. Arbetsgivaren skall varje år göra en skriftlig sammanställning av ohälsa, olycksfall och allvarliga tillbud som inträffat i arbetet. 
 Om kompetensen inom den egna verksamheten inte räcker för det systematiska arbetsmiljöarbetet eller för arbetet med arbets- anpassning och rehabilitering, skall arbetsgivaren anlita företags- hälsovård eller motsvarande sakkunnig hjälp utifrån. När företags- hälsovård eller motsvarande sakkunnig hjälp anlitas skall den vara av tillräcklig omfattning samt ha tillräcklig kompetens och tillräck- liga resurser för uppgiften. 
  
 7.2.2 
  
 Överväganden om ett utökat ansvar för arbetsgivaren 
  
 Som framgått ovan sträcker sig en arbetsgivares ansvar för att utreda orsakerna till inträffade olycksfall och ohälsa i arbetslivet ganska långt. En korrekt arbetsskadeanmälan kräver en redgörelse för händelseförlopp vid olycksfall och en beskrivning av de arbets- förhållanden eller arbetsuppgifter som kan vara orsak till anmälda 
 122 
  
 SOU 2002:80 
  
 Beslutsunderlaget 
  
 sjukdomsbesvär. En regelrätt rehabiliteringsutredning kräver bland annat ett ställningstagande till om rehabiliteringsbehovet beror på förhållanden i arbetet, dvs. om sjukfrånvaron på något sätt är arbetsrelaterad. Av arbetsmiljölagen och av föreskrifterna om sys- tematiskt arbetsmiljöarbete följer en långt gående skyldighet att utreda anmälda arbetsskador. 
 Mot denna bakgrund framstår det som naturligt att granska möjligheten att på olika sätt engagera arbetsgivaren i utredningar kring anmälda arbetsskador, och då främst anmälda arbetssjuk- domar. Som tidigare beskrivits innebär den koncentrerade hand- läggningen att det geografiska avståndet mellan en arbetsskade- enhets utredare och den försäkrades arbetsplats i många fall kom- mer att öka, och detta kommer att ställa krav på ett i viss mån nytt arbetssätt. Utredningar som kräver besök på den försäkrades arbetsplats kommer inte att kunna genomföras i samma utsträck- ning som tidigare, och det blir därmed nödvändigt att nyttja den kompetens som finns på eller i nära anslutning till den försäkrades arbetsplats. 
 En arbetsskadeenhets behov av hjälp i utredningen av anmälda arbetssjukdomar kommer i många fall att gälla belastningsrelate- rade besvär. För att kunna ta ställning till om någon skadlighet förekommit i arbetet krävs en beskrivning av den försäkrades arbete med särskild vikt vid frågor om arbetsställningar, tyngd och frekvens av olika lyft m.m. 
 Förutom utredningar av arbetsförhållanden vid belastningsrela- terade besvär kan arbetsskadeenheterna även behöva uppgifter om exponering av olika ämnen (vid t.ex. allergier, eksem, förgiftningar eller lösningsmedelsskador), bullernivåer (vid hörselskada), vibra- tioner (vid vibrationsskada och muskel- eller ledskador), psykiskt påfrestande förhållanden eller kränkande särbehandling (vid psy- kiska eller psykosomatiska sjukdomar) m.m. 
 Jag har övervägt att i 8 kap. 7 § LAF införa en bestämmelse om att arbetsgivare och uppdragsgivare ska vara skyldiga att medverka i utredning som syftar till att bestämma om arbetsskada uppkommit hos en försäkrad. Mot bakgrund av den långtgående utrednings- skyldighet som redan finns i arbetsmiljölagen och som följer av föreskrifterna om systematiskt arbetsmiljöarbete har jag funnit en sådan reglering obehövlig. De uppgifter som kan komma i fråga bör, om arbetsgivaren följt bestämmelserna i arbetsmiljölagen och i föreskrifterna om systematiskt arbetsmiljöarbete, vara väl kända och dokumenterade hos arbetsgivaren. 
 123 
  
 Beslutsunderlaget 
  
 SOU 2002:80 
  
 Jag anser att de utredningar en arbetsgivare genomför enligt gällande regler på arbetsmiljöområdet alltid bör ingå som en del i utredningen av en anmäld arbetsskada. Jag förutsätter vidare att eventuella brister i en arbetsgivares utredning kan åtgärdas genom kompletterande frågeställningar från arbetsskadeenhetens sida. Genom att frågorna ställs av utbildade handläggare förutsätts frå- gorna vara relevanta och strukturerade, och de kommer därmed sällan att kräva utredningsinsatser av större omfattning från en arbetsgivares sida. Det framstår som naturligt att en arbetsgivare engagerar skyddskommitté och skyddsombud i arbetet med att utreda, eller att komplettera tidigare utredningar om den skadliga inverkan som kan tänkas ha orsakat de besvär som en anställd, eller tidigare anställd, anmält som arbetsskada. 
 Det kan givetvis anföras att arbetsskadeenheterna genom att engagera arbetsgivaren i utredningsarbetet, eller genom att ta del av redan genomförda utredningar, riskerar att få tillrättalagda eller friserade beskrivningar av den försäkrades arbetsmiljöförhållan- den. Jag vill i sammanhanget påpeka att en intervju med den försäk- rade alltid ska ingå i en utredning. Om de uppgifter arbetsgivaren lämnat skiljer sig från det den försäkrade uppger måste en arbets- skadeenhet givetvis skaffa kompletterande och klarläggande upp- lysningar genom andra uppgiftslämnare. Jag vill här särskilt peka på möjligheterna att engagera försäkringskassornas lokalkontor i ett sådant arbete. 
 Reglerna inom arbetsmiljöområdet förutsätter att arbetsgivarna aktivt och sakligt granskar och riskbedömer arbetsförhållandena inom den egna verksamheten. Jag förutsätter att även de utred- ningar och upplysningar som en arbetsgivare lämnar till en arbets- skadeenhet kommer att präglas av objektivitet. Eftersom arbets- skadeförsäkringen finansieras genom en avgift som är lika för alla arbetsgivare, oavsett skadefrekvensen hos en enskild arbetsgivare, finns det inga ekonomiska drivkrafter att lämna oriktiga uppgifter. Jag vill också peka på att reglerna om kommunicering gör att den försäkrade, för det fall att en arbetsskadeenhet inte avser att fullt ut bifalla en ansökan om ersättning, genom reglerna om kommunice- ring har möjlighet att lämna sina synpunkter på allt beslutsunder- lag. 
 Utredningar i arbetsskadeärenden kommer att aktualiseras endast i de ärenden där arbetsförmågan bedöms vara nedsatt för minst tolv månader. Det innebär att det i dessa fall handlar om anmälda skador med allvarliga konsekvenser. De utredningar, eller 
 124 
  
 SOU 2002:80 
  
 Beslutsunderlaget 
  
 kompletteringar, som en arbetsgivare på det föreslagna sättet kommer att bistå arbetsskadeenheterna med kan även ses som ett sätt för arbetsgivaren att förbättra sin kunskap om arbetsmiljön i den egna verksamheten. Sådan kunskap kan, om den inte redan finns, på ett effektivt sätt användas i arbetet att aktivt förebygga arbetsrelaterad ohälsa på arbetsplatsen. 
  
 7.2.3 
  
 Uppdrag till övriga försäkringskassor 
  
 Jag har tidigare redovisat hur jag ser på det ansvar arbetsgivarna har att bistå arbetsskadeenheterna med utredningar angående förhål- landen på arbetsplatsen. Detta anser jag vara en av flera framkom- liga vägar att få ett beslutsunderlag för ställningstagande till om den försäkrade varit utsatt för något skadligt i sitt arbete. 
 Jag föreslår att det även ska vara möjligt för en arbetsskadeenhet att ge försäkringskassornas lokalkontor i uppdrag att bistå med viss utredning. Härigenom ges en möjlighet att bibehålla och utveckla välfungerande kontakter med arbetsgivare, och företagshälsovård där sådan finns. Det möjliggör även att ett visst mått av lokal anknytning bibehålls i handläggningen samt personlig kontakt kan tas med den försäkrade i ärenden där ett sådant behov finnas. 
 Enligt min bedömning kommer de utredningar arbetsskade- enheterna ger i uppdrag till försäkringskassorna att utföra i huvud- sak att handla om att göra arbetsplatsbesök och att göra beskriv- ningar av det arbete den försäkrade har utfört. Ett lokalkontor kan få i uppdrag att göra en sådan utredning när t.ex. en telefonintervju med den försäkrade eller arbetsgivarens utredning, enligt avsnitt 7.2 ovan, inte kan ge en tillräckligt klar bild av under vilka förhållanden den försäkrade har arbetat. Rehabiliteringshandläggare gör i dag besök på bl.a. arbetsplatser. Jag ser en fördel i att handläggaren i ett sådant sammanhang även utreder frågeställningar som är av intresse för arbetsskadeenheternas arbete. 
 Utredningsuppdragen bör noga definieras av arbetsskadeenhe- terna som också bör tillhandahålla strukturerade frågor som underlag för utredningen. Med det avses exempelvis att en arbets- skadeenhet noga och detaljerat ska ange vilka utredningar av arbetsmoment eller andra faktorer i arbetsmiljön som man vill ha utförda. 
 Försäkringskassorna kommer inte att tilldelas några extra bud- getmedel för att utföra dessa uppdrag åt arbetsskadeenheterna. 
 125 
  
 Beslutsunderlaget 
  
 SOU 2002:80 
  
 Därför ser jag det som naturligt att arbetsskadeenheterna lämnar ersättning för den service lokalkontoren tillhandhåller. Detta förut- sätts ske efter en självkostnadsprincip. 
 Det går i dagsläget inte att bedöma omfattningen på sådana upp- drag. Det är inte heller möjligt att ha en uppfattning om vilka lokalkontor som skulle komma att vara aktuella. Att lokalkontoren utför uppdrag åt arbetsskadeenheterna förutsätts därmed i stor utsträckning ske på grundval av intresse, möjlighet och förutsätt- ningar att göra omprioriteringar av den ordinarie verksamheten. 
 Lokalkontorens möjligheter att upprätthålla en sådan utredande roll kommer också att vara beroende av den kvalitet utredningarna håller, hur lång tid det tar att få utredningen gjord och till vilken kostnad det sker jämfört med andra metoder. Med tiden kommer arbetsskadeenheterna sannolikt att skapa fungerande rutiner för ett utbyggt samarbete med de lokalkontor som visar intresse för en sådan samverkan. 
 126 
  
 8 
  
 Samverkan med övriga försäkringskassor 
  
 Mina förslag 
 : I detta avsnitt lämnar jag förslag på hur service- ansvaret ska fördelas mellan arbetsskadeenheter och försäk- ringskassor. Ett lokalkontor ska kunna bistå en arbetsgivare vid anmälan om arbetsskada och en försäkrad vid ansökan om ersättning. Jag föreslår också hur ansvaret för beslut om sam- ordning av förmåner ska fördelas. Ansvaret för att samordna den arbetslivsinriktade rehabiliteringen bör även i fortsättningen åvila den försäkringskassa där den försäkrade är bosatt, även om en arbetsskada föreligger. Jag betonar också vikten av att arbets- skadeenheterna med förtur prövar ärenden där det föreligger behov av arbetslivsinriktad rehabilitering och där den försäkrade ansökt om arbetsskadeersättning. Jag lämnar ett förslag till änd- ring av 6 kap. 5 § i syfte att tydliggöra målet för den arbetslivs- inriktade rehabiliteringen av arbetsskadade. Jag anser också att särskilda krav på kunskap om arbetsskadeförsäkringen bör ställas på tjänstemän som handlägger långa sjukfall, rehabili- tering och sjukersättning. Med anledning av den översyn av registerlagen som pågår betonar jag vikten av att tillgången till elektroniska akter inte begränsas geografiskt. 
  
 8.1 
  
 Inledande förutsättningar 
  
 Av direktiven framgår att utredaren ska analysera det framtida behovet av medverkan i arbetsskadeärenden från de försäkrings- kassor som inte ska handlägga arbetsskador. Utredaren ska vidare föreslå en fördelning av ansvaret mellan kassorna arbetsskade- enheterna som framstår som relevant. 
 Av direktiven framgår vidare att utredaren i detta sammanhang ska beakta den försäkrades behov av information och vägledning i arbetsskadeärenden, den nya organisationens behov av underlag 
 127 
  
 Samverkan med övriga försäkringskassor 
  
 SOU 2002:80 
  
 från andra ersättningsärenden, behov av samordning mellan ärendeslag, konsekvenser för arbetslivsinriktad rehabilitering i arbetsskadeärende där rehabilitering pågår och framtida kompe- tensbehov inom arbetsskadeområdet för övriga kassor 
 Ett antal försäkringskassor har koncentrerat ärendehandlägg- ningen av arbetsskador i en eller annan form. Det innebär att det redan i dag på många håll finns rutiner för hur kontoren ska han- tera ärenden i förhållande till varandra, frågor från den försäkrade, upprätthålla kompetens på övriga kontor etc. Vissa kassor har byggt upp system med kontaktpersoner och liknande för att kunna bistå den försäkrade vid enklare spörsmål och för att möjliggöra för lokalkontoren att upprätthålla kunskaper om arbetsskadeförsäk- ringen. 
 Vid tidpunkten för den nya organisationens ikraftträdande, och under en tid därefter, kommer handläggning av arbetsskadeärenden att ske vid samtliga försäkringskassor. Övergången sker därefter stegvis. Enligt min bedömning bör fungerande rutiner kunna upp- arbetas under övergångsperioden. 
 Arbetsskadeenheterna bör i det sammanhanget initiera möjlig- heten att tillsammans med övriga försäkringskassor formulera ser- vicekontrakt gentemot de försäkrade med avseende på arbetsska- deförsäkringen. Ett sådant kontrakt tydliggör för allmänheten vil- Smith service kassan erbjuder och vilka krav en försäkrad kan ställa. Det bidrar också till att tydliggöra ansvarsfördelningen mellan arbetsskadeenheterna och övriga lokalkontor för alla medarbetare. 
  
 8.2 
  
 Övriga försäkringskassors serviceansvar 
  
 Av 18 kap. 9 § AFL framgår att försäkringskassans styrelse ska se till att allmänheten och andra i kassan får ett bra bemötande och att kontakten underlättas genom en god service och tillgänglighet samt genom information. 
 I förvaltningslagen preciseras myndigheternas serviceskyldighet. Av 4 § framgår att varje myndighet ska lämna upplysningar, väg- ledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. En försäkringskassa är i detta avseende att likställa med en myndighet. 
 Koncentrering av handläggningen till färre platser i landet inne- bär en begränsning i möjligheten för den försäkrade till personligt möte med sin arbetsskadehandläggare. Den försäkrade har dock 
 128 
  
 SOU 2002:80 
  
 Samverkan med övriga försäkringskassor 
  
 alltid rätten att kunna vända sig till sitt lokalkontor för personlig kontakt med försäkringskassan. 
 En koncentrerad handläggning innebär vidare att lokalkontorens möjligheter att mer utförligt gå in diskussioner med en försäkrad om ett enskilt ärende kommer att starkt begränsas. Kompetensen på lokalkontoren tunnas ut allt efter som handläggning sker inom arbetsskadeenheterna. 
 Kravet på lokalkontorens servicenivå bör enligt min bedömning vara sådant att en försäkrad ska kunna få hjälp att fylla i blanketter, kunna få allmän information om arbetsskadeförsäkringen och om vilka ersättningar som kan lämnas. Ett lokalkontor ska kunna informera om den administration som finns för handläggning av arbetsskador och hjälpa den försäkrade med att komma i kontakt med rätt arbetsskadeenhet. 
 Anmälan 
 Enligt 8 kap. 1 § LAF är en arbetsgivare som fått kännedom om en inträffad arbetsskada skyldig att göra anmälan till försäkrings- kassan. Anmälan ska göras till den kassa som avses i 5 kap. social- försäkringslagen, dvs. den kassa inom vars verksamhetsområde den försäkrade är folkbokförd. 
 En försäkringskassas lokalkontor ska kunna förse en arbetsgivare med anmälningsblanketter och bör kunna ge grundläggande infor- mation om hur en anmälan ska fyllas i. Vid mer komplicerade eller principiella frågor om arbetsskadeförsäkringen har lokalkontoret möjlighet att själv kontakta, eller hänvisa till, aktuell arbetsskade- enhet. 
 Impuls till ett arbetsskadeärende kommer vanligtvis via den för- säkran den försäkrade fyller i för rätt till sjukpenning. Det bör därför vara lokalkontoret som ansvarar för att infordra anmälan från arbetsgivaren och bevaka att den kommer in och att den skan- nas in i det centrala systemet. 
 Om en ansökan om arbetsskadeersättning kommer in till en arbetsskadeenhet, och anmälan om arbetsskada saknas, bör arbets- skadeenheten se till att arbetsgivaren underrättas om sin skyldighet att göra anmälan, skicka blanketter till arbetsgivaren och skicka kopia till lokalkontoret av underrättelsen till arbetsgivaren. Lokal- kontoret har därefter att bevaka att anmälan kommer in. 
 129 
  
 Samverkan med övriga försäkringskassor 
  
 SOU 2002:80 
  
 Ansökan 
 Den första januari 2003 införs ett skriftligt ansökningsförfarande för rätt till ersättning från arbetsskadeförsäkringen. Det nya ansökningsförfarandet innebär ingen ändring av försäkringskassans informations- och serviceskyldighet. 
 I de fall det vid handläggning av andra ärendeslag framgår att ersättning från arbetsskadeförsäkringen skulle kunna vara möjlig ska ansvarig handläggare på försäkringskassan informera den för- säkrade om den försäkringen. Om den försäkrade anser att hon eller han har drabbats av arbetsskada bör handläggaren se till att skriftlig information i form av ansökningshandlingar, information om vilka ersättningar som kan utges från arbetsskadeförsäkringen överlämnas eller skickas till den försäkrade. Handläggaren bör även informera om att kassan kan hjälpa till med att utforma den skrift- liga ansökan. Framgår det av ansökan att den försäkrade gör anspråk på att anmälan ska prövas enligt den lagstiftning som gäller för skador som inträffat fr.o.m. den 1 juli 2002 översänds ansökan till behörig arbetsskadeenhet. Samtidigt bör kassan bifoga kopior av sådana handlingar, läkarutlåtanden, journalanteckningar, för- dragningspromemorior o. dyl. som kan vara av värde för arbetsska- deutredningen, och som inte finns tillgängliga i elektronisk form. 
 Gör den försäkrade anspråk på att anmälan ska prövas enligt äldre lagstiftning kommer sådan ansökan att under en övergångs- period handläggas vid den försäkringskassa där den försäkrade är inskriven. Jag förutsätter att handläggningen av en sådan ansökan följer respektive kassas interna rutiner. Enligt de övergångsregler jag föreslår ska ansökningar som inkommer efter den 28 februari 2004, oavsett vilken lagstiftning som är tillämplig, handläggas vid en arbetsskadeenhet. Rutiner och handläggning blir därmed desamma som beskrivits ovan beträffande skador enligt ny lagstift- ning. 
  
 8.3 
  
 Ärendehanteringsstöd 
  
 De nya arbetsskadeenheternas behov av underlag från andra ersätt- ningsärenden består dels av information som finns i pågående ären- den, dels av information som finns arkiverad i akter på lokalkonto- ren. Här avses t.ex. uppgifter från tidigare sjukfall och inkomst- utredningar. 
 130 
  
 SOU 2002:80 
  
 Samverkan med övriga försäkringskassor 
  
 Ett ärendehanteringssystem är under införande i försäkrings- kassorna. I ärendehanteringssystemet lagras allt underlag, t.ex. inkomna utlåtanden och intyg, elektroniskt. I systemet ska den handläggande tjänstemannen även göra sina journalanteckningar o. dyl. 
 Ärendehanteringssystemet omfattar i första skedet förmånerna sjukpenning, tillfällig föräldrapenning och samordnad rehabili- tering. Den information från sjukpenning- och rehabiliteringsären- den som behövs för handläggningen av arbetsskadeärenden kan därmed göras tillgänglig för de nya arbetsskadeenheterna. 
 När det gäller arbetsskadeförsäkringen är ordningen idag att alla anmälningar om arbetsskada skannas in centralt och arkiveras elektroniskt. Anmälningarna kan därefter hämtas upp elektroniskt av berörd tjänsteman. Rutinen har börjat tas i bruk under våren 2002. Äldre anmälningar finns arkiverade på respektive lokalkon- tor. 
 Kravet på att den försäkrade själv ska ansöka om ersättning från arbetsskadeförsäkringen innebär att ansökningshandlingen kom- mer att bli betydelsefull för handläggningen av ett arbetsskade- ärende. Det vore enligt min uppfattning mycket värdefullt att såväl ansökan om ersättning som allt utredningsunderlag som finns inom arbetsskadeenheterna skulle kunna lagras elektroniskt. Informatio- nen skulle därmed göras tillgänglig för kassornas handläggare på motsvarande sätt som dagens information kan göras tillgänglig för arbetsskadeenheterna. Det torde underlätta uppbyggnaden av ett nödvändigt och effektivt samarbete mellan lokalkontoren och arbetsskadeenheterna. De formella hinder som idag finns i form av registerlagstiftning m.m. är för närvarande föremål för översyn. Se avsnitt 8. 8. 
 För närvarande pågår en diskussion i Riksförsäkringsverket och försäkringskassorna angående huruvida ärendehanteringsstödet ska förses med ytterligare funktionalitet, alternativt breddas till att omfatta fler förmåner. Beslut kommer att fattas av verket efter samråd i socialförsäkringsadministrationens direktion. 
 Den möjlighet till stöd i handläggningen som införandet av det nya teknikstödet innebär bör enligt min mening tas till vara i sam- band med att ny organisation för arbetsskadehandläggningen byggs upp. Jag föreslår därför att Riksförsäkringsverket ges i uppdrag att utreda möjligheterna för ett snabbt införande av ärendehanterings- stöd för förmånsslaget arbetsskadelivränta. 
 131 
  
 Samverkan med övriga försäkringskassor 
  
 SOU 2002:80 
  
 Den information som behövs för handläggningen av arbetsska- dor i form av historikuppgifter kommer inte att finnas tillgänglig i elektronisk form under avsevärd tid. Det innebär att det kommer att finnas ett behov av tillgång till information från arkiverade akter på lokalkontoren. Jag har tidigare redogjort för hur lokalkontoren bör göra när ansökan inkommer via ett lokalkontor. Inkommer ansökan direkt till en arbetsskadeenhet tar ansvarig handläggare kontakt med det lokalkontor den försäkrade tillhör och ber att få uppgifter/kopior på de eventuella handlingar som är nödvändiga för att handlägga ärendet. 
  
 8.4 
  
 Samordning mellan ärendeslag 
  
 Allmänt om samordning 
 Bestämmelser om samordning avser att förhindra att ersättning för inkomstförlust från två eller fler försäkringar leder till att en för- säkrad blir överkompenserad. Reglerna för arbetsskadeförsäk- ringens och den allmänna försäkringens del innebär i korthet att om en försäkrad blir berättigad till ersättning från arbetsskadeför- säkringen i form av livränta ska livränta för retroaktiv tid samord- nas med sjukpenning som betalats ut för samma tid, så att livräntan utbetalas endast till den del den överstiger sjukpenningen. Om en nedsättning av arbetsförmågan berättigar till ersättning från arbets- skadeförsäkringen i form av livränta samt i form av sjukbidrag eller förtidspension från lagen om allmän försäkring ska livräntan utbe- talas endast i den mån den överstiger sjukbidraget eller förtidspen- sionen. Dagens regler tar alltså sin utgångspunkt i att en bestående inkomstförlust som uppkommer till följd av en arbetsskada i första hand ersätts från den allmänna försäkringen. Livräntan utges som ett komplement så att den sammanlagda ersättningen blir i princip 100 procent av den inkomst den skadade skulle haft om skadan inte inträffat. 
 Från och med den 1 januari 2003 utvidgas reglerna om samord- ning till att även omfatta försäkrade som uppbär livränta och vid en senare tidpunkt blir berättigade till sjuk- eller aktivitetsersättning för en nedsättning av arbetsförmågan som inte är arbetsrelaterad. 
 Samordning ska även ske mellan efterlevandelivränta enligt lagen om arbetsskadeförsäkring och efterlevandepension enligt lagen om allmän försäkring. 
 132 
  
 SOU 2002:80 
  
 Samverkan med övriga försäkringskassor 
  
 Enligt det förslag som lämnats tidigare ska beslut om arbetsska- delivränta till en försäkrad fattas av särskilda arbetsskadenämnder vid arbetsskadeenheterna. En arbetsskadenämnd har alltså bl.a. att ta ställning till huruvida den försäkrade drabbats av arbetsskada samt huruvida varaktigheten av nedsättningen av arbetsförmågan är sådan att rätt till livränta föreligger. Om så bedöms vara fallet ska arbetsskadenämnden fastställa den inkomst den försäkrade skulle ha haft vid den tidpunkt livräntan ska börja utges om arbetsskadan inte hade inträffat (livränteunderlaget). Närmare bestämmelser om hur livränteunderlaget ska fastställas finns i 4 kap.  
 5–11 
  §§ LAF. Därefter ska nämnden ta ställning till den försäkrades förmåga att skaffa sig inkomst genom arbete, trots arbetsskadan. Regler för denna bedömning finns i 4 kap. 3 § LAF. 
 Hur en försäkrads förvärvsförmåga påverkats av en inträffad skada kan räknas fram genom att den beviljade ersättningen i form av livränta divideras med livränteunderlaget. Därvid erhålles ett procentuellt mått på nedsättningen av arbetsförmågan. 
 Exempel: En försäkrad skulle, om arbetsskadan inte inträffat, ha tjänat 200 000 kronor per år (livränteunderlaget). Efter skadan kan den försäkrade återgå i arbete med en lön på 160 000 kronor per år. Den försäkrade beviljas en livränta på 40 000 kronor per år. 40 000/200 000 = 0,20, dvs. den förvärvsmässiga nedsättningen av arbetsförmågan är i detta fall 20 procent. Om en försäkrad beviljas en hel förtidspension på grundval av även andra icke arbetsrelate- rade sjukdomar utgör således arbetsskadans andel av pensionen 20 procent. Därmed ska livräntan samordnas med den andelen av pensionen. Skulle den försäkrade istället beviljas en halv förtids- pension är arbetsskadans andel 40 procent av den halva pensionen, och beviljas den försäkrade en kvarts förtidspension är arbetsska- dans andel 80 procent. 
 Den senast publicerade statistiken från Riksförsäkringsverket beträffande arbetsskadelivräntor avser förhållandena i december 1998. Vid den tidpunkten fanns det 95 732 egenlivräntor. Av dessa var 61 739 samordnade med förtidspension, 17 538 var samordnade med ålderspension och 16 455 var ej samordnade med någon pen- sion. Statistiken visar att livränta i ett stort antal fall betalas som ett komplement till förtidspension och att beslut om samordning där- med är vanligt förekommande. 
 Principer för hur samordning ska ske är sedan länge etablerade inom socialförsäkringsadministrationen och mina förslag i det föl- jande avser inte att på något sätt förändra dessa. Förlagen avser 
 133 
  
 Samverkan med övriga försäkringskassor 
  
 SOU 2002:80 
  
 endast att skapa samarbetsformer och fördela ansvar och befogen- heter så att krånglig administration eller onödig tidsutdräkt und- viks. 
 Hantering i olika situationer 
 Livränta enligt lagen om arbetsskadeförsäkring är en självständig förmån och rätten till ersättning är inte knuten till att någon annan ersättning, t.ex. enligt lagen om allmän försäkring, utges. För att en prövning av rätten till livränta ska komma i fråga måste den försäk- rade lämna in en ansökan till försäkringskassan. Därefter ankom- mer det på arbetsskadenheten att skyndsamt pröva den försäkrades ansökan. Handläggningen inom en arbetsskadeenhet kan därför inte göras beroende av t.ex. hur långt den försäkrades inskrivnings- kassa kommit med en prövning av en ansökan om förtidspension eller en prövning enligt 16 kap. 1 § andra stycket AFL (utbyte av sjukpenning mot förtidspension eller sjukbidrag). Eftersom olika ersättningsbeslut därmed kanske inte kommer att ligga i fas med varandra är det viktigt att samarbetet och informationsflödet mellan inskrivningskassorna och arbetsskadeenheterna fungerar väl. 
 En försäkringskassas beslut i ett ersättningsärende är normalt inte styrande för en arbetsskadeenhets beslut som rör ett annat ersättningsslag, och vise versa. Ett avslag på en ansökan om t.ex. förtidspension (sjukersättning) innebär inte ett hinder att bevilja den försäkrade livränta för ett helt inkomstbortfall. Vid beslut om tidsbegränsade ersättningar bör arbetsskadeenheter och kassor i möjligaste mån besluta om samma sluttidpunkt. En sådan sam- ordning av beslut underlättar givetvis för den försäkrade. Jag vill dock poängtera att en arbetsskadeenhet är oförhindrad att fatta beslut om att en livränta ska löpa tillsvidare även om kassan beslu- tat om tidsbegränsad sjukersättning. 
 Den försäkrade uppbär sjukpenning 
 Uppbär en försäkrad sjukpenning finns det oftast skäl att ansöka om arbetsskadelivränta om hon eller han anser sig vara arbets- skadad. 
 Om arbetsskadeenheten beviljar den försäkrade livränta för att han eller hon deltar i en arbetslivsinriktad rehabilitering, genomgår 
 134 
  
 SOU 2002:80 
  
 Samverkan med övriga försäkringskassor 
  
 en medicinsk behandling eller en medicinsk rehabilitering i före- byggande syfte ska den försäkrades inskrivningskassa omedelbart underrättas så att kassan kan fastställa en s.k. livräntesjukpenning- grundande inkomst (jfr 3 kap. 5 § femte stycket AFL). Denna sjukpenninggrundande inkomst beräknas enbart på den inkomst av eget arbete som den försäkrade kan antas få under denna tid. 
 Om arbetsskadeenheten beviljar den försäkrade livränta, i annat fall än enligt stycket ovan, för hela eller delar av den nedsatta arbetsförmågan ska den försäkrades inskrivningskassa omdelbart meddelas, så att en ny sjukpenninggrundande inkomst kan fast- ställas på grundval den försäkrades arbetsinkomst (3 kap. 5 § a AFL). 
 Om beslut om livränta även avser retroaktiv tid ska samordning ske så att sjukpenning som avser samma tid som livräntan ska minska den retroaktivt utbetalade livräntan (17 kap. 1 § AFL). Sådan samordning görs enklast av arbetsskadeenheten. 
 Inskrivningskassan beslutar om sjuk- eller aktivitetsersättning när livränta är beviljad 
 I en situation där en inskrivningskassa beviljar sjuk- eller aktivitets- ersättning, på grund av en nedsättning av arbetsförmågan som inte är arbetsrelaterad, till en försäkrad som redan är beviljad arbets- skadelivränta bör kassan även besluta om hur samordning av för- månerna ska ske. Eftersom livräntan ska minskas med samma andel av sjuk- eller aktivitetsersättningen som vid livräntebeslutet mot- svarade graden av nedsättningen av den försäkrades förmåga att skaffa sig inkomst genom arbete. Kassan har därvid bara att följa det beslut om livränta som arbetsskadeenheten har fattat. Exempel: Livränteunderlaget för en arbetsskadad fastsälls till 200 000 kronor och förmågan att skaffa inkomst trots skadan bedöms till 180 000 kronor. Nedsättningen av arbetsförmågan till följd av arbetsskadan är alltså 10 procent. När den försäkrade senare beviljas sjuk- eller aktivitetsersättning till följd av en icke arbetsrelaterad nedsättning av arbetsförmågan ska 10 procent av den ersättningen samordnas med den tidigare beviljade livräntan. 
 135 
  
 Samverkan med övriga försäkringskassor 
  
 SOU 2002:80 
  
 Arbetsskadeenheten beviljar livränta när den försäkrade redan uppbär sjuk- eller aktivitetsersättning 
 Om en arbetsskadeenhet beviljar livränta till en försäkrad som sedan tidigare uppbär sjuk- eller aktivitetsersättning bör arbets- skadeenheten också fastställa till vilken del samordning ska ske. 
 Vilande livränta 
 Enligt 4 kap. 12 § LAF ska ett beslut om vilandeförklaring av en förtidspension även omfatta en livränta om livräntan är samordnad med förtidspensionen. 
 Under den tid för vilken en sådan vilandeförklaring gäller ska beslut fattas om livränta beräknad efter dels det livränteunderlag som legat till grund för bestämmande av livräntan före vilandeför- klaringen, dels de inkomstförhållanden som råder under tiden med vilandeförklaringen. 
 Eftersom beslut om vilande förtidspension, som inte är samord- nad med livränta, fattas av tjänsteman vid försäkringskassan bör arbetsskadenämnd fatta beslut i fråga om vilande livränta. Där- med avlastas socialförsäkringsnämnden beslut som endast är hän- förligt till arbetsskadeförsäkringen. 
 Livränta till efterlevande 
 Om en försäkrad avlider till följd av en arbetsskada, kan hans eller hennes efterlevande ha rätt till livränta i form av barnlivränta eller omställningslivränta från lagen om arbetsskadeförsäkring. Beslut om rätt till livränta till efterlevande kan fattas först sedan det kon- staterats att ett dödsfall beror på en arbetsskada. Det innebär nor- malt att beslut om livränta till efterlevande fattas långt efter det att beslut fattats om efterlevandepension. Livränta ska betalas ut till den del den överstiger efterlevandepensionen. Enligt min mening bör beslut om samordning av dessa förmåner fattas vid en arbets- skadeenhet. 
 136 
  
 SOU 2002:80 
  
 Samverkan med övriga försäkringskassor 
  
 8.5 
  
 Arbetslivsinriktad rehabilitering 
  
 Inledning 
 Arbetet med de långa sjukfallen och den arbetslivsinriktade rehabi- litering är för närvarande den utan jämförelse mest angelägna verk- samheten inom försäkringskassorna. Antalet förtidspensionärer har aldrig tidigare varit så högt, samtidigt som de långa sjukfallen ligger på en hög nivå. Sjukfrånvaron, dess orsaker och hur man kommer tillrätta med densamma, har varit föremål för omfattande utred- ningar under de senaste åren. 
 Lokal anknytning 
 Försäkringskassans arbete med att samordna de insatser som är erforderliga för en framgångsrik arbetslivsinriktad rehabilitering är inte sällan komplicerat och involverar en rad olika intressenter. Närhet kan väl sägas vara ett av nyckelorden för att nå goda resul- tat. Närhet till den försäkrade för att lättare kunna motivera och stötta honom eller henne i den utsatta situationen. Närhet till den försäkrades arbetsplats, behandlande läkare och företagshälsovård för att kunna diskutera alternativa arbeten där den försäkrades för- ändrade arbetsförmåga kan tas tillvara. Närhet till arbetsförmedling för att, i de fall den försäkrade saknar arbete eller inte kan återgå till sitt tidigare, kunna utreda vilka åtgärder som krävs för att den för- säkrade ska kunna erhålla ett arbete. 
 Fördelarna med den lokala anknytningen i rehabiliteringsarbetet är sådana att det inte finns någon anledning att förorda en annan ordning än den som råder idag. Ansvaret för att samordna åtgärder som syftar till en arbetslivsinriktad rehabilitering bör alltså även i fortsättningen åvila den försäkringskassa där den försäkrade är bosatt, även om den försäkrade har drabbats av en arbetsskada. 
 Arbetslivsinriktad rehabilitering vid arbetsskada 
 Det är viktigt att det ofta komplicerade arbetet med att rehabilitera en försäkrad löper utan störningar. Det förhåller i vissa fall sig så att väntan på ett beslut huruvida arbetsskada föreligger dels kan påverka den försäkrades motivation för rehabilitering, dels kan skapa osäkerhet om rehabiliteringsmålet i det enskilda fallet. Där- 
 137 
  
 Samverkan med övriga försäkringskassor 
  
 SOU 2002:80 
  
 för vill jag starkt betona vikten av att arbetsskadeenheterna med förtur prövar de ärenden där försäkrade ansökt om arbetsskade- ersättning och där det föreligger ett behov av arbetslivsinriktade rehabiliteringsåtgärder. 
 Den tjänsteman som handlägger ett rehabiliteringsärende bör alltså i ett mycket tidigt skede kontrollera om den försäkrade har ansökt om arbetsskadeersättning. Om så är fallet ska den arbets- skadeenhet som handlägger den försäkrades ansökan om arbets- skadeersättning meddelas att arbetet med arbetslivsinriktad rehabi- litering har inletts. 
 Inom arbetsskadeenheten ska utredningen av ett sådant ärende prioriteras och handläggaren av rehabiliteringsärendet ska snarast ges besked om vid vilken tidpunkt beslut i fråga om arbetsskada, och eventuell ersättning från lagen om arbetsskadeförsäkring, kan förväntas. 
 Om det förslag som föreläggs arbetsskadenämnden är positivt för den försäkrade ska i beslutsunderlaget även ingå en rehabili- teringsplan så att nämnden, vid ett eventuellt godkännande av rät- ten till ersättning, samtidigt kan ta ställning till för vilken tid liv- ränta kan lämnas. Rehabiliteringsplanen bör upprättas i samråd med arbetsskadeenheten så att rehabiliteringens inriktning och mål stämmer överens med arbetsskadeförsäkringens ekonomiska ska- debegrepp. 
 Efter ett positivt beslut om livränta under en arbetslivsinriktad rehabilitering har inskrivningskassan ansvaret för rehabiliteringen på samma sätt som enligt lagen om allmän försäkring. 
 Målet för arbetslivsinriktad rehabilitering vid arbetsskada 
 Eftersom den arbetslivsinriktade rehabiliteringen vid arbetsskada, enligt mitt förslag, ska skötas av handläggare som normalt inte arbetar med arbetsskadeförsäkringen anser jag att målet för en sådan rehabilitering bör tydliggöras. I annat fall kan rättsförluster uppkomma för enskilda försäkrade och likformigheten i bedöm- ningarna kan äventyras. Vidare kan för lågt satta rehabiliteringsmål orsaka onödiga framtida kostnader för försäkringen. Enligt min mening ger Riksförsäkringsverkets vägledningar avseende arbets- skadeförsäkringen (2001:4) respektive rehabilitering (2002:8) uttryck för att viss oklarhet råder beträffande målet för arbetslivs- inriktad rehabilitering av arbetsskadade. För att undanröja tvek- 
 138 
  
 SOU 2002:80 
  
 Samverkan med övriga försäkringskassor 
  
 samheter som kan påverka tillämpning bör reglerna om möjligt göras otvetydiga. I syfte att åstadkomma detta lämnar jag ett för- slag till ändring av reglerna i 6 kap. 5 § LAF. 
 Bakom det särskilda försäkringsskyddet vid arbetsskada finns en rad olika motiv. Ett av dessa är försäkringens reparativa funktion. I fråga om den reparativa funktionen fokuseras intresset ofta till frå- gor om ersättningsnivåer, men försäkringens möjligheter att lämna ersättning under rehabilitering är ofta av minst lika stor betydelse. 
 Arbetsskadeförsäkringen har ett renodlat ekonomiskt invalidi- tetsbegrepp. Ersättning i form av livränta ska utges för att kompen- sera det bestående bortfall i förmågan att skaffa inkomst som en arbetsskada har givit upphov till. För en försäkring med ett eko- nomiskt invaliditetsbegrepp är det alltså av särskild vikt att de för- värvsmässiga konsekvenserna av en skada minimeras. Vid sidan av den medicinska rehabiliteringen är därför den arbetslivsinriktade rehabiliteringen särskilt betydelsefull. Reglerna i en försäkring som har att lämna ersättning för inkomstförlust fram till dess att den skadade går i ålderspension bör av den anledningen vara utformade på ett sådant sätt att den skadades intresse för rehabilitering sti- muleras. Målet för en arbetslivsinriktad rehabilitering bör också vara att den skadade ska kunna återgå i arbete utan att någon inkomstförlust uppkommer. I sammanhanget kan man också understryka de mänskliga vinster för de försäkrade som ligger i en försäkring som har sådana målsättningar. 
 Riksförsäkringsverkets vägledning 2001:4 Ersättning enligt lagen om arbetsskadeförsäkring ger uttryck för att en viss oklarhet råder beträffande hur långt den reparativa funktionen i lagen om arbetsskadeförsäkring sträcker sig. I vägledningen (s. 69) anges: 
 Det finns inga särskilda regler för rehabilitering i LAF. Det anges endast att den som genomgår rehabilitering som avses i AFL ska anses ha sin förmåga att skaffa inkomst genom arbete nedsatt även i den mån åtgärden hindrar honom eller henne att arbeta. Förutsättningarna för rehabiliteringsarbetet och målet med detta finns enbart i 22 kap. AFL. Det innebär att bedömningen av förutsättningarna för rehabilitering och vilken åtgärd som är lämplig görs enligt reglerna i AFL. Målet för rehabiliteringen är att den försäkrade ska kunna återfå sin arbetsför- måga och åter kunna försörja sig genom förvärvsarbete. – – – Om den försäkrade inte kan antas kunna återgå till sitt vanliga arbete ska vid bedömningen av om arbetsförmågan är fullständigt nedsatt beaktas om han eller hon på grund av sjukdom är ur stånd att utföra sitt vanliga eller annat lämpligt arbete som arbetsgivaren tillfälligt erbjuder. Om den försäkrade inte kan antas kunna återgå till sitt vanliga arbete eller till annat arbete hos arbetsgivaren ska vid bedömningen av arbetsför- 
 139 
  
 Samverkan med övriga försäkringskassor 
  
 SOU 2002:80 
  
 mågans nedsättning särskilt beaktas om han eller hon kan försörja sig genom sådant arbete efter rehabiliteringsåtgärder. 
 Målsättningen för en arbetslivsinriktad rehabilitering inom lagen om allmän försäkring bestäms av reglerna om rätt till sjukpenning och förtidspension, ytterst ska den försäkrades förändrade arbets- förmåga ställas i relation till på arbetsmarknaden normalt före- kommande arbeten. Bedöms den försäkrade kunna klara ett sådant normalt förekommande arbete föreligger alltså inte längre någon rätt till ersättning från försäkringen. Kan den försäkrade inte få ett sådant arbete är hon eller han att anse som arbetslös (Riksförsäk- ringsverkets vägledning 2002:8 Sjukförsäkring och rehabilitering s. 39). I samma vägledning anges även följande: 
 Rehabiliteringen ska syfta till att den som drabbats av sjukdom ska få tillbaka sin arbetsförmåga och sina förutsättningar att försörja sig själv genom förvärvsarbete (22 kap. 2 § AFL). Detta är definitionen av vad som avses med rehabilitering i sjukförsäkringsrättslig mening. 
 Att en arbetsskadads förändrade arbetsförmåga ska bedömas i för- hållande till alla på arbetsmarknaden normalt förekommande arbe- ten eller att målsättningen med en rehabilitering ska var att den för- säkrade ska få tillbaka sin arbetsförmåga står inte i samklang med arbetsskadeförsäkringens ekonomiska skadebegrepp och försäk- ringens reparativa funktion. I det fall ett begränsat rehabiliterings- mål leder till att en skadad inte kan återgå i arbete med minst samma inkomst som om skadan inte inträffat är han eller hon berättigad till livränta för den inkomstförlust som blir följden av skadan. Därmed kan avsevärda framtida kostnader uppkomma i arbetsskadeförsäkringen. 
 Mot bakgrund av några domar från Regeringsrätten anger Riks- försäkringsverket följande i sin vägledning (2001:4, s. 70) om under vilken tid ersättning kan lämnas vid en arbetslivsinriktad rehabili- tering till följd av en arbetsskada: 
 Om rehabiliteringen är föranledd av en arbetsskada finns det till skill- nad mot i AFL inte något hinder mot att bevilja livränta under arbets- livsinriktad rehabilitering som är längre än ett år. En arbetsskadads möjlighet att få livränta under arbetslivsinriktad rehabilitering är alltså inte beroende av de begränsningar som finns när det gäller rätten till rehabiliteringsersättning. Det innebär bl.a. att rehabilitering med anledning av en arbetsskada till skillnad från rehabilitering enligt AFL också kan omfatta längre högskolestudier. 
 140 
  
 SOU 2002:80 
  
 Samverkan med övriga försäkringskassor 
  
 I denna del ger Riksförsäkringsverkets vägledning, enligt min upp- fattning, en fingervisning om att rehabiliteringsmålet vid en arbets- skada kan sättas högre än då arbetsförmågan förändrats till följd av annan sjukdom. För att ytterligare klargöra att en arbetslivsinriktad rehabilitering vid inträffad arbetsskada följer andra principer än inom den allmänna försäkringen föreslår jag alltså en ändring 6 kap. 5 § LAF. 
  
 8.6 
  
 Framtida kompetensbehov för övriga försäkringskassor 
  
 Mot bakgrund av vad jag anfört ovan kommer försäkringskassans handläggare i normalfallet endast att behöva kunskaper om arbets- skadeförsäkringen på s.k. broschyrnivå. Det innebär att allmän- heten via kundtjänst eller på det sätt kassan finner lämpligt ska kunna få övergripande information om försäkringen. Information ska också kunna ges om den administration som gäller för arbets- skadehandläggning och relevanta förklaringar till denna. 
 För att stödja lokalkontoren föreslår jag att de nya arbetsskade- enheterna inrättar jourtelefoner dit handläggarna på försäkrings- kassorna kan vända sig med allmänna frågor om arbetsskadeförsäk- ringen och dess administration. Inledningsvis krävs möjligen en sådan jourtelefon per arbetsskadeenhet, men med tiden bör det sannolikt räcka med att uppgiften att bemanna en sådan telefon alternerar mellan enheterna. 
 Erfarenheterna med kontaktpersoner på lokalkontor för arbets- skadeförsäkringen bör enligt min mening tas till vara och utvecklas. Kontaktpersonerna skulle kunna hållas ihop i form av regionala nätverk. Arbetsskadeenheterna bör i ett sådant fall ges ett ansvar för att regelbundet anordna träffar för information och diskussion kring aktuella frågor kopplade till arbetsskadeområdet. 
 Den ersättning som kan lämnas från arbetsskadeförsäkringen är särskilt betydelsefull för försäkrade som fått sin arbetsförmåga nedsatt för en längre tid. Av den anledningen bör särskilda krav på kunskap om försäkringen ställas på tjänstemän som handlägger långa sjukfall, frågor om rehabilitering och utreder rätten till sjuk- ersättning. Dessa handläggare bör kunna identifiera möjliga arbets- skador, och i sådant fall kunna informera den försäkrade om möj- ligheten att ansöka om ersättning. De bör kunna lämna en övergri- pande redogörelse för hur en arbetsskadeprövning går till, såväl 
 141 
  
 Samverkan med övriga försäkringskassor 
  
 SOU 2002:80 
  
 administrativt som juridiskt. De bör också känna till försäkringens ersättningsregler, särskilt vid arbetslivsinriktad rehabilitering. 
  
 8.7 
  
 Information från arbetsskadeenheten 
  
 Koncentreringen av arbetsskadeförsäkringen till tre arbetsskade- enheter innebär, som tidigare konstateras, att det geografiska avståndet till de försäkrade i många fall kommer att öka. Jag har ovan redogjort för hur försäkringskassornas lokalkontor förväntas kunna informera de försäkrade om arbetsskadeförsäkringen och hur handläggningen av ärenden går till inom en arbetsskadeenhet. Som ett stöd för detta arbete föreslår jag att arbetsskadeenheterna ska inrätta jourtelefoner dit kassornas handläggare kan vända sig med allmänna frågor. 
 Jag anser det dock viktigt att arbetsskadeenheterna lämnar en information direkt till dem som ansöker om ersättning enligt lagen om arbetsskadeförsäkring. Därför föreslår jag att en arbetsskade- enhet, när en ansökan om ersättning kommit in, ska lämna den för- säkrade en övergripande information om hur handläggningen kommer att gå till. 
 Informationen bör inledningsvis vara utformad som en bekräf- telse på att arbetsskadeenheten mottagit ansökan. Det får väl anses som något av ett minimikrav att den försäkrade ska inte behöva sväva i tvivelsmål om ansökan har tagits emot. Givetvis bör det framgå vid vilken arbetsskadeenhet ärendet handläggs, samt enhe- tens telefonnummer och postadress. 
 Därefter bör följa en redogörelse för hur handläggning och utredning kommer att ske. Det bör framgå att beslutsunderlaget i de flesta fall måste innehålla en beskrivning av de arbetsförhållan- den som kan ha orsakat skadan. Man bör informera om att arbets- skadeenheten kommer ta kontakt med den försäkrade för att få upplysningar om arbetsförhållanden. Man bör vidare upplysa om att information också kan komma att inhämtas från arbetsgivaren, det lokala facket (skyddsombud), företagshälsovård (om sådan finns) samt att den lokala försäkringskassan kan komma att ges i uppdrag att besöka arbetsplatsen för att göra en beskrivning av arbetet och arbetsförhållandena. 
 Man bör vidare informera om att medicinskt underlag, utlåtande eller journalkopior, kan komma att tas in från den behandlande läkaren eller från den sjukvårdsinrättning den försäkrade besökt. I 
 142 
  
 SOU 2002:80 
  
 Samverkan med övriga försäkringskassor 
  
 vissa fall kan arbetsskadeenheten behöva remittera den försäkrade till undersökning hos en specialist eller en yrkesmedicinsk klinik. 
 Den försäkrade bör vidare informeras om att arbetsskadeenheten kan komma att låta en försäkringsläkare titta på ärendet. Försäk- ringsläkaren som medicinskt sakkunnig och den rådgivande rollen bör särskilt betonas. 
 Information bör lämnas om att kommunicering kan komma att ske om ansökan inte kommer att bifallas fullt ut, och att den för- säkrade då har möjlighet att tillföra utredningen sådant som han eller hon anser saknas. 
 Slutligen bör det även finnas en redogörelse för hur beslut kom- mer att fattas och en redogörelse för arbetsskadenämnden och dess sammansättning. 
  
 8.8 
  
 Registerlagstiftningen 
  
 För att det ärendehanteringsstöd som jag beskrivit ovan i avsnitt 8.3 ska kunna nyttjas fullt ut mellan arbetsskadeenheterna och övriga försäkringskassor krävs att den s.k. registerlagstiftningen är utformad på ett sådant sätt att en gränsöverskridande tillgång till behövliga uppgifter är möjlig. 
 Registerlagstiftningen består av en mängd lagar som samtliga har det grundläggande syftet att skydda människor mot att deras per- sonliga integritet kränks genom behandling av personuppgifter. I socialförsäkringsregisterlagen (1997:934) anges vilka särskilda bestämmelser som gäller för behandling av personregister inom socialförsäkringens administration medan personuppgiftslagen (1998:204) innehåller generella regler om hur personuppgifter får behandlas. I den mån det inte finns några särskilda regler i social- försäkringsregisterlagen ska personuppgiftslagen tillämpas. 
 Socialförsäkringsregisterlagen 
 Regleringen i socialförsäkringsregisterlagen är huvudsakligen inriktad på innehållet i personregistren och behandlar frågor om vem som ska ha tillgång till registren, varifrån uppgifterna i regist- ren får hämtas, till vilka uppgifterna i registren får lämnas ut genom direktåtkomst eller utlämnande på medium för automatiserad behandling, hur sökning i registren får ske, hur registren ska gallras 
 143 
  
 Samverkan med övriga försäkringskassor 
  
 SOU 2002:80 
  
 och om hur information om innehållet i registren ska lämnas till de registrerade. 
 Enligt 3 § socialförsäkringsregisterlagen får socialförsäkrings- registren användas för sådan handläggning och sådana förberedande uppgifter som de allmänna försäkringskassorna, Premiepensions- myndigheten och Riksförsäkringsverket har att sköta enligt lag, förordning eller särskilt beslut av regeringen. Registren får även användas för uppföljning, utvärdering, tillsyn och statistikfram- ställning i nämnda verksamhet. 
 Ett socialförsäkringsregister får innehålla uppgifter om en per- son som förekommer eller kan komma att förekomma i ett ärende som omfattas av lagen. En förutsättning för att personuppgifter ska få registreras är dock att dessa är av betydelse för handläggningen av ärendet. 
 De personuppgifter som får registreras delas enligt 6 § in i all- männa och särskilda ärendeuppgifter. Allmänna ärendeuppgifter är t.ex. sådant som uppgifter om adress, civilstånd och födelseort medan särskilda ärendeuppgifter är uppgifter om sådana personliga och ekonomiska förhållanden som är av betydelse för handläggning av ett ärende. 
 Enligt 7 § socialförsäkringsregisterlagen gäller som huvudregel att särskilda ärendeuppgifter som är av sådant slag som avses i per- sonuppgiftslagen (jfr 13 och 21 §§ den lagen) om känsliga person- uppgifter och uppgifter om lagöverträdelser som innefattar brott m.m., inte får registreras i socialförsäkringsregister. I vissa särskilt angivna fall medges dock undantag från huvudregeln om begräns- ningar för registrering av uppgifter. Ett sådant undantag finns i 11 § som lyder: 
 Socialförsäkringsregister som förs särskilt för en allmän försäkrings- kassa eller ett lokalt organ inom denna, för Premiepensionsmyndig- heten eller för Riksförsäkringsverket för handläggning av ärenden får innehålla handlingar som har kommit in eller framställts i ett ärende. För uppgifter i sådana handlingar gäller inte de begränsningar som följer av  
 7–10 
  §§, om uppgifterna har lämnats i ärendet eller behövs för handläggningen av detta. Lag (1998:687). 
 Paragrafen tar sikte på s.k. elektroniska akter. I en elektronisk akt samlas den information som behövs för handläggningen av ett ärende. Akten skapas genom att inkomna handlingar läses in (skannas) i ett datorbaserat system. I akten kan handläggaren göra tjänsteanteckningar och lagra t.ex. promemorior som framställts i 
 144 
  
 SOU 2002:80 
  
 Samverkan med övriga försäkringskassor 
  
 ärendet. Elektroniska akter ingår i det ärendehanteringssystem som nu successivt införs på försäkringskassorna. Ärendehanterings- stödet kommer till en början att omfatta förmånsslagen sjukpen- ning, samordnad rehabilitering, tillfällig föräldrapenning och sam- ordnad rehabilitering. Som jag tidigare anfört är det enligt min mening angeläget att också förmånsslaget arbetsskadelivränta så snart som möjligt inkluderas i ärendehanteringsstödet. 
 Innehållet i elektroniska akter skyddas av särskilda bestämmelser om direktåtkomst i 14 § socialförsäkringsregisterlagen. Med direkt- åtkomst avses tillgång till ett register, helt eller delvis, via en dator. Den som har direktåtkomst kan på egen hand söka i registret men inte bearbeta eller ändra befintliga uppgifter. 
 Riksförsäkringsverket och de allmänna försäkringskassorna, får enligt gällande lagstiftning, ha direktåtkomst till uppgifter i social- försäkringsregister som förs  
 gemensamt  
 för verket och försäkrings- kassorna. Om det behövs för handläggning av ärenden eller förbe- redande åtgärder för sådan handläggning får även Premiepensions- myndigheten ha direktåtkomst till sådant register. Direktåtkomst till uppgifter i socialförsäkringsregister som förs särskilt för en all- män försäkringskassa får endast den försäkringskassan ha. Om ett register förs särskilt för ett lokalt organs (med lokalt organ åsyftas lokalkontoren men också andra existerande eller framtida organi- satoriska enheter) verksamhetsområde inom försäkringskassan får dock endast det lokala organet ha direktåtkomst till uppgifterna. Direktåtkomst till uppgifter i socialförsäkringsregister som förs särskilt för Premiepensionsmyndigheten får endast den myndig- heten ha. Om det behövs för handläggning av ärenden eller förbe- redande åtgärder för sådan handläggning får dock även en allmän försäkringskassa och Riksförsäkringsverket ha direktåtkomst till ett sådant register med undantag för sådana handlingar som avses i bestämmelserna om elektroniska akter. Direktåtkomst till uppgif- ter i socialförsäkringsregister som förs särskilt för Riksförsäkrings- verket får endast verket ha. Om det behövs för handläggning av ärenden eller förberedande åtgärder för sådan handläggning får dock även en allmän försäkringskassa och Premiepensionsmyndig- heten ha direktåtkomst till ett sådant register med undantag för sådana handlingar som avses i bestämmelserna om elektroniska akter. 
 Allmänt gäller att behörighet för direktåtkomst till uppgifter i socialförsäkringsregister endast får ges till den som behöver ha till- gång till uppgifterna för att kunna utföra sitt arbete. 
 145 
  
 Samverkan med övriga försäkringskassor 
  
 SOU 2002:80 
  
 Vilka problem innebär dagens lagstiftning vid en koncentrering? 
 I dag är det endast socialförsäkringsregister som förs särskilt för en allmän försäkringskassa (eller ett lokalt organ inom denna) som i s.k. elektroniska akter får innehålla känsliga uppgifter, t.ex. upp- gifter om hälsa. Till sådana elektroniska akter, som ingår i ärende- hanteringsstödet, får endast den registerförande kassan (eller i förekommande fall dess lokala organ) ha direktåtkomst. 
 Under förutsättning att arbetsskadeenheterna, så som jag före- slagit, organisatoriskt kommer att tillhöra värdkassan skulle med dagens lagstiftning ömsesidig åtkomst till behövliga uppgifter kunna ske mellan arbetsskadeenheterna och de lokalkontor som tillhör värdkassan. (Detta med undantag för sådana eventuellt före- kommande register som förs särskilt vid ett lokalkontor eller annan organisatorisk enhet.) Arbetsskadeenheternas geografiska upptag- ningsområde sträcker sig emellertid utanför värdkassornas och vid sådant förhållande medger dagens lagstiftning inte behövlig åtkomst till de register som förs vid andra kassor än värdkassan. 
 Registerlagstiftningen under översyn 
 Socialförsäkringsregisterlagen inom socialförsäkringens administ- ration är för närvarande föremål för en omfattande översyn. I det arbete som pågår behandlas bl.a. den problematik kring gränsöver- skridande tillgång till uppgifter som jag ovan konstaterat blir ett faktum vid en koncentration av det slag som jag föreslår. Jag förut- sätter att Regeringen vid sitt ställningstagande till ett kommande förslag om förändringar i socialförsäkringsregisterlagen, beaktar vikten av att tillgången till elektroniska akter inte begränsas geo- grafiskt. Reglerna bör, enligt min mening, istället få en utformning som utgår från den enskilde tjänstemannens behov av uppgifter och som medför en för arbetsskadeenheterna och lokalkontoren utan- för värdkassans verksamhetsområde, ömsesidig tillgång till de elektroniska akterna. 
 146 
  
 9 
  
 Beslutsordning och beslutsfunktion 
  
 Mina förslag:  
 Jag föreslår att ett nytt beslutsorgan, benämnt arbetsskadenämnd, inrättas. Arbetsskadenämnden ska bestå av fem ledamöter och vara beslutsför med fyra. Jag föreslår att nämndens ordförande ska ha avlagt juri.kand.- eller juristexa- men. En ledamot ska utses på förslag av Socialstyrelsen och vara läkare inom yrkes- och miljömedicin eller vid företagshälsovår- den. Ytterligare en ledamot ska utses på förslag av Arbetsmiljö- verket och vara sakkunnig i arbetsmiljöfrågor vid verkets avdel- ning för arbetsmiljöinspektion. Avslutningsvis föreslår jag att två ledamöter som ska tillföra kunskap om förhållanden på arbetsmarknaden ska utses efter förslag från styrelsen för den försäkringskassa dit arbetsskadeenheten hör. Jag pekar i avsnit- tet också på den praxis som innebär att en försäkrad inte har rätt till ett fastställelsebeslut om att arbetsskada föreligger. 
  
 9.1 
  
 Inledande förutsättningar 
  
 Enligt direktiven ska utredningen föreslå en  
 beslutsordning  
 som ger förutsättningar för ett effektivt och rättssäkert beslutsfattande i arbetsskadeärenden.  
 Beslutsfunktionen  
 ska anpassas till den nya organisationen. Vid överväganden om sammansättning av den nya beslutsfunktionen ska utredaren, enligt direktiven, beakta behovet av sakkunskap, förmåga att värdera bevisning och kunskaper om arbetsmarknaden och arbetsmiljöfrågor. 
 147 
  
 Beslutsordning och beslutsfunktion 
  
 SOU 2002:80 
  
 Försäkringskassornas handläggningsregler i dag 
 De allmänna försäkringskassorna är fristående juridiska personer men betraktas i olika sammanhang som förvaltningsmyndigheter. Det medför bl.a. att förvaltningslagens bestämmelser gäller för kassornas ärendehandläggning. I de fall det finns avvikande regler i speciallag, t.ex. i lagen om arbetsskadeförsäkring, får dessa före- träde framför förvaltningslagen. Beslutsförfarandet kan ses som en del av ärendehandläggningen och styrs även det i första hand av reglerna i förvaltningslagen. 
 I nyligen utkomna SOU 2001:47 En handläggningslag föreslås att det – utöver bestämmelserna i förvaltningslagen – ska finnas en generell handläggningslag, som bl.a. ska gälla för de allmänna för- säkringskassorna. Det har beslutats att förslaget om en särskild handläggningslag ska ingå i den pågående utredningen (S 2001:04) om samordning av socialförsäkringslagarna (SamSol), som ska pre- sentera sitt uppdrag senast vid utgången av år 2003. Eftersom mitt uppdrag presenteras dessförinnan utgår jag endast från de nu gällande reglerna i förvaltningslagen. 
 Socialförsäkringsnämndens sammansättning 
 En socialförsäkringsnämnd består av sju ledamöter. En av dem är ordförande och en vice ordförande. Det är försäkringskassans sty- relse som utser ledamöterna. Fem av dem ska utses på förslag av de politiska partier som finns representerade i det eller de landsting eller den eller de kommuner som utgör försäkringskassans verk- samhetsområde. De övriga två ledamöterna ska utses på förslag av de organisationer på arbetsmarknaden som finns representerade inom försäkringskassans verksamhetsområde. Mandatperioden för socialförsäkringsnämndens ledamöter är fyra år. 
 Socialförsäkringsnämndens roll 
 Ärenden om arbetsskadelivränta och särskild efterlevandelivränta avgörs alltid av socialförsäkringsnämnd. Nämnden ska även avgöra i annat ärende uppkommen fråga huruvida den försäkrade har fått en arbetsskada till följd av annat än olycksfall. Om det gäller annan ersättning enligt lagen om arbetsskadeförsäkring, t.ex. kostnader för särskilda hjälpmedel, fattas beslut istället av en tjänsteman hos 
 148 
  
 SOU 2002:80 
  
 Beslutsordning och beslutsfunktion 
  
 försäkringskassan. Socialförsäkringsnämnderna fattar även beslut i motsvarande frågor enligt lagen om statligt personskadeskydd samt i flera ärendeslag utanför arbetsskadeförsäkringen. 
 En socialförsäkringsnämnd sammanträder normalt var fjortonde dag och behandlar omkring 40 ärenden per sammanträde, mellan fem och tio av dessa är arbetsskadeärenden. 
 Om socialförsäkringsnämnden tidigare har beslutat i ett ärende och beslutet inte har prövats av domstol, ska nämnden ändra beslutet om det visar sig innehålla någon sådan uppenbar oriktighet som följer av 20 kap. 10 a § AFL. En sådan ändring kan ske antingen på begäran av den beslutet rör eller på försäkringskassans eget initiativ. Om en försäkrad begär ändring enligt 20 kap. 10 a § AFL av ett beslut som har fattats av socialförsäkringsnämnd, bedömer en tjänsteman om det finns förutsättningar att ändra beslutet. Socialförsäkringsnämnden behöver bara pröva ärendet om tjänstemannen bedömer att en ändring kan vara aktuell (FÖD 1991:26). 
 Ett beslut som har fattats av socialförsäkringsnämnd överklagas till allmän förvaltningsdomstol där länsrätt är första instans. Den myndighet som först beslutat i saken ska vara den enskildes mot- part vid ett överklagande till domstol, det framgår av 7 a § förvalt- ningsprocesslagen (1971:291). Det innebär att när den enskilde överklagar försäkringskassans beslut är det kassan som är den enskildes motpart i domstolen. Om en fråga har avgjorts av socialförsäkringsnämnd, ska nämnden företräda försäkringskassan om kassan ska föra det allmännas talan i målet. En socialförsäk- ringsnämnd får bemyndiga en tjänsteman att företräda nämnden vid domstol (18 kap. 17 § AFL). 
 Specialisering av nämnder 
 Varje socialförsäkringsnämnd beslutar om samtliga ärendeslag som enligt lagen om arbetsskadeförsäkring eller annan författning ska avgöras av en nämnd. Om det finns särskilda skäl får försäkrings- kassans styrelse besluta att ett eller flera slags ärenden endast ska beslutas av någon eller några av nämnderna inom kassans verksam- hetsområde (jfr 18 kap. 16 § AFL). Denna möjlighet till specialise- ring av nämnder bör enligt förarbetena utnyttjas restriktivt och endast när den kan motiveras av starka organisatoriska eller eko- nomiska skäl (prop.1997/98:41 s. 88). 
 149 
  
 Beslutsordning och beslutsfunktion 
  
 SOU 2002:80 
  
 Den nuvarande beslutsordningen 
 Beslut i socialförsäkringsnämnd fattas efter föredragning av en tjänsteman hos försäkringskassan. Föredraganden ska ha goda kun- skaper om regelsystemet och kunna ge nämndens ledamöter den information som de behöver i sitt beslutsfattande. Det är föredra- gandens uppgift att vara expert på de materiella och formella regler som gäller. 
 En socialförsäkringsnämnd är, enligt reglerna i lagen om allmän försäkring, beslutsför om fler än hälften av de ledamöter som får delta i sammanträdet är närvarande. 
 Själva beslutsfattandet i socialförsäkringsnämnden styrs av för- valtningslagens regler och inleds med ett s.k. acklamationsförfa- rande. Om någon ledamot begär omröstning sker den öppet och i enlighet med 18 § FL. 
 Om det förekommer avvikande mening bland ledamöterna eller hos föredraganden ska denna, enligt 18 kap. 18 § AFL, anmälas innan sammanträdet är slut. 
  
 9.2 
  
 Arbetsskadenämnder 
  
 Jag föreslår att ett nytt beslutsorgan, benämnt  
 arbetsskadenämnd 
 , inrättas. Arbetsskadenämnden ska bestå av fem ledamöter. En av den ska vara ordförande. Arbetsskadenämnden föreslås vara beslutsför med fyra ledamöter närvarande. Eftersom arbetsskade- enheternas geografiska ansvarsområden kommer att sträcka sig utanför värdkassornas och arbetsskadenämnderna därigenom inte blir någon enskild kassas angelägenhet bör inte heller någon enskild kassastyrelse få utse ordförande och ledamöter. På grund härav och för att säkerställa ett oberoende gentemot värdkassan förslår jag att såväl ordföranden som övriga ledamöter ska utses av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. 
 Det totala antalet arbetsskadeärenden som i dag avgörs av socialförsäkringsnämnderna uppgår till omkring 20 000 per år medan arbetsskadenämnderna förväntas få ca 30 000 arbetsskade- ärenden per år att avgöra. Socialförsäkringsnämnderna, som behandlar en mängd ärendeslag av olika svårighetsgrad, avgör omkring 1 000 ärenden per år och nämnd. Med hänsyn till just arbetsskadeärendenas svårighetsgrad och speciella karaktär kan ett beslutsorgan som enbart hanterar arbetsskadeärenden inte förvän- 
 150 
  
 SOU 2002:80 
  
 Beslutsordning och beslutsfunktion 
  
 tas avgöra fler än omkring 850 ärenden per år och nämnd. Om 30 000 arbetsskadeärenden ska avgöras årligen och om en arbets- skadenämnd kan hantera 850 ärenden per år behövs det 35 sådana nämnder. 
 Det är inte rimligt att tänka sig annat än att ledamöterna utses inom eller i närheten av de orter där arbetsskadeenheterna ligger. Det inslag av lokal förankring och den kännedom om t.ex. lokala arbetsplatsförhållanden som ryms i det nuvarande systemet upphör därmed. Det nya beslutsorganets syfte är emellertid inte att bistå med kunskaper om lokal förhållanden. Tonvikten läggs istället vid ledamöternas formella och övergripande sakkunskaper. 
  
 9.2.1 
  
 Arbetsskadenämndens sammansättning 
  
 Att besluta i arbetsskadeärenden kräver särskilda kunskaper inom flera skilda områden. Beslutsfattaren ställs ofta inför komplicerade bedömnings- och bevisfrågor. Förutom förmåga att värdera bevis- ning krävs vid ställningstagandet också goda kunskaper om de berörda regelsystemen och deras bakgrund samt om den praxis som gäller på området. Inom beslutsorganet måste också finnas kunskap om hur de olika trygghetssystemen står i förhållande till varandra. För att tillgodose dessa behov av framför allt juridiskt vetande, föreslår jag att nämndens ordförande ska ha avlagt jur.kand.- eller juristexamen. En ordförande i en arbetsskadenämnd bör vara väl förtrogen med förvaltningslagen samt ha goda kunskaper om sek- retesslagstiftningen och andra regler som styr en offentlig myndig- hets verksamhet. Det framstår därför som mest lämpligt att ordfö- randen har förvaltningsrättslig bakgrund. Inget hindrar dock att även en erfaren jurist inom den privata sektorn kan utses till ordfö- rande. 
 I de pensionsdelegationer, som fr.o.m. den 1 januari 1987 ersat- tes av socialförsäkringsnämnder ingick två av Riksförsäkringsverket utsedda läkare. Då socialförsäkringsnämnderna infördes avskaffa- des läkarrepresentationen. I förarbetena betonades istället läkarens roll vid beredningen av ärendet och framhölls bl.a. att de rent medicinska synpunkter som en läkare kan ge i ett ärende bör tillfö- ras ärendet under beredningsstadiet så att den försäkrade har möj- lighet att bemöta ärendet (se bl.a. 1985/86:SfU 12 s. 9). 
 I ett sådant kunskapsbaserat beslutsorgan som nu föreslås anser jag att den medicinska sakkunskapen har en given plats. En av 
 151 
  
 Beslutsordning och beslutsfunktion 
  
 SOU 2002:80 
  
 nämndens ledamöter ska därför utses på förslag av  
 Socialstyrelsen  
 och vara läkare inom  
 yrkes- och miljömedicin  
 eller verksam inom  
 företagshälsovård 
 . Förvaltningslagens regler om kommunikation gäller självfallet för nya uppgifter som tillförts ärendet vare sig det görs av den medicinskt sakkunnige eller av någon av de övriga ledamöterna. Att den medicinska sakkunskapen finns representerad i nämnden innebär inte att kraven på det medicinska underlaget under beredningsstadiet kommer att minska. 
 För att inom nämnden ytterligare förstärka sakkunskapen i fråga om arbetsmiljö samt om sambandet mellan arbetsmiljö och sjuk- dom, föreslår jag att  
 Arbetsmiljöverket  
 lämnar förslag på en ledamot som är sakkunnig i arbetsmiljöfrågor vid verkets avdelning för arbetsmiljöinspektion. 
 Av stor vikt vid tillämpningen av arbetsskadelagstiftningen är också en god kännedom om de villkor och de allmänna förhållan- den som råder på arbetsmarknaden. Detta framgår också av direkti- ven. För att tillgodose behovet av sådana kunskaper kan det enligt min uppfattning vara naturligt och värdefullt att låta representanter för arbetsmarknadens parter ingå i arbetsskadenämnderna. Vid mina samråd med representanter för arbetsmarknadens centrala parter har jag bland annat tagit upp frågan om medverkan som beslutsfattare i arbetsskadenämnd. 
 Föreningen Svenskt Näringsliv har vid diskussion om tillsät- tande av ledamöter i arbetsskadenämnder erinrat om sitt princi- piella ställningstagande i förhållande till medverkan i socialförsäk- ringsnämnder och andra beslutsorgan inom myndigheter. Svenskt Näringsliv representeras inte i sådana nämnder med hänsyn till att det inte är förenligt med en medlemsorganisations intresse att medverka vid myndighetsutövning. Det är också skälet till att Svenskt Näringsliv sannolikt inte skulle föreslå någon representant i en framtida arbetsskadenämnd med beslutsuppgift. Svenska Kommunförbundet och Landstingsförbundet har inte haft några invändningar mot mina tankegångar att låta arbetsmarknadens parter lämna förslag till ledamöter i arbetsskadenämnderna. Arbetsgivarverket har givit uttryck för en principiell tveksamhet till att nominera kandidater 
 LO har särskilt betonat vikten av att arbetsmarknadens parter är företrädda i arbetsskadenämnderna. TCO har sedan lång tid ansett det angeläget att parterna har representation i socialförsäkrings- nämnderna, framför allt i sådana ärenden där kunskaper om för- hållandena i arbetslivet är viktig. Att arbetsskadeärenden kan 
 152 
  
 SOU 2002:80 
  
 Beslutsordning och beslutsfunktion 
  
 komma att föras över i en ny organisation ändrar inte den inställ- ningen. Dessutom är bedömningen av arbetsskador en sådan ärendetyp där arbetslivskunskapen är viktig. SACO har informerat mig om att man inte har för avsikt föreslå några representanter som beslutsfattare i sådana nämnder. SACO anser inte att det ingår i organisationens uppdrag att medverka vid myndighetsutövning gentemot enskilda medlemmar. 
 Jag kan alltså konstatera att de privata arbetsgivarna och en av löntagarorganisationerna klart deklarerat ett principiellt ställnings- tagande mot att medverka i arbetsskadenämnderna. Jag har därför med företrädare för Arbetsmarknadsverket diskuterat möjligheten att tillgodose behovet av kunskaper om arbetsmarknaden genom att verket lämnar förslag på tjänstemän verksamma vid länsarbets- nämnd eller arbetsförmedling som ledamöter i arbetsskadenämn- der. Verket har dock inte funnit det möjligt att inom ramen för sitt uppdrag avstå personella resurser för medverkan i de föreslagna arbetsskadenämnderna. Därmed ser jag inga möjligheter att lägga ett förslag där tjänstemän inom Arbetsmarknadsverket skulle kunna tillföra det behov av kunskap om förhållanden på arbets- marknaden som kan finnas inom en arbetsskadenämnd. 
 Jag konstaterar att behovet av kunskaper om arbetsmarknaden inte kan tillgodoses på annat sätt än genom att ledamöter med bred arbetslivserfarenhet ingår i arbetsskadenämnderna. I socialförsäk- ringsnämnderna sker detta genom att försäkringskassans styrelse utser två ledamöter på förslag av de organisationer på arbetsmark- naden som finns representerade inom kassans verksamhetsområde. Inför den nya mandatperiod för socialförsäkringsnämnderna som inleds i april 2003 finns det, så vitt är känt, inga planer på att ändra vare sig nämndernas sammansättning eller nomineringsförfarandet vid tillsättning av nämnder. Detta tyder enligt min uppfattning på att regeringen anser att nuvarande ordning fungerar tillfreds- ställande. Av den anledningen föreslår jag att två representanter från arbetsmarknaden ska ingå i arbetsskadenämnderna. 
 Arbetsskadenämnderna kommer att knytas till arbetsskade- enheterna. För att ledamöterna i en nämnd ska kunna utföra sitt uppdrag under rimliga villkor förutsätter jag att ledamöterna kom- mer att vara bosatta på, eller i närheten av, den ort där enheten är belägen. Av den anledningen anser jag att de ledamöter som ska tillföra kunskap om förhållanden på arbetsmarknaden ska utses efter förslag från styrelsen för den försäkringskassa dit arbets- skadeenheten hör. 
 153 
  
 Beslutsordning och beslutsfunktion 
  
 SOU 2002:80 
  
 Jag vill i detta sammanhang poängtera att det är viktigt att arbetsskadenämnderna får en så allsidig ålderssammansättning som möjligt samt att en jämn fördelning mellan kvinnor och män efter- strävas bland ledamöterna. 
  
 9.2.2 
  
 Arbetsskadenämndens roll 
  
 Ett ärende angående livränta till den försäkrade och i annat ärende uppkommen fråga om den försäkrade har ådragit sig arbetsskada till följd av annat än olycksfall samt ärende angående särskild efterlevandelivränta, ska enligt 8 kap, 4 § LAF i sin nuvarande lydelse, avgöras av socialförsäkringsnämnd. Regeringen får dock meddela föreskrifter om behörighet för tjänsteman hos försäk- ringskassan att avgöra ärenden som är av enkel beskaffenhet och inte angår livränta till den försäkrade eller särskild efterlevande- livränta. 
 Det är min utgångspunkt att arbetsskadenämnderna ska vara ex- klusiva beslutsfattare och avgöra samtliga de arbetsskadeärenden enligt lagen om arbetsskadeförsäkring och lagen om statligt per- sonskadeskydd som i dag avgörs av socialförsäkringsnämnderna. I fråga om sådana ärenden som rör samordning av olika förmånsslag har jag emellertid, av praktiska och tidsbesparande skäl, i tidigare avsnitt föreslagit att socialförsäkringsnämnderna även i framtiden ska fatta beslut i samordningsfrågan i sådana fall där en redan utgående livränta ska samordnas med annat förmånsslag som socialförsäkringsnämnd beslutar om. 
 Arbetsskadenämnderna ska på motsvarande sätt som socialför- säkringsnämnderna ändra uppenbart oriktiga beslut, dvs. 20 kap. 10 a § AFL ska vara tillämplig liksom reglerna i 20 kap. 11 § AFL om överklagande till allmän förvaltningsdomstol. Vad som nu gäller socialförsäkringsnämnderna roll som part i domstol ska på motsvarande sätt gälla arbetsskadenämnderna. 
 Beträffande beslutsordningen som sådan förslås inte några änd- ringar. Det formella tillvägagångssättet vid beslutsfattandet ska för arbetsskadenämnderna, liksom för socialförsäkringsnämnderna, styras av gällande regler i förvaltningslagen, förvaltningsprocess- lagen och de specialregler som finns i lagen om allmän försäkring och lagen om arbetsskadeförsäkring. 
 Riksförsäkringsverket utövar enligt lagen om allmän försäkring tillsyn över de allmänna försäkringskassorna. Tillsynsansvaret 
 154 
  
 SOU 2002:80 
  
 Beslutsordning och beslutsfunktion 
  
 kommer därmed att omfatta även arbetsskadenämndernas verk- samhet. 
  
 9.3 
  
 Utredningsekonomi – att välja den lättaste vägen 
  
 Jag har tidigare i detta betänkande lämnat förslag på en koncentre- rad handläggning av arbetsskadeförsäkringen och pekat på ett del- vis nytt sätt att arbeta. Det finns dock anledning att även aktuali- sera de möjligheter som finns att inte driva utredningen längre än som är absolut nödvändigt vid handläggnigen av en ansökan om arbetsskadeersättning. 
 Den mest betydelsefulla ersättningsformen i arbetsskadeförsäk- ringen är livräntan. Även om alla förutsättningar för rätt till livränta inte är uppfyllda kan en försäkrad ändå ha önskemål om att få frå- gan om arbetsskada prövad. Ansökningar om ersättning kan styras av olika motiv. Den försäkrades kan ha ett allmänt önskemål om bekräftelse på att hennes eller hans sjukdomsbesvär är arbetsrelate- rade, en ansökan kan också styras av reglerna om hur semesterlön ska beräknas eller den försäkrade kan vilja använda ett beslut om arbetsskada för att ställa krav på ersättning från ett kollektivavtalat kompletterande system. Kassans skyldighet att pröva ansökningar är begränsad i lagen om arbetsskadeförsäkring. Prövning ska endast ske för att bestämma rätten till ersättning enligt lagen (8 kap. 3 § LAF). För att denna bestämmelse ska ha någon praktisk betydelse när de försäkrade ges en möjlighet att ansöka om ersättning är det viktigt att upprätthålla en tillämpning av den praxis som innebär att en försäkrad inte har rätt till ett fastställelsebeslut om att arbets- skada föreligger (se FÖD 1981:8). 
 Av Riksförsäkringsverkets vägledning  
 Ersättning enligt lagen om arbetsskadeförsäkring  
 (2001:4) framgår enligt min uppfattning inte tillräckligt klart att en försäkringskassa inte har en skyldighet att vid en ansökan om ersättning, i de fall det inte är en nödvändig för- utsättning, även pröva frågan om arbetsskada föreligger. Är för- hållandena i ett enskilt ärende sådana att förutsättningarna för rätt till ersättning inte är uppfyllda, oavsett om arbetsskada föreligger, ska utredningen inte drivas längre än vad som är nödvändigt för ett korrekt avslagsbeslut. Man ska med andra ord hoppa över staketet där det är som lägst. 
 En arbetsskadeutredning kan sägas bestå av några huvudsakliga delar. Den första frågan är givetvis om den som ansöker om ersätt- 
 155 
  
 Beslutsordning och beslutsfunktion 
  
 SOU 2002:80 
  
 ning verkligen är försäkrad, dvs. att han eller hon tillhör gruppen förvärvsarbetande eller tillhör den grupp som omfattas enligt 2 § förordningen (1977:284) om arbetsskadeförsäkring och statligt personskadeskydd (Allen). Om den som ansöker om ersättning omfattas av försäkringen krävs normalt en utredning av om den försäkrade varit utsatt för ett olycksfall eller någon annan skadlig inverkan i arbetet. Om så varit fallet behövs en utredning av de faktorer som talar för respektive emot att den försäkrades sjukdom eller skada uppkommit till följd av den konstaterade skadligheten i arbetet. I denna del gäller det främst att skaffa ett medicinskt underlag för bedömningen, men olika konkurrerande skadeorsaker kan även finnas i den försäkrades privatliv. Att ta ställning till om arbetsskada föreligger i ett enskilt fall kräver alltså i de flesta fall ett omfattande utredningsarbete. 
 Rätten till ersättning från arbetsskadeförsäkringen i form av liv- ränta kräver att arbetsskadan givit upphov till en nedsättning av arbetsförmågan som är minst en femtondel och inkomstförlusten ska uppgå till minst ett kvarts basbelopp. Vidare krävs att nedsätt- ningen av arbetsförmågan är av en viss varaktighet, den ska kvarstå under minst ett år. För att kunna ta ställning till varaktigheten i nedsättningen av arbetsförmågan krävs ett medicinskt besluts- underlag. 
 Som utredare bör man i ett inledande skede skaffa sig en preli- minär bedömning av om samtliga förutsättningar för rätt till liv- ränta, eller annan ersättning, verkar att vara uppfyllda. Låt mig ta några exempel. Om den försäkrade anmäler en skada till följd av olycksfall, och det av anmälan framgår att skadan inträffat under omständigheter som visar att det inte är i arbete bör utredningen inriktas på att enbart få ett beslutsunderlag i den frågan. Medicinskt underlag behöver givetvis inte infordras och någon inkomstutred- ning är självfallet inte nödvändig. Det samma gäller givetvis när omständigheterna tyder på att ett anmält färdolycksfall inte föran- letts av eller stått i tillräckligt nära samband med arbetet. 
 Om en försäkrad som ansöker om livränta inte är sjukskriven vid tidpunkten för prövningen kan det vara förnuftigt att inleda utred- ningen med att göra en preliminär bedömning av om en bestående inkomstförlust uppkommit till följd av den anmälda skadan. Tyder den inledande granskningen på att så inte är fallet, bör den fortsatta utredningen endast omfatta den försäkrades inkomstförhållanden före och efter skadan. Om den fortsatta utredningen visar att till- räckligt stor inkomstförlust inte uppkommit behöver arbetsskade- 
 156 
  
 SOU 2002:80 
  
 Beslutsordning och beslutsfunktion 
  
 nämnden inte ta ställning till frågan om arbetsskada i det enskilda fallet. Yrkandet kan och bör direkt avslås på grund av att inkomst- förlust inte uppkommit. 
 Eftersom de försäkrade genom ansökan själva styr tidpunkten när en arbetsskadeprövning ska initieras kommer sannolikt en rad ansökningar att lämnas in mycket tidigt i sjukfallen. Tyder diagnos och tillgängligt medicinskt underlag på att det är tveksamt om kra- vet på varaktighet i nedsättningen av arbetsförmågan är uppfyllt bör utredningen inledningsvis inriktas på ett underlag i den frågan. Om den fortsatta utredningen visar att prognosen är osäker kan arbetsskadenämnden avslå ansökan på den grunden. 
 Särskilt om beslut i ärenden om olyckfall 
 Av Riksförsäkringsverkets vägledning 2001:4 framgår att frågan om en försäkrad varit utsatt för ett olycksfall i arbete ska avgöras av socialförsäkringsnämnd när det föreligger ett yrkande på ersättning i form av livränta. Riksförsäkringsverkets tolkning har stöd i ett antal prövningar i länsrätt. 
 Enligt min uppfattning är denna beslutsordning inte rationell. Under den tid försäkringskassan även prövade rätt till ersättning i form av arbetsskadesjukpenning fattades beslut i fråga om olycks- fall i arbetet av tjänsteman. Det beslutet blev sedan även avgörande för den försäkrades rätt till annan ersättning, t.ex. livränta. Ett lagakraftvunnet beslut om att en olycksfallshändelse inte inträffat i arbetet, eller utgjort ett färdolycksfall, innebar alltså även att den försäkrade inte kunde bli berättigad till livränta. Idag prövar tjänsteman frågan om olycksfall i arbetet i de fall kravet på ersätt- ning avser annat än livränta, t.ex. vid tandskada. 
 Frågan om ett olycksfall inträffat i arbetet, eller om det inträffat under en färd som föranleddes av och stod i nära samband med arbetet (färdolycksfall), ska avgöras på grundval av bestämmelser i lagen och dess förarbeten samt med stöd av den omfattande praxis på detta område som utvecklats under åtskilliga decennier. Denna kunskap finns främst hos försäkringskassans tjänstemän. De arbetsskadenämnder jag föreslagit som beslutsfattare i arbetsskade- ärenden avses bland annat ha kunskaper om arbetsmarknaden och arbetsmiljöfrågor. Jag anser inte att dessa beslutsorgan är särskilt lämpade för att fatta beslut om att en olycksfallshändelse inte har inträffat i arbetet eller att en olycka har inträffat under en avvi- 
 157 
  
 Beslutsordning och beslutsfunktion 
  
 SOU 2002:80 
  
 kelse från den normala färdvägen mellan bostad och arbete. Antalet ärenden som ska beslutas i arbetsskadenämnder kommer att vara stort och det finns anledning att starkt ifrågasätta om nämnderna ska belastas med ärendeslag där deras särskilda kompetens saknar betydelse. Den beslutsordning som råder i dag innebär också onödig administrativ belastning på så sätt att föredragningsprome- moria ska upprättas, handlingar som tillförts ärendet ska biläggas, ärendet ska föras upp på föredragningslista, materialet ska kopieras och sändas till nämndens ledamöter och därefter föredras och beslutas vid nämndssammanträdet. 
 Under den utredningstid som stått till mitt förfogande har det inte varit möjligt att lämna ett förslag till författningsändring även i denna fråga. Jag anser dock att regeringen bör ge Riksförsäkrings- verket i uppdrag att komma med ett förslag som återställer den ordning där tjänsteman vid försäkringskassan har rätt att fatta beslut i fråga om olycksfall i arbetet. 
 158 
 10 Forumregel 
  
 Mina förslag 
 : Jag föreslår att beslut som har fattats vid en arbetsskadenhet, ska överklagas till den länsrätt inom vars dom- krets den försäkrade är folkbokförd vid tiden för överklagandet. Om den försäkrade inte är folkbokförd i Sverige föreslås att överklagandet ska ske till Länsrätten i Stockholms län. 
  
 10.1 
  
 Inledande förutsättningar 
  
 Utredningen har i uppdrag att lämna förslag på en särskild forum- regel för de allmänna förvaltningsdomstolarna som medför att arbetsskademålen, liksom i dag, sprids till de olika länsrätterna. Den ordning som enligt direktiven i första hand bör övervägas är att låta försäkringskassans beslut i arbetsskadeärenden överklagas till den länsrätt inom vars domkrets den enskilde är folkbokförd vid tiden för överklagandet. 
 Beslut i arbetsskadeärenden överklagas till allmän förvaltnings- domstol (8 kap. 12 § LAF jfr m. 20 kap. 11 § AFL). Enligt den allmänna forumregel som i dag gäller för de allmänna förvaltnings- domstolarna ska ett beslut överklagas till den länsrätt inom vars domkrets ärendet först prövats, om det inte för ett visst slag av mål föreskrivs annat i lag eller förordning (14 § andra stycket lagen om allmänna förvaltningsdomstolar, LAFD). 
 Den allmänna forumregeln trädde i kraft den 1 oktober 1994. I förarbetena (prop. 1993/94:133 s. 32) till bestämmelsen framhölls som en principiell utgångspunkt att så många måltyper som möjligt bör förekomma i alla länsrätter. Detta bl.a. för att kunna upprätt- hålla en ordning där länsrätterna har generell kompetens inom för- valtningsrättsskipningen. Även vikten av lokal förankring betona- des. 
 159 
  
 Forumregel 
  
 SOU 2002:80 
  
 Principen att så många måltyper som möjligt ska förekomma i alla länsrätter, är alltjämt rådande. Det framgår bl.a. av Ferguson departementets nyligen remissbehandlade promemoria Översyn av den allmänna forumregeln i 14 § andra stycket och omröstnings- regeln i 26 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar. Bakgrunden till översynen är bl.a. de senaste årens regionalisering av förvaltningsmyndigheter som medfört att vissa myndigheter numera har större verksamhetsområden än länsrätternas domkret- sar. Översynen har skett i syfte att undersöka om en ny allmän forumregel, som t.ex. anknyter till den enskildes folkbokförings- ort, bättre än den nuvarande allmänna regeln kan tillgodose kraven att så många måltyper som möjligt ska förekomma i alla länsrätter, att förändringar i förvaltningsmyndigheternas organisation i minsta möjliga mån påverkar spridning av målen till länsrätterna samt att målen så långt det är möjligt och när det är lämpligt, handläggs av den länsrätt som geografiskt är närmast för den som ärendet berör. 
 I Justitiedepartementets promemoria görs bedömningen att den nuvarande forumregeln inte bör ändras och således den i dag tillämpade metoden med forumregler i specialförfattningar bör behållas och utnyttjas för att åstadkomma spridning av målen i de fall myndigheter regionaliseras. Vidare lämnas förslag till en sär- skild forumregel för arbetslöshetsförsäkringsmål som utgår från den enskildes folkbokföringsort vid tiden för överklagandet. 
  
 10.2 
  
 Ny forumregel 
  
 10.2.1 
  
 Folkbokföringsorten som utgångspunkt 
  
 Jag föreslår att beslut som har fattats vid en arbetsskadenhet, ska överklagas till den länsrätt inom vars domkrets den försäkrade är folkbokförd vid tiden för överklagandet. Om den försäkrade inte är folkbokförd i Sverige föreslås att överklagandet ska ske till Läns- rätten i Stockholms län. 
 Eftersom arbetsskadeärenden i dag handläggs vid samtliga för- säkringskassor innebär regeln i 14 § andra stycket LAFD att arbets- skademålen också sprids till alla länsrätter i landet. Vid en koncent- ration av handläggning till endast en eller ett fåtal enheter skulle en tillämpning av samma regel resultera i att endast en eller ett fåtal länsrätter skulle vara behöriga att pröva arbetsskademål i framtiden. Som framgår av redogörelsen ovan står ett sådant resultat stick i 
 160 
  
 SOU 2002:80 
  
 Forumregel 
  
 stäv med de principiella idéer som ligger bakom utformningen av forumreglerna inom förvaltningsrätten. 
 En särskild forumregel för arbetsskademål bör, enligt min upp- fattning, formuleras så att den försäkrade lätt kan inställa sig till muntlig förhandling. Förvaltningsprocessen är visserligen i huvud- sak skriftlig men om den enskilde begär det ska, enligt 9 § FPL, muntlig förhandling hållas om förhandling inte är obehövlig och inte heller särskilda skäl talar mot det. Det har under senare år bli- vit allt vanligare med muntliga inslag i processen. 
 Med hänsyn till att den försäkrade, vid en sådan koncentrerad handläggning som jag föreslår, i flertalet fall får långt till och där- med svårt att besöka handläggande försäkringskassa framstår det som än mer angeläget att den försäkrade ges en rimlig möjlighet att besöka länsrätten. Bestämmelsen i 15 § FPL, om ersättning till enskild som inställt sig till muntlig förhandling, är inte så utformad att man på grund av den kan bortse från den försäkrades behov av närhet till domstolen. 
 1  
 En forumregeln bör också vara formulerad på ett sådant sätt att det är så lätt som möjligt att avgöra vad som är rätt forum. 
 Vad som är rätt folkbokföringsort är reglerat och styrs av reg- lerna i folkbokföringslagen (1991:481). I förarbetena till den lagen uttalas att en utgångspunkt vid utformningen av folkbokförings- begreppet i folkbokföringen bör vara att den bosättningsbedöm- ning som görs av folkbokföringsmyndigheterna, utan behov av ytterligare prövning, kan användas inom så många samhällsområ- den som möjligt (prop. 1990/91:153 s. 90). Med folkbokförings- orten som utgångspunkt är det enkelt att avgöra vad som är rätt forum. Att som alternativ t.ex. välja faktisk vistelse- eller bosätt- ningsort förefaller mindre praktiskt och dessutom i strid med folk- bokföringslagens syfte att vara generellt användbar. 
 Ett ytterligare alternativ till att låta folkbokföringsorten vara sty- rande vore att utgå från en ort där den försäkrades arbetsplats är belägen. I sådant fall krävs emellertid en särskild utredning för att fastställa rätt forum. Fler argument mot en sådan lösning framförs nedan. 
 I fråga om forumregler är direktiven otvetydiga, min uppgift har varit att lämna förslag till hur arbetsskademål även fortsättningsvis 
  
 1  
 Enskild part, som inställt sig till muntlig förhandling, får tillerkännas ersättning av allmänna medel för kostnad för resa och uppehälle, om rätten finner att han skäligen bör ersättas för sin inställelse. Rätten får bevilja förskott på ersättningen. Närmare bestämmelser om ersättning och förskott meddelas av regeringen (15 § FPL). 
 161 
  
 Forumregel 
  
 SOU 2002:80 
  
 ska handläggas av en länsrätt som ligger nära den enskilde. Det hade givetvis varit intressant att diskutera huruvida de skäl som anförs för en koncentration av handläggningen på kassanivå, främst likartade bedömningar, även skulle kunna vara bärande vid ett ställ- ningstagande till utformningen av en forumregel. Jag har föreslagit att den koncentrerade handläggningen ska ske vid tre arbetsskade- enheter. Den forumregel som jag nu föreslår kommer att få till följd att beslut från arbetsskadeenheterna kommer att överklagas till samtliga länsrätter. Det går inte att frigöra sig från tanken att en arbetsskadeenhets entydiga ställningstagande i en principiell fråga kan komma att bedömas på skilda sätt i de olika länsrätterna. Leder domstolsprövningar till sådana resultat är det givetvis olyckligt för likformigheten. Med ett färre antal länsrätter hade det sannolikt varit enklare att uppnå enhetliga bedömningar. Jag vill dock påminna om att arbetsskadeenheterna, liksom Riksförsäkrings- verket, kan överklaga länsrättens domar hos kammarrätten. Genom att utnyttja den möjligheten, framför allt när det gäller principiella ställningstaganden, kan arbetsskadeenheterna själva bidra till att frågor som av länsrätterna bedömts olika, förs upp och praxis skapas. 
  
 10.2.2 
  
 Särskilt om utlandsboende 
  
 Arbetsskadeförsäkringen är en  
 arbetsbaserad  
 försäkring (3 kap. 5 § socialförsäkringslagen). Den som förvärvsarbetar i verksamhet här i landet omfattas av lagen om arbetsskadeförsäkring oavsett bosätt- ningsland. Jag föreslår att Länsrätten i Stockholms län ska vara behörig domstol för de utlandsboende. En alternativ lösning vore att som forum för de utlandsboende välja den länsrätt inom vars domkrets den försäkrades arbetsort är belägen. Som anförs ovan krävs i sådant fall en särskild utredning. Att låta arbetsorten vara utgångspunkt skulle för de flesta utlandsboende medföra en mer naturlig anknytning och en större geografisk närhet till domstolsorten. Det är å andra sidan vanligt att den försäkrade vid tidpunkten för domstolens prövning inte längre har någon anknytning kvar till den arbetsplats där skadan inträffade och kanske i dessa fall inte heller till Sverige. Syftet med att välja arbetsorten som utgångspunkt faller därmed. För att göra tillämpningen av en forumregel så enkel som möjlig föreslår jag istället att låta endast en länsrätt i landet, den i Stockholms län, vara behörig domstol för de utlandsboende. 
 162 
  
 11 
  
 Övergångsbestämmelser och förberedande åtgärder 
  
 Mina förslag 
 : Jag föreslår att ansvaret för handläggningen av arbetsskador stegvis överförs till arbetsskadeenheterna. Fr.o.m. den 1 juli 2003 ska enheterna hantera värdkassans balans och inkommande ärenden samt ansökningar enligt ny lagstiftning inom det geografiska ansvarsområdet. Fr.o.m. den 1 mars 2004 ska enheterna även hantera samtliga inkommande ansökningar inom det geografiska ansvarsområdet. Fr.o.m. den 1 januari 2005 hanterar enheterna samtliga arbetsskadeärenden. De för- säkringskassor som vid den tidpunkten lämnar över icke avgjorda ärenden till en arbetsskadeenhet ska lämna ersättning till enheten för utredningskostnaderna. 
  
 11.1 
  
 Inledande förutsättningar 
  
 Som tidigare redovisats har ett antal försäkringskassor, i varierande grad, koncentrerat handläggningen av arbetsskadeförsäkringen på länsnivå. I huvudsak sker dock hanteringen decentraliserat på för- säkringskassorna, och i maj 2002 skedde handläggning vid minst 92 lokalkontor. Antalet handläggare som då, på hel- eller deltid, arbe- tade med arbetsskadeförsäkringen var 487. Antalet ärenden som inkommer för försäkringsmässig prövning under år 2002 beräknas uppgå till minst 25 000. Därtill kommer de ca 25 000 ärenden som beräknas finnas i balans på kassorna. Det är alltså en omfattande verksamhet som ska styras över till de nya enheterna. 
 Enligt min uppfattning är det viktigt att de nya enheterna ges möjligheter att bygga upp sin verksamhet under rimliga villkor. Övertagande av nyanmälda skador och skador i balans måste ske i en takt som kan bedömas som rimlig. Ytterligare förutsättningar som måste uppmärksammas är följande. 
 163 
  
 Övergångsbestämmelser och förberedande åtgärder 
  
 SOU 2002:80 
  
 Beslut om enheternas lokalisering kan förväntas under våren 2003. Det innebär att de försäkringskassor inom vilka de nya enheterna ska inrymmas endast har några få månader på sig att anpassa verksamheten för de nya uppgifterna. Lämpliga lokaler måste anskaffas och anpassas. Kassornas internservice måste byggas ut m.m. 
  
 11.2 
  
 Ansvarsfördelning under år 2003 och 2004 
  
 I fråga om lokalisering av de föreslagna arbetsskadeenheterna har jag för södra delen av landet förordat ett val mellan Göteborg och Malmö/Lund, för den mellersta delen av landet har jag förordat ett val mellan Linköping och Örebro och för den norra delen har jag förordat Umeå. 
 Vid en koncentrering den 1 juli 2003 kommer de tre enheterna tillsammans, beroende på vilka orter som väljs, att ha tillgång till mellan 72 och 151 av landets totalt 487 handläggare. För de olika enheterna rör det sig enligt mitt förslag om ett sammanlagt rekry- teringsbehov mellan ca 212 och ca 292 handläggare. 
 De personella förutsättningarna vid de föreslagna värdkassorna och vid de föreslagna orterna är följande 
  
 Totalt antal arbetsskade- 
  
 Totalt antal arbetsskade- 
  
 handläggare vid kassan 
  
 handläggare på orten 
  
 Södra enheten 
  
 Malmö/Lund/Landskrona 
  
 50 
  
 13/7/7, totalt 27 
  
 Göteborg 
  
 109 
  
 55 
  
 Mellersta enheten 
  
 Örebro 
  
 9 
  
 4 
  
 Linköping 
  
 29 
  
 10 
  
 Norra enheten 
  
 Umeå 
  
 13 
  
 8 
  
 Som framgår av sammanställningen har ingen av de föreslagna kas- sorna all arbetsskadeadministration koncentrerad till en enda ort i länet. Detta kan få vissa konsekvenser för hur den framtida perso- naltillgången övergångsvis kan beräknas. 
 Erfarenheter från lokaliseringen av utlandsärenden till Gotland och yrkesskadeenheten till Söderhamn samt koncentrering av verk- samhet på kassanivå har visat att det är svårt att få handläggare att flytta med till den ort där verksamheten förläggs. Det är min 
 164 
  
 SOU 2002:80 
  
 Övergångsbestämmelser och förberedande åtgärder 
  
 bedömning att endast ett fåtal erfarna skadehandläggare, inom den egna eller andra kassor, kommer att välja att följa med eller söka sig till de nya arbetsskadeenheterna. Därmed kommer enheterna att vara hänvisade till att i stor omfattning rekrytera ny och oerfaren personal. Detta innebär att det kommer att uppstå ett omfattande utbildningsbehov inom arbetsskadeenheterna. Utbildning och handledning av nya skadehandläggare kommer initialt att leda till att produktiviteten sjunker något vid de tre enheterna. De hand- läggare inom de föreslagna kassorna som väljer att inte söka sig till enheten för den koncentrerade handläggningen kan lämpligen istället arbeta med respektive kassas ärenden enligt äldre lagstift- ning. 
 De redovisade personella förutsättningarna gör att jag inte finner det möjligt att föreslå att nuvarande balans av icke avgjorda ärenden omedelbart förs över till de tre nya enheterna. Ett sådant förslag skulle innebära att södra enheten skulle få en balans på drygt 10 000 ärenden, den mellersta och norra enheten skulle få mellan 7 000 och 8 000 ärenden var. Ingen av de föreslagna kassorna har för när- varande sådana resurser att de skulle klara av ett sådant övertagande av balanser. 
 Jag har tidigare redovisat den osäkerhet som gäller hur många försäkrade som efter den 1 januari 2003 kan komma att ansöka om ersättning enligt lagen om arbetsskadeförsäkring. Enligt min bedömning kan det komma att handla om ca 40 000 sådana ansök- ningar per år. Om dessa ansökningar fördelar sig mellan kassorna på samma sätt som ärenden för prövning fördelat sig tidigare kommer ca 15 700 ansökningar per år att inkomma inom den södra enhetens geografiska ansvarsområde, ca 12 500 inom den mellersta och ca 11 700 inom den norra enhetens område. Detta är ärende- strömmar av sådan storlek att jag inte heller kan föreslå att de nya enheterna den 1 juli 2003 kan ges ansvaret att ta emot alla ansök- ningar om ersättning. 
 Enligt min mening måste ärendebalanser och nya anmälningar fördelas enligt följande. Den 1 juli 2003 behåller varje försäkrings- kassa, och forsätter handlägga, sina ärenden i balans. Ansökningar där skadedagen är, eller uppges vara, före den 1 juli 2002 handläggs vid den kassa där den försäkrade är inskriven. Ansökningar där skadedagen är, eller uppges vara, den 1 juli 2002 eller senare tillförs de nya enheterna, i enlighet med föreslagna ansvarsområden. 
 Diskussionen ovan innehåller en oundviklig och påtaglig osäkerhet, nämligen bedömningen av hur ändringarna i arbets- 
 165 
  
 Övergångsbestämmelser och förberedande åtgärder 
  
 SOU 2002:80 
  
 skadeförsäkringen kommer att påverka intresset hos de försäkrade att lämna in en ansökan om ersättning. Om ökningen blir sådan som jag angivit kommer de nya enheterna inledningsvis att ha svårt att sänka sina balanser. Det kan till och med bli så att balanserna kommer att öka under en period. Detta gäller givetvis även övriga försäkringskassor. 
 Dock bedömer jag att de nya enheterna den 1 mars 2004 rimligen har rekryterat och utbildat personal så att de vid den tidpunkten kan överta administrationen av samtliga inkommande ärenden, dvs. anmälningar enligt såväl äldre som ny lagstiftning. Handläggare och inkommande ärenden fördelat per enhet bedöms vid den tidpunk- ten bli enligt nedanstående tabell. 
  
 Arbetsskadeenhet 
  
 Antal handläggare 
  
 Inkommande ärenden per år 
  
 Södra 
  
 143 
  
 15 700 
  
 Mellersta 
  
 114 
  
 12 500 
  
 Norra 
  
 106 
  
 11 700 
  
 Antalet ärenden per handläggare bedöms den 1 mars 2004 vara väl avvägt för att rimliga handläggningstider ska kunna upprätthållas och för att en besvärlig balanssituation inte på nytt ska uppkomma. Det gör att jag inte vill föreslå att den återstående balansen på för- säkringskassorna vid denna tidpunkt överförs till de nya enheterna. Detta bör enligt min mening ske först den 1 januari 2005. Vid den tidpunkten har övriga försäkringskassor under nio månader kunnat arbeta med sina respektive återstående balanser utan att behöva hantera några nyinkommande ärenden. Därmed bör balanserna vid utgången av år 2004 ha nedbringats till ett minimum, och kassorna har samtidigt haft skäligt med tid för att minska den personal som arbetat med arbetsskador. Följande figur beskriver hur övergången föreslås ske. 
 166 
 SOU 2002:80 Övergångsbestämmelser och förberedande åtgärder 
  
 Nuläge 
  
 Fr.o.m. den 1 juli 
  
 Fr.o.m. den 1 mars 
  
 Fr.o.m. den 1 januari 
  
 2003 
  
 2004 
  
 2005 
  
 LAF hanteras inom 
  
 Försäkringskassorna 
  
 Försäkringskassorna 
  
 Enheterna hanterar hela 
  
 försäkringskassorna 
  
 hanterar 
  
 sina 
  
 ba- 
  
 avarbetar 
  
 sina 
  
 ba- 
  
 arbetsskadeförsäkringen. 
  
 lanser 
  
 enligt 
  
 äldre 
  
 lanser. 
  
 lagstiftning. 
  
 Enheterna 
  
 hanterar 
  
 Enheterna 
  
 hanterar 
  
 värdkassans balans 
  
 även 
  
 alla 
  
 ansök- 
  
 och 
  
 inkommande 
  
 ningar 
  
 inom 
  
 det 
  
 ärenden samt 
  
 an- 
  
 geografiska 
  
 an- 
  
 sökningar 
  
 enligt ny 
  
 svarsområdet. 
  
 lagstiftning 
  
 inom 
  
 det geografiska an- 
  
 svarsområdet. 
  
 11.3 
  
 Ärenden kvar i balans hos försäkringskassorna den 1 januari 2005 
  
 Jag kommer som en avslutning på detta avsnitt att peka på vissa kritiska faktorer i samband med övergången till arbetsskadeenheter. En av dessa är att övriga försäkringskassor möjligen kan få svårt att få dagens erfarna handläggare att fortsätta med handläggningen av arbetsskadeförsäkringen fram till år 2005 eller till dess att balan- serna är avverkade. En sådan kompetensflykt kan leda till att vissa kassor inte kommer att kunna nedbringa sina balanser till noll under den tid som står till buds för detta arbete. 
 Det vore givetvis olyckligt för de försäkrade om beslutet att inrätta tre arbetsskadeenheter skulle leda till att hanteringen vid övriga försäkringskassor mer eller mindre går i stå. Det är dock min övertygelse att övriga kassor kommer att göra sitt bästa för att underlätta för arbetsskadeenheterna att ta över administrationen av arbetsskadeförsäkringen. Den solidariska känsla som finns inom försäkringskasserörelsen och medvetenheten om att kritik mot någon del av socialförsäkringen får bäras av hela administrationen kommer sannolikt att bidra till ansträngningar hos kassorna att göra sitt bästa. 
 För att undvika diskussioner och misstankar om att någon kassa inte tagit uppgiften att avverka balanserna på allvar lämnar jag även ett förslag med ekonomiska drivkrafter. Enligt min uppfattning bör den eller de försäkringskassor som har ärenden kvar i balans den 1 januari 2005, och som därmed ska överföras till arbetsskade- 
 167 
  
 Övergångsbestämmelser och förberedande åtgärder 
  
 SOU 2002:80 
  
 enheterna, lämna den mottagande arbetsskadeenheten ersättning för utredningskostnaderna för dessa ärenden. Jag förutsätter att det bland de kvarvarande ärendena endast finns sådana som skulle ha beslutats av socialförsäkringsnämnd. (Olycksfallsärenden med t.ex. tandskador och eventuella efterlevandelivräntor torde vid denna tidpunkt vara beslutade och ersättningsfrågan löst.) 
 Jag ser inte att det skulle vara möjligt att sätta skilda prislappar på sådana livränteärenden där någon utredning överhuvudtaget inte har påbörjats och sådana där utredningen drivits långt. För den mottagande arbetsskadeenheten innebär varje överlämnat ärende bl.a. att alla handlingar måste läsas in från början, tidigare gjorda utredningar måste kvalitetsgranskas och olika kompletteringar måste sannolikt göras. Ett försök att prissätta de ärenden som överförs till arbetsskadeenheterna skulle leda till närmast ohanter- liga svårigheter att fastsälla värdet av och kvaliteten på av den över- lämnande kassan utförda utredningar. 
 Jag föreslår istället att en kassa ska, för varje ärende som kassan överlämnar till en arbetsskadeenhet, lämna ersättning för utred- ningskostnaderna i enlighet med den genomsnittliga styckkostnad Riksförsäkringsverket räknar fram för ärendeslaget egenlivränta år 2003. För år 2001 var denna kostnad i det närmaste 12 000 kronor. 
  
 11.4 
  
 Kritiska faktorer vid övergången 
  
 Kraftigt ökat antal ärenden 
 Den 1 januari 2003 införs en möjlighet för försäkrade att ansöka om ersättning enligt lagen om arbetsskadeförsäkring. Eftersom det för närvarande inte finns ett formellt ansökningsförfarande är det försäkringskassans tjänstemän som i många fall initierar ärenden för försäkringsmässig prövning. Detta sker normalt i samband med prövning av förtidspension eller sjukbidrag eller när arbetslivs- inriktad rehabilitering initieras. 
 Eftersom de försäkrade inte tidigare kunnat göra en formell framställan om prövning finns sannolikt ett stort antal arbetsska- deprövningar som inte initierats trots att det finns försäkrade som uppfattar sin sjukdom och arbetsoförmåga som orsakad av arbetet. Ett överskuggande problem inom socialförsäkringen är de pågå- ende långa sjukfallen, f.n. är drygt 115 000 försäkrade sjukrivna längre tid än ett år. Vid diskussioner med olika företrädare för för- 
 168 
  
 SOU 2002:80 
  
 Övergångsbestämmelser och förberedande åtgärder 
  
 säkringskassorna har jag informerats om att i mellan 20 och 30 pro- cent av de ärenden där kassan påbörjar en förtidspensionsutredning har den försäkrade önskemål om en arbetsskadeprövning. Det finns alltså anledning att anta att det ligger ett stort antal tysta arbets- skadeansökningar bland de långtidssjukskrivna. 
 Inför den övergång till arbetsskadeenheter som inleds den 1 juli 2003 vill jag varna för den anhopning av nya ärenden som kan inträffa när reglerna om ansökan trätt i kraft. Det finns anledning att befara att antalet ansökningar blir mycket stort under det första halvåret 2003. Möjligen kan de uppdämda önskemålen om en for- mell arbetsskadeprövning vara så stora att de kan äventyra en kon- trollerad övergång till en koncentrerad handläggning. Jag vill därför uppmana Socialdepartementet och Riksförsäkringsverket att nog följa utvecklingen. 
 Sent beslut om geografisk lokalisering 
 Den eller de försäkringskassor som ska inrätta särskilda arbets- skadeenheter hos sig har ett mycket omfattande förberedelsearbete som väntar. En närmare redogörelse för olika förberedande åtgär- der lämnas i avsnitt 11.5. Flera av åtgärderna kräver lång tid att genomföra, jag tänker då främst på rekrytering och utbildning av ny personal. 
 Om ett beslut om lokalisering av arbetsskadeenheterna inte fat- tas i god tid innan den nya ordningen ska träda i kraft riskerar enheterna att stå illa rustade för att ta i tu med sina uppgifter. Detta skulle ofrånkomligen leda till ökade handläggningstider och där- med ökande balanser. En sådan obalans kan ta lång tid att komma tillrätta med, flera av målen med en koncentrering riskerar därmed att inte kunna uppnås inom rimlig tid. 
 Kompetensflykt 
 Mitt förslag i fråga om övergångsbestämmelser innebär alltså att handläggningen av arbetsskador vid övriga försäkringskassor upp- hör senast vid utgången av år 2004. Jag har från olika håll blivit uppmärksammad på att detta kan skapa vissa problem när det gäller motivationen hos de handläggare som i dag arbetar med arbets- skadeförsäkringen. Man befarar att det finns en risk för att många 
 169 
  
 Övergångsbestämmelser och förberedande åtgärder 
  
 SOU 2002:80 
  
 handläggare vill söka sig från den arbetsskadehandläggning som på sikt kommer att avvecklas och istället söka sig till andra områden inom kassans verksamhet. 
 Om dessa farhågor skulle besannas innebär det givetvis svårig- heter för de övriga kassorna att klara sina uppgifter, såväl hand- läggningstider som balanser riskerar att öka. Det innebär i sin tur att problemen kommer att vältras över på arbetsskadeenheterna år 2005. 
 Hur man hanterar risken för en sådan kompetensflykt får väl sägas ligga något utanför utredningsuppdraget, men jag vill ändå peka på denna riskfaktor. Frågan är främst ett personalpolitiskt problem. En sätt att minska den oro som kan uppkomma hos enskilda arbetsskadehandläggare är att kassan som arbetsgivare i utvecklingssamtal går igenom varje handläggares önskemål och förutsättningar för andra arbetsuppgifter efter det att arbetsskade- handläggningen upphört. Genom överenskommelser om kompe- tensutveckling och liknande som ska syfta till nya uppgifter inom kassan kan eventuella problem sannolikt lösas. 
 Jag förutsätter i detta sammanhang även att arbetsskadeenhe- terna på alla sätt försöker få erfarna handläggare från övriga försäk- ringskassor att följa med till de nya enheterna. De som vill fortsätta att administrera arbetsskadeförsäkringen ska givetvis erbjudas den möjligheten, även om det skulle innebära kompetensproblem hos övriga kassor. 
 Övriga kritiska faktorer 
 Jag har i avsnitt 8.3 betonat betydelsen av ett väl fungerande ären- dehanteringssystem för att underlätta samarbetet mellan lokal- kontoren och arbetsskadeenheterna. Av avgörande betydelse i det sammanhanget är att kommande förändringar i socialförsäkrings- registerlagen beaktar den strategiska betydelsen av att arbetsskade- enheterna och lokalkontoren utanför värdkassans verksamhets- område får ömsesidig tillgång till de elektroniska akterna, se avsnitt 8.8. Om dessa förutsättningar inte uppfylls försvåras övergången till en ny administration samtidigt som beräknade effektivitets- vinster riskerar att inte kunna förverkligas. 
 170 
  
 SOU 2002:80 
  
 Övergångsbestämmelser och förberedande åtgärder 
  
 11.5 
  
 Förberedande åtgärder 
  
 Rekrytering 
 Som framgår av mina tidigare beräkningar uppskattar jag att det kommer att krävas ytterligare mellan 200 och 300 handläggare till arbetsskadeenheterna för att, tillsammans med de handläggare som finns inom värdkassorna i dag, fylla det personalbehov som kom- mer att uppstå. Till detta ska läggas rekrytering av ett antal före- dragande samt nya förtroendeläkare och nya ledamöter i arbets- skadenämnderna. 
 Oavsett om rekrytering sker internt eller externt kräver rekryte- ringsprocessen tid. Den processen måste starta så snart ett beslut om lokalisering av de nya enheterna har fattats. Det är därför, som jag tidigare betonat, av väsentlig betydelse att ett beslut om lokali- sering fattas så snart som möjligt under första halvåret 2003. 
 De försäkringskassor som kommer att administrera arbets- skadeförsäkringen bör omedelbart efter det att beslut om lokalise- ring fattas påbörja sin rekrytering. Jag vill särskilt peka på betydel- sen av att få erfarna handläggare från andra kassor att följa med verksamheten till de nya enheterna. 
 Även när det gäller ledamöter i arbetsskadenämnderna måste dessa utses så snart som möjligt. Nämnderna avses börja sin verk- samhet redan vid organisationsstart den 1 juli 2003, dock inte i full utsträckning. Det innebär att förberedelser även beträffande nämn- derna måste inledas i samband med beslutet om lokalisering av arbetsskadeenheter. 
 Det samma gäller planering för tillsättning av föredragande- tjänster. Som framgår tidigare föreslår jag att dessa tjänster ska till- sättas av värdkassans styrelse och att drygt hälften av tjänsterna ska vara tillsatta i samband med att de nya arbetsskadenämnderna star- tar sin verksamhet. 
 Information 
 En organisatorisk förändring av administrationen av arbetsskade- försäkringen kommer att påverka allmänheten, försäkringskassorna och en rad olika andra intressenter. Information om den nya admi- nistrationen av arbetsskadeärenden bör spridas snarast efter att beslut fattats om en koncentrerad handläggning. Riksförsäkrings- verket och berörda försäkringskassor bör närmare utforma en 
 171 
  
 Övergångsbestämmelser och förberedande åtgärder 
  
 SOU 2002:80 
  
 informationsplan och i samband med det identifiera de grupper som bör prioriteras i informationssammanhang och vilka behov som finns när det gäller informationen. 
 Utbildning 
 Inom försäkringskassorna finns av sedan länge en omfattande erfa- renhet av utbildning av anställda. Även om utbildningen av nyrekryterade medarbetare inte varit så omfattande under senare år har kassorna dock genomfört utbildning i samband med regel- ändringar och vid införande av nya handläggningsrutiner. 
 Jag bedömer inte att utbildningen i samband med den omfat- tande nyrekryteringen ska bli något oöverstigligt problem. Lag- stiftningen kring arbetsskadeförsäkringen är känd inom kassorna, och de administrativa rutinerna förändras inte till följd av koncen- treringen. Dock krävs det att Riksförsäkringsverket på ett tidigt stadium inleder arbetet med att ta fram ett för arbetsskadeenhe- terna gemensamt utbildningsmaterial. Alla tänkbara möjligheter till samordnad utbildning mellan enheterna bör också tas tillvara. 
 Mina förslag beträffande koncentrering av arbetsskadeförsäk- ringen innebär bl.a. att handläggningen av arbetsskada för personer bosatta utomlands flyttas till Umeå. En rättssäker handläggning av dessa skador kräver särskild sakkunskap, bl.a. kunskap om  
 EU-för- 
  ordningarna 1408/71 och 574/72 i frågor som rör lagvalsregler och rättspraxis inom EU/EES. Vid kontakter med de utlandsbosatta och organisationer i utlandet krävs ofta språkkunskaper. Om mitt förslag beträffande de utlandsbosatta genomförs bör Umeå i ett mycket tidigt stadium ägna särskild uppmärksamhet åt det utbild- ningsbehov och de särskilda åtgärder som krävs vid en sådant övertagande av ansvaret. Jag förutsätter att arbetsskadeenheten i Umeå och försäkringskassan på Gotland samverkar för att överfö- randet av ansvaret för utlandsskadorna ska löpa problemfritt. Lik- som vid annan överföring ska berörd personal i Visby erbjudas att följa med verksamheten till Umeå. 
 Lokaler 
 Det utökade antalet handläggare kommer att kräva mer utrymme i form av lokalyta. Behovet av lokalyta är beroende av respektive 
 172 
  
 SOU 2002:80 
  
 Övergångsbestämmelser och förberedande åtgärder 
  
 värdkassas möjlighet till intern effektivisering av befintliga kon- torsytor. Nya lokaler kan därmed komma att behöva hyras. Till- gång till arkivytor måste beaktas eftersom det ställs särskilda krav på dessa ytor. 
 Frågan om lokalutrymme bör utredas snarast och senast i anslutning till att beslut om lokalisering fattats. Tillgång på kon- torslokaler varierar över landet. Min bedömning är att det krävs minst två till fyra månaders förberedelsetid. 
 Data och telekommunikation 
 Arbetsskadeenheterna förutsätts använda befintliga telefonilös- ningar vid respektive värdkassa. Det centrala datanätets kapacitet påverkas enligt min bedömning inte. 
 Däremot har jag tidigare påtalat behovet av att verktyget Alpen eller motsvarande görs tillgängligt för de nya enheterna. En kart- läggning av  
 IT-stöd/program 
  som ska användas av de nya enhe- terna bör därmed göras. Det finns med stor sannolikhet ytterligare frågor avseende IT som måste lösas snarast efter ett lokaliserings- beslut. 
 När det gäller de försäkrades möjligheter att skaffa sig kunskap om arbetsskadeförsäkringen anser jag att information även bör fin- nas på Internet. Informationen bör inordnas inom den struktur som finns i dag på  
 http://www.fk.se  
 men arbetsskadeenheterna bör i strukturen jämställas med försäkringskassorna. Den information som finns i dag, broschyr och anmälningsblankett i  
 PDF-format, 
  anser jag inte vara tillräcklig. Det bör givetvis också vara möjligt för en försäkrad att kontakta en arbetsskadeenhet via  
 e-post. 
  
 Kontorsstöd 
 De nya arbetsskadeenheternas behov av kontorsservice såsom vaktmästeri, posthantering, reception, ekonomi- och personal- administration samt  
 IT-support 
  förutsätter jag kommer att bli till- godosett på samma villkor som för övriga enheter inom kassan. En anpassning av interna servicerutiner såsom löneutbetalningar, redo- visningssystem måste sannolikt ske. 
 173 
  
 Övergångsbestämmelser och förberedande åtgärder 
  
 SOU 2002:80 
  
 Genomförandegrupp 
 Beslut om de nya arbetsskadeenheternas lokalisering kan sannolikt förväntas senast under våren 2003. Det innebär att de försäkrings- kassor som ska ta emot de nya enheterna bara har några månader på sig att förbereda och anpassa verksamheten efter nya förutsätt- ningar. Det samma gäller de förberedelser som krävs för att utse ledamöter i arbetsskadenämnderna. 
 Jag föreslår därför att förberedelsearbetet hålls ihop och sam- ordnas av en genomförandegrupp. I gruppen bör Riksförsäkrings- verket tillsammans med berörda försäkringskassor ingå. 
 174 
 12 Kostnadsberäkningar 
  
 12.1 
  
 Inledande förutsättningar 
  
 I direktiven anges att utredaren särskilt ska beakta möjligheterna till effektivitetsvinster och kostnadsbesparingar vid utformandet av förslaget. Utredaren ska också bedöma och redovisa vilka effekti- vitetsvinster och kostnadsbesparingar som är möjliga att realisera vid bildandet av den nya organisationen för arbetsskadehandlägg- ning. Det ska i detta sammanhang beaktas att kvaliteten, rättssä- kerheten och ärendegenomströmningen ska öka i den nya organi- sationen. 
 I Riksförsäkringsverket Anser 2001:3 redovisas att det enligt försäkringskassans tidrapportering gick åt 492 årsarbetskrafter för utredning och beslut beträffande arbetsskadelivräntor under år 2000. För övriga arbetsskadeärenden krävdes 99,5 årsarbetare. Sammanlagt innebar det ca 592 årsarbetare för hanteringen av arbetsskadeförsäkringen år 2000. Riksförsäkringsverket gör i samma rapport bedömningen att det är rimligt att anta att hand- läggarna kan dubbla sin ärendeproduktion vid en koncentrerad handläggning och uppskattar därvid behovet av årsarbetare till ca 300. 
 Motsvarande uppgifter redovisas också i bakgrunden i direktiven till utredningen. 
 Kostnaderna för administration av arbetsskadeförsäkringen upp- gick år 2001 till ca 357 miljoner kronor för Riksförsäkringsverket och försäkringskassorna (exklusive kostnaden för kassornas perso- nalpensionsskuld). Försäkringskassornas administration uppgick år 2001 till ca 327 miljoner kronor och resterande del utgör Riksför- säkringsverkets kostnader. 
 Jag har tidigare redovisat mina antaganden när det gäller beräk- ningar av ärendevolymer och fördelningen av ärenden mellan de 
 175 
  
 Kostnadsberäkningar 
  
 SOU 2002:80 
  
 geografiska ansvarsområden som de tre enheterna föreslås komma att ha. Av avsnitt 4.3 framgår mina bedömningar när det gäller resursbehovet vid de nya arbetsskadeenheterna. I avsnitt 3 redo- visar jag mina bedömningar när det gäller volymutvecklingen för arbetsskadeärenden mot bakgrund av de förändringar i lagstift- ningen som regeringen tidigare beslutat om. De kostnadsberäk- ningar som jag redovisar utgår därmed ifrån en ärendevolym som förväntas ligga på en betydligt högre nivå än vad den gör i dag. Det innebär att vid kostnadsjämförelser i förhållande till i dag måste hänsyn tas till att de kostnader som är en följd av ökad ärende- tillströmning, skulle uppstå oavsett om koncentrering sker eller inte. 
 Kostnadsberäkningarna utgår ifrån den s.k. personalkostnaden. Personalkostnaden innehåller samtliga administrativa kostnader som försäkringskassan har. Det innebär att kostnadsjämförelser när det gäller exempelvis eventuella stordriftsfördelar eller annat som skulle kunna uppnås beroende av hur man väljer att koncentrera, och som inte har med antalet handläggare att göra, inte låter sig göras. Jag har inte ansett det möjligt att genomföra en sådan käns- lighetsanalys inom ramen för mitt uppdrag. Jag är också av den uppfattningen att mina förslag ska ses mot det överordnade syftet att försöka hitta lösningar som ökar förutsättningarna för likfor- mighet och kvalitet i handläggningen av arbetsskadeförsäkringen. 
 I beräkningarna har externa rekryteringskostnader angivits för vissa tjänster. Jag vill kraftigt understryka att detta inte är ett ställ- ningstagande till i vilken mån rekrytering ska ske internt eller externt. Att kostnaden tagits med innebär endast att jag lämnar ett handlingsutrymme för att tillsätta tjänsterna på det sätt som anses lämpligt. Utförliga kostnadsberäkningar redovisas i bilaga 2. 
  
 12.2 
  
 Personalkostnader 
  
 Handläggare 
 Utgångspunkten är att de handläggare som finns i dag och som arbetar med arbetsskadeförsäkringen inom respektive försäkrings- kassa där en enhet lokaliseras väljer att fortsätta att arbeta med arbetsskador på den nya enheten. Jag räknar däremot inte med att handläggare från andra kassor i någon större utsträckning väljer att söka sig till de nya enheterna. Som jag tidigare framhållit visar erfa- 
 176 
  
 SOU 2002:80 
  
 Kostnadsberäkningar 
  
 renheterna vid tidigare koncentrering av verksamhet att ytterst få medarbetare väljer att följa med. Det sammanlagda behovet av antal handläggare uppgår till ca 365 personer. I fråga om rekryterings- behov utgår jag i beräkningarna från två olika alternativ, ett om 250 nya handläggare, och ett annat om 300 nya handläggare. Det fak- tiska rekryteringsbehovet är beroende av till vilka försäkringskassor arbetsskadeenheter lokaliseras. Jag utgår vidare från att rekrytering i huvudsak kommer att ske externt. 
 Jag utgår vidare ifrån att rekrytering av handläggare sker så att tjänsterna kan tillträdas dels vid organisationsstart dels senast den 1oktober 2003. Det innebär att personalstyrkan vid de nya enhe- terna bör vara fulltalig under hösten 2003. 
 Verksamhetschef och skadegranskare 
 Den nya organisationen ska träda ikraft den 1 juli 2003. Rekryte- ring av enheternas verksamhetschefer måste prioriteras och de bör finnas på plats när den nya organisationen startar för att involveras i uppbyggnadsarbetet. Specialisttjänsterna som skadegranskare bör rekryteras med utgångspunkt i att personerna finns på plats under hösten år 2003. Det sammanlagda rekryteringsbehovet uppgår till sex personer. 
 Föredraganden 
 Jag har tidigare föreslagit att antalet föredraganden bör överens- stämma med antalet nämnder. Det innebär ett rekryteringsbehov på 35 personer. Som framgår senare förutsätts drygt hälften av de nya arbetsskadenämnderna vara i verksamhet den första juli år 2003. Samtliga nämnder förutsätts vara i verksamhet den första mars år 2004. Beräkningarna utgår därmed från att alla föredragan- den rekryteras under år 2003 och att drygt hälften av dessa finns på plats den första juli 2003 och resterande personer vid ingången av år 2004. 
 När det gäller rekrytering av föredraganden föreligger svårig- heter i att bedöma i vilken utsträckning rekrytering kan ske internt. Det torde dock enligt min uppfattning finnas handläggare i värd- kassorna och vid andra kassor som kan vara intresserade av sådana 
 177 
  
 Kostnadsberäkningar 
  
 SOU 2002:80 
  
 tjänster. Jag utgår som underlag för beräkningarna från att hälften av tjänsterna rekryteras internt och hälften rekryteras externt. 
 Arbetsskadenämnder 
 Som jag tidigare redovisat beräknas antalet nya arbetsskadenämn- der till 35. Mot bakgrund av de övergångsregler jag redovisat och de beräknade ärendevolymerna är min bedömning den att drygt hälften av nämnderna bör starta sitt arbete i samband med att den nya organisationen träder ikraft. Dessa nämnder har då att hantera samtliga arbetsskadeärenden i respektive värdkassa. Det innebär att viss tid i värdkassornas socialförsäkringsnämnder frigörs redan från organisationsstart. 
 I samband med att alla anmälningar om arbetsskada förs över till de nya enheterna from den första mars 2004 förutsätts samtliga arbetsskadenämnder vara i full verksamhet. De arbetsskadeärenden som övriga försäkringskassor handlägger beslutas dock av social- försäkringsnämnd året ut. 
 Arbetsskadenämndernas ledamöter föreslås få ekonomisk ersätt- ning i enlighet med de regler som gäller för nuvarande socialförsäk- ringsnämnder. 
 Ersättning till ledamöter i socialförsäkringsnämnd ligger i perso- nalkostnaden. Mina förslag i de delar som berör nya arbetsskade- nämnder innebär enligt min bedömning i sig ingen kostnadsökning. Antalet sammanträden förutsätts motsvara det som erfordras i dag samtidigt som antalet ledamöter i en arbetsskadenämnd kommer att vara färre än i en socialförsäkringsnämnd. Under övergångs- perioden uppstår dock merkostnader i form av en dubblering av beslutsorganisationen under år 2003 och år 2004. 
 Förtroendeläkare 
 Som jag tidigare redogjort för anser jag det väsentligt att en arbets- skadeenhet knyter egna förtroendeläkare till enheten. Det blir härmed fråga om en viss nyrekrytering av förtroendeläkarresurser. Den förtroendeläkartid som i dag används i arbetsskadeärenden bedöms vara den samma för de nya arbetsskadeenheterna. Enligt min mening kommer behovet av förtroendeläkartid vid arbets- 
 178 
  
 SOU 2002:80 
  
 Kostnadsberäkningar 
  
 skadeenheterna eventuellt också att kunna minska allt eftersom kompetens byggs upp inom de nya enheterna. 
 Kostnaderna för förtroendeläkare ligger i personalkostnaden. De förslag jag lägger när det gäller den försäkringsmedicinska bedöm- ningen innebär i sig inte att kostnaderna kan förväntas ligga på en högre nivå efter den 1 januari 2005 än vad som är fallet i dag. Mer- kostnader i samband med dubblering av organisationen kommer enligt min bedömning att föreligga. 
  
 12.3 
  
 Övriga kostnader 
  
 Lokalkostnader 
 Lokalkostnaden ingår i personalkostnaden. Eventuella merkostna- der är beroende av respektive värdkassas möjlighet till omflyttning och effektivisering av befintliga lokalytor. Vanligtvis räknar man med 20 kvm/anställd. I detta inkluderas en blandning av små och stora rum, några konferensrum, paus- och personrelaterade utrymmen etc. Underlag för sådana eventuella merkostnader bör därför beräknas i särskild ordning för respektive värdkassa. 
 Möbler/datorer 
 Kostnad för möbler och  
 IT-utrustning 
  ingår i personalkostnaden. Inköp av hårdvara/mjukvara och installation av mjukvara ingår i personalkostnaden. Övrig utrustning i form av skrivare, kopiatorer, faxar och liknande ingår i personalkostnaden. 
 Telefonikostnader 
 Inga särskilda merkostnader beräknas. Arbetsskadenheterna förut- sätts använda befintlig värdkassas telefonilösning. I övrigt ingår kostnaden i personalkostnaden. 
 Ökade kostnader för stödprocesser i värdkassan 
 Vid genomförandet kan kostnaden för stöd från respektive värd- kassa när det gäller kontorsservice, arkivering,  
 IT-service 
  m.m. 
 179 
  
 Kostnadsberäkningar 
  
 SOU 2002:80 
  
 komma att öka tillfälligt. Jag finner därmed det rimligt att en sär- skild genomförandekostnad för detta beräknas. 
 Övriga försäkringskassors kostnader 
 Kostnaderna för övriga försäkringskassors handläggning av arbets- skadeförsäkringen utgår ifrån administrationskostnaden för år 2001. Mot bakgrund av föreslagen övergångsperiod och den osäkerhet som råder när det gäller volymutvecklingen utgår beräk- ningarna från att övriga 18 försäkringskassor arbetar med bibe- hållna resurser för arbetsskadehanteringen under hela 2003 och 2004. För år 2005 beräknar jag kostnader för övriga försäkrings- kassor motsvarande befintlig administrationskostnad under årets tre första månader. 
 Jag bedömer det inte möjligt att för närvarande beräkna någon neddragning av anslaget för övriga försäkringskassor år 2003 och inte heller för år 2004. Ett eventuellt beslut om neddragning av anslaget för år 2004 kan enligt min uppfattning inte fattas förrän storleken på faktiska ärendemängder är känd. Denna osäkerhet påverkar i sin tur försäkringskassornas möjligheter att planera för neddragningen varför vissa kostnader kan komma att kvarstå även under inledningen av 2005. 
 Jag har tidigare pekat på ett antal riskfaktorer i samband med genomförandet av den nya organisationen. En sådan faktor är att befintlig personal inom nuvarande arbetsskadehantering skulle komma att söka sig ifrån de försäkringskassor som inte får en enhet lokaliserad till sig. Jag vill inte negligera den risken och har i sam- manhanget uttryckt att jag förutsätter att respektive kassa hanterar den frågan på för verksamheten bästa sätt genom olika aktiva per- sonalpolitiska åtgärder. 
 Jag anser att det i dagsläget är omöjligt att förutse huruvida det kommer att bli fråga om en eventuell övertalighet i samband med övergången till en koncentrerad handläggning av arbetsskadeför- säkringen. Några eventuella merkostnader har därmed inte beräk- nats. 
 180 
  
 SOU 2002:80 
  
 Kostnadsberäkningar 
  
 12.4 
  
 Riksförsäkringsverkets kostnader 
  
 Administrationskostnaden i Riksförsäkringsverket för arbets- skadeförsäkringen uppgick år 2001 till ca 30 miljoner kronor. Jag utgår ifrån att kostnaderna i denna del i princip kommer att vara oförändrade. 
 När det gäller kostnader för själva genomförandet av en kon- centrering av arbetsskadehandläggningen kommer dessa enligt uppgifter från Riksförsäkringsverket i första hand att avse tekniska anpassningar. Resurser för det finns till viss del redan avsatt inom ramen för befintlig budget. Eventuella merkostnader som upp- kommer senare får därmed beräknas i särskild ordning. 
 Övriga kostnader såsom information till de försäkrade och eventuellt stöd i samband med uppbyggnaden av den nya organisa- tionen bör enligt min bedömning kunna hanteras inom ramen för befintligt anslag. 
  
 12.5 
  
 Beräknade administrationskostnader 
  
 1 juli  
 2003–31 
  december 2003 
 Mot bakgrund av vad jag redovisat ovan och vad som i övrigt fram- går av bilaga 2 beräknar jag att administrationskostnaden för arbetsskadeförsäkringen andra halvåret 2003 kommer att uppgå till ca 233 miljoner kronor alternativt 245 miljoner kronor. Kostnaden inkluderar administrationen av arbetsskadehantering vid de tre nya enheterna samt hanteringen i övriga 18 försäkringskassor. Riksför- säkringsverkets kostnader förutsätts vara de samma som tidigare och har inte beräknats särskilt. Verkets kostnader är inte heller inkluderade. 
 1 januari  
 2004–31 
  december 2004 
 Jag beräknar att administrationskostnaden för år 2004 kommer att uppgå till ca 464 miljoner kronor alternativt 486 miljoner kronor. Kostnaden inkluderar administrationen av arbetsskadehantering vid de tre nya enheterna samt hanteringen i övriga 18 försäkrings- kassor. Riksförsäkringsverkets kostnader förutsätts vara de samma som tidigare och har inte beräknats särskilt. 
 181 
  
 Kostnadsberäkningar 
  
 SOU 2002:80 
  
 1 januari  
 2005–31 
  december 2005. 
 Jag beräknar att administrationskostnaden för år 2005 kommer att uppgå till ca 248 miljoner kronor. Kostnaden inkluderar administ- rationen av arbetsskadehantering vid de tre nya arbetsskadeenhe- terna samt administrationskostnad under tre månader för övriga försäkringskassor. Riksförsäkringsverkets kostnader förutsätts vara de samma som tidigare och har inte beräknats särskilt. Ersättning till ledamöter i arbetsskadenämnd samt förtroendeläkare ingår i personalkostnaden. 
  
 12.6 
  
 Beräknade kostnadsminskningar 
  
 Kostnaden för administrationen av arbetsskadeförsäkringen upp- gick år 2001 till 326,5 miljoner kronor för försäkringskassorna. Till detta kommer en kostnad om ca 30 miljoner kronor för Riksför- säkringsverkets del i administrationen. 
 För år 2003 beräknas administrationskostnaden för försäkrings- kassorna till ca 163 miljoner för perioden  
 1/1–30/6. 
  Det motsvarar alltså sex månader av den totala administrationskostnaden för år 2001. Perioden  
 1/7–31/12 
  beräknas kosta 233 miljoner kronor alternativt 245 miljoner kronor. Merkostnaden andra halvåret upp- går därmed till 70 miljoner kronor alternativt 82 miljoner kronor. Eventuella merkostnader i form av ersättning för förlorad arbetstid för ledamöter i arbetsskadenämnd ingår inte. 
 För år 2004 beräknas kostnaderna till ca 464 miljoner kronor alternativt 486 miljoner kronor. Det innebär en merkostnad mot- svarande ca 137 miljoner kronor alternativt 159 miljoner kronor jämfört med kostnaderna för 2001. Eventuella merkostnader i form av ersättning för förlorad arbetstid för ledamöter i arbetsskade- nämnd ingår inte. 
 För år 2005 beräknas kostnaden till ca 248 miljoner kronor. Detta år skulle kostnaden därmed kunna minska med ca 79 miljo- ner kronor för administrationen av arbetsskadeförsäkringen jäm- fört med motsvarande kostnad år 2001. 
 De ökade kostnader som uppstår övergångsvis är dels en följd av två parallella organisationer dels en följd av att volymen ärenden förväntas öka väsentligt. Som jag tidigare anfört är volymföränd- ringarna en följd av ändrade regler och ökade kostnader med anled- ning av dessa skulle uppstå oavsett om handläggningen koncentre- 
 182 
  
 SOU 2002:80 
  
 Kostnadsberäkningar 
  
 ras eller inte. Vid olika jämförelser bör man alltså hålla i minnet att jag i mina beräkningar budgeterat för dessa volymökningar. På sikt torde dock de administrativa kostnaderna minska väsentligt trots antagandet om ett ökat antal ärenden och en förväntad kvali- tetshöjning. 
 183 
 13 Författningskommentarer 
  
 13.1 
  
 Förslaget till ändring i lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring 
  
 6 kap. 5 § 
 Förslaget har behandlats i kapitel 8. I 6 kap. 5 § anges i dag att den som genomgår rehabilitering som avses i AFL skall anses ha sin förmåga att skaffa sig inkomst genom arbete nedsatt även i den mån åtgärden hindrar honom eller henne att arbeta. Nuvarande formulering kan skapa uppfattningen att en rehabilitering som är föranledd av en arbetsskada följer samma begränsningar som gäller enligt AFL. Den föreslagna ändringen syftar till att klargöra att en arbetsskadads möjlighet att få livränta under arbetslivsinriktad rehabilitering följer andra principer. Målet för en rehabilitering vid arbetsskada bör vara att den skadade ska kunna återgå i arbete utan att någon inkomstförlust uppkommer. 
 7 kap.  
 1–7 
  §§ 
 Förslagen har huvudsakligen behandlats i kapitel 9. Paragraferna är nya och innehåller bestämmelser om arbetsskadenämnderna. I 1 § definieras begreppet arbetsskadeenhet och anges, genom en hän- visning till 8 kap. 4 §, i vilka ärenden arbetsskadenämnderna skall besluta. Hur arbetsskadenämnderna skall sättas samman regleras i 2 §. I 3 § behandlas nämndens roll vid ett överklagande, reglerna motsvarar vad som i dag gäller för socialförsäkringsnämnderna. Det formella tillvägagångssättet vid beslutsfattandet behandlas i 4 §. Beträffande den föredragande tjänstemannen i arbetsskadenämn- den anges att hon eller han skall vara utsedd av försäkringskassans styrelse. Motsvarande krav finns inte för socialförsäkringsnämn- 
 185 
  
 Författningskommentarer 
  
 SOU 2002:80 
  
 derna. I övrigt motsvarar även reglerna i 4 § vad som gäller för socialförsäkringsnämnderna. Även reglerna om entledigande i 5 § har sin förlaga i de för socialförsäkringsnämnderna gällande regler. Samma gäller för 6 § i vilken anges att arvode och annan ersättning bestämmes av regeringen och betalas ut av den allmänna försäk- ringskassan. Många av de förslag och idéer som har presenterats i betänkandet lämpar sig inte för reglering i lag eller förordning. Genom 8 § ges utrymme för Riksförsäkringsverket att istället meddela föreskrifter. 
 8 kap. 3 § 
 Förslagen har behandlats i kapitel 7 och 9. I 3 § har införts ett nytt andra stycke som gör det möjligt för en arbetsskadeenhet att upp- dra åt ett lokalkontor inom arbetsskadeenhetens geografiska verk- samhetsområde att t.ex. utföra arbetsplatsutredningar. Genom att på det sättet uppdra en del av handläggningen åt det lokalkontor som den försäkrade tillhör kan befintliga och fungerande kontakter med arbetsgivare, och i förekommande fall företagshälsovård, nyttjas även i detta sammanhang. 
 I tredje stycket har gjorts tillägget att frågan om den försäkrade har ådragit sig en arbetsskada endast skall prövas i den omfattning som är nödvändig för att bestämma om rätt till ersättning före- ligger. Tillägget är avsett att förtydliga att utredningen i ett arbets- skadeärende inte skall drivas längre än vad som behövs. Om det framgår att den försäkrade inte har drabbats av inkomstförlust eller om det framgår att nedsättningen av arbetsförmågan inte kan antas bestå under minst ett år, saknas anledning att göra en fullständig arbetsskadeutredning. Ansökan om ersättning kan och bör då avslås på grund av att någon inkomstförlust inte uppkommit, alter- nativt att varaktigheten inte kan styrkas. En försäkrad har alltså inte rätt till s.k. fastställelsetalan i fråga om arbetsskada föreligger. 
 8 kap. 4 § 
 Förslaget har behandlats i kapitel 8. Sådana arbetsskadeärenden som tidigare avgjorts av socialförsäkringsnämnd skall enligt para- grafens huvudregel avgöras av arbetsskadenämnd. Andra meningen innehåller ett undantag av innebörden att socialförsäkringsnämnd även i framtiden skall vara behörig att i samband med ett beslut om sjuk- eller aktivitetsersättning också besluta om samordning av en 
 186 
  
 SOU 2002:80 
  
 Författningskommentarer 
  
 redan utgående livränta. Syftet med bestämmelsen är att undvika den opraktiska och tidsödande hantering som skulle uppkomma om samordningsfrågan i ett sådant fall skulle lämnas över för beslut i arbetsskadenämnd. 
  
 8 kap. 10 § 
  
 Den nuvarande bestämmelsen om 
  
 försäkringens finansiering i 
  
 7 kap. 1 § flyttas till 8 kap. 10 §, 
  
 tidigare upphävd genom lag 
  
 1980:237. 
  
 8 kap. 12 § 
  
 Förslaget har behandlats i kapitel 10. I paragrafen görs ett tillägg som reglerar frågan om rätt forum vid överklagande av beslut som har fattats vid en arbetsskadeenhet. 
  
 13.2 
  
 Förslaget till ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring 
  
 18 kap. 1 § 
 I paragrafen görs endast tillägget att det vid  
 Västerbottens-, 
  xxxxx och xxxxx läns allmänna försäkringskassor skall finnas arbets- skadenämnder. 
 18 kap. 2 § 
 Ett tillägg har gjorts i sista stycket. Som bestämmelsen ser ut i dag får det hos en eller flera kassor finnas gemensamma enheter för alla kassor. Ändringen gör det möjligt för regeringen, eller den myn- dighet som regeringen bestämmer, att bestämma att det – så som blir fallet ifråga om arbetsskadeenheterna – skall finnas enheter som inte är gemensamma för alla, utan endast för en grupp särskilt angivna försäkringskassor. 
 187 
  
 Författningskommentarer 
  
 SOU 2002:80 
  
 13.3 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd 
  
 16 § 
 Ändringen utgör endast en anpassning av den hänvisning till 8 kap. 3 § som finns i dag. 
  
 13.4 
  
 Förslaget till ändring i Socialförsäkringslagen (1999:799) 
  
 5 kap.  
 5–6 
  § 
 I 5 § Om den enskilde är sjöman och ärendet inte avser pension skall enligt gällande lag ärendet avgöras av Västra Götalands läns allmänna försäkringskassa. I 5 § har gjorts ett tillägg i syfte att reglera att ärenden som avser arbetsskada, också då den enskilde är sjöman, skall avgöras vid en arbetsskadeenhet. Genom  
 xxxx-marke- 
  ringen har det lämnats öppet vid vilken av de arbetsskadeenheter som regeringer beslutar om, det skall ske. Beträffande ärenden om yrkesskadelivränta är det redan i dag så att dessa, oavsett om de har utlandsanknytning eller ej, i enlighet med lag (1998:284) om hand- läggning av ärenden om yrkesskadeförsäkring m.m., handläggs vid Gävleborgs läns allmänna försäkringskassa. Såväl 5 som 6 §§ inne- håller därför i sin senaste lydelse (2001:1121), den felaktiga upp- giften att utlandsrelaterade ärenden om yrkesskadelivränta skall avgöras av Gotlands läns allmänna försäkringskassa. Den felaktiga hänvisningen i 5 och 6 §§ har strukits. 
 188 
 Kommittédirektiv 
  
 Utredning om ökad koncentration av 
  
 Dir. 
  
 handläggningen av arbetsskadeärenden 
  
 2002:45 
  
 m.m. samt skapandet av en kunskapsbank 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 14 mars 2002. 
 Sammanfattning av uppdraget 
 En särskild utredare skall lämna förslag till utformningen av en i landet koncentrerad handläggning av ärenden enligt lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring och lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd hos försäkringskassorna. Utredaren skall föreslå hur många arbetsskadeenheter som skall bildas, dimensione- ring av enheterna och varje enhets geografiska ansvarsområde och lokalisering. Vidare skall utredaren lämna förslag om hur arbetet kan organiseras och en ordning som kan tillförsäkra ett nödvändigt faktaunderlag för beredningen av arbetsskadeärenden. 
 Utredaren skall analysera vilken kompetens som krävs för en effektiv och rättssäker handläggning av arbetsskadeförsäkringen och föreslå kompetenskrav förarbetet i den nya organisationen inom försäkringskasseadministrationen. I fråga om den försäk- ringsmedicinska kompetensen skall utredaren därutöver lämna för- slag på åtgärder som leder till höjd kvalitet på underlagen för den försäkringsmedicinska bedömningen av de mer komplicerade ar- betsskadorna. Utredaren skall analysera behovet av att försäkrings- kassor som inte handlägger arbetsskadeärenden medverkar i hante- ringen av sådana ärenden, och föreslå den fördelning av ansvaret som framstår som relevant. De olika konsekvenser som en kon- centrerad handläggning kan medföra för de försäkrade skall analy- 
 189 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2002:80 
  
 seras och redovisas. Utredaren skall föreslå en beslutsfunktion som är anpassad till den nya organisatoriska uppbyggnaden för arbets- skadehandläggning. 
 Utredaren skall föreslå en särskild forumregel för de allmänna förvaltningsdomstolarna i arbetsskademål. 
 Utredaren skall föreslå hur arbetsskadeärenden som inkommit till försäkringskassan innan den nya organisationen införts ska hanteras. 
 Utredaren skall föreslå hur en kunskapsbank för frågor om sam- band mellan arbetsmiljö och sjukdom kan byggas upp och organi- seras. Utredaren skall vidare föreslå hur ett organ som samman- ställer och sprider kunskap om metoderna inom den arbetslivs- inriktade rehabiliteringen bör utformas och närmare beskriva den verksamhet detta organ bör bedriva. En samorganisering av dessa verksamheter bör övervägas. Utredaren skall vidare belysa hur de nya verksamheterna skall kunna inordnas under något befintligt organ. 
 Bakgrund 
 Problem med tillämpning och handläggning 
 Under de år som arbetsskadeförsäkringen har funnits har ett antal grundläggande problem i handläggningen och tillämpningen av för- säkringen påtalats vid såväl granskningar som utredningar. Detta sammanhänger bland annat med de komplexa och svåra bedöm- ningar som ofta måste göras i ett arbetsskadeärende. Kunskaps- brister inom administrationen och behovet av gemensamma ut- gångspunkter vid bedömningen av arbetsskador framstår som cen- trala faktorer i sammanhanget. Det material som RFV har tillgång till pekar på stora regionala skillnader vid kassornas bedömningarna av arbetsskador. Detta tyder på icke acceptabla olikheter i tillämp- ningen. 
 Det generella arbetsskadebegreppet enligt lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring ställer särskilt stora krav på utredningen i arbetsskadeärenden. Utredningen grundas främst på den försäkra- des egna uppgifter men även på uppgifter och underlag som försäk- ringskassan får från arbetsgivare, företagshälsovård, den behand- lande läkaren, de fackliga organisationernas skyddsombud och Arbetsmiljöinspektionen. En viktig del av utredningen utgörs av 
 190 
  
 SOU 2002:80 
  
 Bilaga 1 
  
 det försäkringsmedicinska underlaget. Därmed avses också det underlag som lämnas av försäkringskassans försäkringsläkare. Det har visat sig att dessa underlag är av skiftande kvalitet. Delvis sam- manhänger det med att det saknas en samlad bild över det medi- cinska kunskapsläget. 
 Koncentrerad handläggning 
 Det är viktigt att skapa förutsättningar för mer likartade bedöm- ningar i arbetsskadeärenden. Erfarenhetsmässigt är fördelen med att koncentrera handläggningen av ärenden med hög komplexitet, som alla är unika, till färre specialister att kunskapsnivån och kom- petensen hos specialisterna ökar och därmed kvaliteten på utred- ningarna. En sådan ordning ökar förutsättningarna för likformighet i tillämpningen och rättssäkerhet för de försäkrade och bör få till följd att de regionala skillnaderna i beslut i arbetsskadeärenden minskar. Genomslag för en enhetlig tillämpning av nya regler bör kunna ske väsentligt snabbare om man inte sprider ärendehandlägg- ningen på ett stort antal försäkringskassor. Även den försäkrings- medicinska utredningen vinner på att arbetsskadehandläggningen koncentreras. Kunskaperna hålls då mer samlade och ny kunskap får snabbt genomslag vid den försäkringsmedicinska bedömningen. Det behövs därför en mer sammanhållen hantering av ärenden enligt arbetsskadeförsäkringen. Det enklaste, sett ur perspektivet kunskapsöverföring, vore att inrätta en arbetsskadeenhet för hela riket. Tillämpningen och handläggningen kan dock berikas av att det finns flera enheter med ansvar för samma sakområde och att dessa utbyter erfarenheter. 
 Nya krav på försäkringskassorna 
 Tillämpningen av arbetsskadeförsäkringen ställer krav på bedöm- ning av komplexa problem. Detta kommer även att vara fallet efter en reformering av försäkringen. Nya regler har föreslagits träda ikraft den 1 juli 2002 respektive den 1 januari 2003 (prop. 2001/02:81). Dessa regeländringar kommer i sig att ställa höga krav på administrationen. Samtidigt står försäkringskassorna inför den utmaning som hanteringen av den kraftiga ökningen av långtids- sjukskrivna innebär. Regeringens mål att vända den negativa 
 191 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2002:80 
  
 utvecklingen av sjukskrivningarna kommer att ställa stora krav på försäkringskassorna. Arbetet med arbetslivsinriktad rehabilitering måste av naturliga skäl ske nära den försäkrade. Arbetet med att minska ohälsan är en utmaning av sådan dignitet att det kan finnas skäl att underlätta för försäkringskassorna att fokusera på uppgif- ten. En översyn av organisationen för arbetsskadehandläggningen är även av detta skäl motiverad. 
 Riksförsäkringsverkets förslag om ändrad organisation 
 Riksförsäkringsverket (RFV) har i sin analys av arbetsskadeförsäk- ringen berört frågan om behov av organisatoriska förändringar (Arbetsskadeförsäkringen – ändamål och funktion. RFV Anser 2001:3). Arbetsskadeförsäkringen handläggs för närvarande vid varje försäkringskassa och regleras i lagen (1976:380) om arbets- skadeförsäkring. Den totala administrationskostnaden för försäk- ringen uppgick år 2001 till 334 miljoner kronor. Antalet årsarbetare uppgick samma år till cirka 600. RFV föreslår i första hand att en arbetsskadeenhet bildas för hela landet. Denna arbetsskadeenhet bör enligt RFV organisatoriskt tillhöra en försäkringskassa och ansvara för arbetsskadehandläggningen hos alla kassor. RFV bedö- mer att med dagens ärendevolymer kan effektiviseringsvinsterna, vid en koncentration av handläggningen, medföra att antalet års- arbetare kan minska till omkring 300. RFV anser att antalet arbets- skadeenheter vid behov kan utökas till högst tre. 
 Behov av kunskapssammanställningar 
 I regleringsbrevet för RFV budgetåret 2001 gavs verket i uppdrag att utreda förutsättningarna för att utvidga verksamheten vid För- säkringsmedicinskt centrum (FMC) till att även omfatta arbets- skadeutredningar. I uppdraget ingick dessutom att utreda förut- sättningarna för en samlad kunskapsbank avseende sambandet mellan arbetsskador och arbetsliv samt placeringen av denna. Upp- byggnaden av banken förutsattes ske i samverkan med lämplig hälso- och sjukvårdshuvudman. RFV redovisade den 29 mars 2001 att man inte såg några hinder mot att FMC:s verksamheten utöka- des till att även omfatta arbetsskadeutredningar men att beträf- 
 192 
  
 SOU 2002:80 
  
 Bilaga 1 
  
 fande kunskapsbank så krävde det en betydligt större utredning, enligt RFV:s uppfattning, än vad som tidsmässigt varit möjligt. 
 Det är viktigt för likformigheten i rättstillämpningen att medi- cinsk enighet uppnås så långt det är möjligt. Inom den medicinska vetenskapen finns olika uppfattningar om skadlighet och orsaks- samband. Ett visst mått av oenighet kommer förmodligen alltid att finnas. Det är dock inte acceptabelt att utfallet i försäkringsären- dena blir påfallande olika beroende på vilken läkare som lämnat underlag för bedömning av ärendet. Det krävs därför någon form av gemensam grund för det medicinska ställningstagandet. Som hjälpmedel vid bedömningar av arbetsskadeärenden behövs sam- manställningar av kunskapsläget beträffande sambandet mellan arbetsmiljö och sjukdom. Sådana sammanställningar bör tas fram och sammanföras i en kunskapsbank. 
 I dag saknas ofta kunskap om effekterna av de metoder som används inom den arbetslivsinriktade rehabiliteringen. Regeringen anser det därför angeläget med ytterligare forskning inom detta område. Viktigt är också att resultatet av den forskning som bedrivs är tillgängligt och känt för dem som behöver utnyttja det, exempelvis arbetsgivare och de tjänstemän inom försäkringskassan som arbetar med samordning av arbetslivsinriktad rehabilitering. I en rapport 
 1  
 till regeringen framför Forskningsrådet för arbetsliv och socialvetenskap (FAS) att mycket tyder på att så emellertid inte är fallet. 
 En orsak till detta är att det i dag saknas lättillgängliga kunskaps- sammanställningar över resultatet av forskningen inom den arbets- livsinriktade rehabiliteringen. Att ta fram sådana sammanställningar är dock ofta mycket arbetskrävande och ställer stora kompetens- krav på den som gör dem. 
 Inom det medicinska området utvärderas olika metoder syste- matiskt bland annat inom ramen för Statens beredning för utvärde- ring av medicinsk metodik (SBU). SBU:s uppgift är att kritiskt granska de metoder som används inom sjukvården och göra en objektiv utvärdering av deras kostnader, risker och nytta. Utvärde- ringarna bygger på systematiska översikter av den vetenskapliga litteraturen. 
 Knutet till Socialstyrelsen finns Centrum för utvärdering av socialt arbete (CUS). Syftet med verksamheten vid CUS är att på vetenskaplig grund sammanställa kunskaper och erfarenheter om 
  
 1  
 Forskningsrådet för arbetsliv och socialvetenskap (2001): Forskningsprogram kring fysiskt och psykiskt orsakade belastningsskador och rehabilitering. 
 193 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2002:80 
  
 det sociala arbetets värde för klienterna och i ett bredare samhälls- perspektiv. CUS skall bidra till utvecklingen av ett professionellt kunskaps- och idéutbyte i socialt arbete genom att skapa och för- medla underlag för en mer kunskapsbaserad utveckling av den sociala praktiken. CUS arbetsfält omfattar i första hand den verk- samhet som bedrivs inom socialtjänstens individ- och familjeom- sorg. 
 Det är enligt regeringens mening av stor vikt att kunskaperna om effekterna av den arbetslivsinriktade rehabiliteringen förbättras. Som framgår nedan ger därför regeringen den särskilde utredaren i uppdrag att även behandla frågan om ett organ som på motsvarande sätt som SBU och CUS sammanställer och sprider kunskap om metoderna inom den arbetslivsinriktade rehabiliteringen. 
 Uppdraget 
 Första delen av uppdraget 
 Koncentrerad arbetsskadehandläggning 
 En särskild utredare utses för att lämna förslag till utformningen av en mer koncentrerad handläggning av arbetsskadeärenden hos för- säkringskassorna. Med arbetsskadeärenden avses även ärenden enligt lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd. Enligt rege- ringen skall en ny organisatorisk uppbyggnad för arbetsskade- handläggning kunna gälla senast från och med den 1 juli 2003. 
 Utredaren skall föreslå hur handläggningen av arbetsskadeären- den hos försäkringskassorna skall kunna koncentreras till en eller maximalt fem arbetsskadeenheter. Samtliga tänkbara antalsalterna- tiv skall prövas och redovisas samt för- och nackdelar med de olika alternativen analyseras. Utredaren skall föreslå ett huvudalternativ. Arbetsskadeärenden skall handläggas gemensamt för alla försäk- ringskassor vid den eller dessa arbetsskadeenheter. Vidare skall utredaren redovisa alla de förberedande åtgärder som krävs för att koncentrationen skall kunna genomföras på bästa möjliga sätt. Utgångspunkten skall vara att kvaliteten på handläggningen och beslutsunderlagen skall höjas, samtidigt som genomströmnings- tiden skall minska och hållas på en rimlig nivå. Utredaren skall analysera vilken kompetens som krävs för en effektiv och rättssäker handläggning av arbetsskadeförsäkringen och föreslå kompetens- krav för arbetet i den nya organisationen. I sina förslag skall utreda- 
 194 
  
 SOU 2002:80 
  
 Bilaga 1 
  
 ren beakta såväl behovet av intern kompetens som tillgången till extern kompetens. Utredaren bör bland annat överväga hur Arbets- miljöverkets kompetens kan tas tillvara i arbetsskadeärenden. 
 Utredaren skall föreslå hur många arbetsskadeenheter som skall bildas, dimensionering av enheten eller enheterna och varje enhets geografiska ansvarsområde. Det skall endast finnas en eller maxi- malt fem arbetsskadeenheter så att spridning och uppdatering av kunskaper inte försvåras. Vidare skall utredaren lämna förslag om hur arbetet kan organiseras. Utredaren skall föreslå en ordning för beredningen av arbetsskadeärenden som kan tillförsäkra ett nöd- vändigt faktaunderlag. Det är viktigt att omständigheterna på arbetsplatsen på ett tidigt stadium utreds för en person som drab- bas av sjukdom eller skada. Detta har betydelse både för bedöm- ningen av en eventuell arbetsskada och den enskildes möjlighet till rehabilitering. En organisatorisk lösning som underlättar fort- löpande kvalitetsarbete i samverkan bör eftersträvas. Om mer än en enhet föreslås skall den organisation som föreslås vara sådan att den möjliggör jämförelser av de olika enheternas prestationer. 
 Utredaren skall lämna förslag om arbetsskadeenhetens eller arbetsskadeenheternas geografiska lokalisering. Därvid skall beak- tas möjligheten till god personalförsörjning och eventuella behov av närhet till forskningsinstitutioner som kan bistå med relevant kunskap inom arbetsskadeområdet. 
 Regeringen bedömer att införandet av en mer koncentrerad handläggning kommer att minska behovet av resurser avsevärt i jämförelse med nuvarande verksamheter. Regeringen bedömer att koncentrerad handläggning bör ge effektivitetsvinster på grund av de arbetstidsbesparingar som uppstår när utredningar görs av speci- aliserade och erfarna arbetsskadehandläggare, samtidigt som lik- formigheten och rättssäkerheten ökar för de försäkrade. Utredaren skall särskilt beakta möjligheterna till effektivitetsvinster och kost- nadsbesparingar vid utformandet av förslaget. Utredaren skall bedöma och redovisa vilka effektivitetsvinster och kostnadsbespa- ringar som är möjliga att realisera vid bildandet av den nya organi- sationen för arbetsskadehandläggning. Det skall i detta samman- hang beaktas att kvaliteten, rättssäkerheten och ärendegenom- strömningen skall öka i den nya organisationen. De olika konse- kvenser som en koncentrerad handläggning kan medföra för de försäkrade skall analyseras och redovisas. 
 195 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2002:80 
  
 Försäkringsmedicinsk bedömning m.m. 
 Utredaren skall analysera vilken kompetens som krävs för en effektiv och rättssäker handläggning av arbetsskadeförsäkringen och föreslå kompetenskrav för arbetet vid den eller de nya arbets- skadeenheterna. I fråga om den försäkringsmedicinska kompeten- sen skall utredaren därutöver lämna förslag på åtgärder som leder till höjd kvalitet på underlagen för den försäkringsmedicinska bedömningen av de mer komplicerade arbetsskadorna. 
 Det skall särskilt övervägas om underlagen för den försäkrings- medicinska bedömningen skall tas fram av ett arbetslag bestående av flera försäkringsläkare med olika specialistkunskaper. Utredaren skall i det sammanhanget också föreslå hur det kan skapas auktori- tativa ställningstaganden hos den eller de nya arbetsskadeenheterna som ger tillämpningen av arbetsskadeförsäkringen ökad legitimitet. Främst bör utredaren överväga behovet av att hänskjuta den för- säkringsmedicinska bedömningen till en central instans, för de fall ett arbetslag av flera försäkringsläkare inte når samstämmighet. 
 Utredaren skall överväga vilka kunskapskrav arbetsskadeenheten eller enheterna kan och bör ställa på läkare och andra yrkesgrupper som utfärdar intyg eller avger utlåtanden i arbetsskadeärenden, när intyget eller yttrandet syftar till att klargöra samband mellan skada och arbete. 
 Medverkan från övriga försäkringskassor och lokala aktörer 
 De försäkringskassor som inte ska handlägga arbetsskadeärenden bör även i framtiden ha ett visst ansvar för att information och all- män service ges till den enskilde försäkrade. Den försäkrade kan ha behov av lättillgänglig vägledning och hjälp vid utformningen av anspråk på ersättning. Utredaren skall analysera det framtida beho- vet av medverkan från dessa försäkringskassor i arbetsskadeärenden och föreslå den fördelning av ansvaret mellan kassorna och den eller de nya arbetsskadeenheterna som framstår som relevant. I det sammanhanget skall, utöver den försäkrades behov av information och vägledning i arbetsskadeärenden, utredaren särskilt beakta den nya organisationens behov av underlag från andra ersättningsären- den än arbetsskadeärenden. Vidare skall behovet av samordning mellan olika ärendeslag beaktas. Utredaren bör också belysa frågan om arbetsskada och rehabilitering i samma ärende och vilka konse- 
 196 
  
 SOU 2002:80 
  
 Bilaga 1 
  
 kvenser en koncentration av arbetsskadeärenden kan få för den arbetslivsinriktade rehabiliteringen. Utredaren skall belysa vilken kompetens inom arbetsskadeområdet som i framtiden bör finnas på de försäkringskassor som inte ska ha ansvar för handläggning av arbetsskadeärenden. Utredaren skall även redovisa de eventuella konsekvenser en koncentration av arbetsskadehandläggningen kan få för frågor som rör behandlingen av personuppgifter och över- väga eventuella behov av förändringar av den s.k. registerlagstift- ningen. Detta bör ske samordnat med den pågående översynen av socialförsäkringsregisterlagen inom Socialdepartementet. 
 Utredaren skall överväga möjligheten för arbetsskadeenheten eller enheterna att utnyttja företagshälsovårdens kompetens vid arbetsplatsutredningar i arbetsskadeärenden. I det sammanhanget skall det särskilt beaktas att företagshälsovården för närvarande inte omfattar alla arbetsplatser. Utredaren skall även bedöma de kostnader för socialförsäkringen som ett nyttjande av företags- hälsovårdens kompetens kan medföra. 
 Beslutsordningen i arbetsskadeärenden 
 Utredaren skall föreslå en beslutsordning i arbetsskadeärenden som ger förutsättningar för ett effektivt och rättssäkert beslutsfattande i sådana ärenden. Beslutsfunktionen i arbetsskadeärenden skall anpassas till den nya organisationen för arbetsskadehandläggning. Utredaren skall analysera förslagets konsekvenser för de nuvarande socialförsäkringsnämnderna. Vid överväganden om sammansätt- ningen av den nya beslutsfunktionen skall utredaren beakta beho- vet av sakkunskap, förmåga att värdera bevisning och kunskaper om arbetsmarknaden och arbetsmiljöfrågor. 
 Forumregel 
 Enligt den allmänna forumregel som gäller för de allmänna förvalt- ningsdomstolarna (14 § andra stycket lagen [1971:289] om all- männa förvaltningsdomstolar) skall ett beslut överklagas till den länsrätt inom vars domkrets ärendet först prövats, om inte annat föreskrivits i lag eller förordning. För närvarande handläggs arbets- skademål av samtliga länsrätter. Om handläggningen av arbetsska- deärendena hos försäkringskassorna koncentreras till ett fåtal 
 197 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2002:80 
  
 arbetsskadeenheter skulle en tillämpning av den allmänna forum- regeln medföra att endast ett fåtal länsrätter skulle bli behöriga att handlägga dessa mål. Arbetsskademål bör dock även fortsättnings- vis handläggas av en länsrätt som geografiskt ligger nära den enskilde som målet rör. Utredaren skall därför lämna förslag på en särskild forumregel för de allmänna förvaltningsdomstolarna som medför att spridningen av arbetsskademålen bibehålls. Den ordning som i första hand bör övervägas är att låta försäkringskassans beslut i arbetsskadeärenden överklagas till den länsrätt inom vars dom- krets den enskilde är folkbokförd vid tiden för överklagandet. 
 Ärenden som inkommit till nuvarande organisation 
 Utredaren skall föreslå hur arbetsskadeärenden som inkommit till försäkringskassan innan den nya organisationen införts skall hante- ras. 
 Andra delen av uppdraget 
 Kunskapsbank 
 Utredaren skall lämna förslag till hur en kunskapsbank för frågor om samband mellan arbetsmiljö och sjukdom kan byggas upp och organiseras. Kunskapsbanken skall omfatta aktuella sammanställ- ningar av vad forskare och experter är såväl ense som oense om i fråga om arbetsrelaterade skador av svårbedömd karaktär. I detta sammanhang skall utredaren beakta att kunskapssammanställningar inom området bör vara lättillgängliga för såväl försäkringsadminist- rationen som andra intressenter på området. 
 Utredaren skall vidare föreslå hur ett organ bör utformas som – så långt som möjligt på vetenskaplig grund – sammanställer och sprider kunskap om metoderna inom den arbetslivsinriktade reha- biliteringen. Utredaren skall dessutom närmare beskriva den verk- samhet detta organ bör bedriva. Erfarenheterna från hur SBU och CUS bedriver sina verksamheter skall vara utgångspunkt för utre- darens förslag i denna del. 
 Det finns klara beröringspunkter mellan vad ett sådant organ skall arbeta med och det arbete som skall bedrivas inom ramen för kunskapsbanken inom arbetsskadeområdet. Utredaren skall därför överväga möjligheterna att samorganisera dessa båda verksamheter. 
 198 
  
 SOU 2002:80 
  
 Bilaga 1 
  
 Utredaren skall vidare belysa hur de nya verksamheterna skall kunna inordnas under något befintligt organ. Regeringens inrikt- ning är att organisationen för kunskapsbanken inom arbetsskade- området skall kunna gälla från den 1 juli 2003. Utredaren skall före- slå tidpunkt för inrättandet av ett organ som sammanställer och sprider kunskap om rehabiliteringsmetoder. 
 Utredningsarbetet 
 Utredaren skall i sitt arbete samråda med Riksförsäkringsverket (RFV) bland annat för att ta till vara erfarenheter från RFV:s arbete med koncentration av handläggningen av andra förmåner. Vidare är det angeläget att ta till vara den erfarenhet som finns inom nuva- rande organisation för arbetsskadehandläggning. Utredaren skall därför samråda med Försäkringskasseförbundet, Försäkrings- anställdas Förbund och  
 SACO–S. 
  Utredaren skall därutöver sam- råda med övriga centrala arbetsmarknadsparter. Utredaren skall även samråda med Statskontoret avseende företagshälsovårdens förutsättningar att bidra med underlag i arbetsskadeärenden. 
 Utredningen om utformningen och inriktningen av en analys- grupp för frågor rörande hälsa och ohälsa i arbetslivet har bland annat i uppdrag att föreslå hur en analysgrupp skall kunna bidra till att relevanta forskningsresultat tas till vara på ett konstruktivt sätt och sprids till berörda aktörer (direktiv 2002:4). Utredaren av frå- gan om koncentrerad handläggning och kunskapsbank inom arbetsskadeområdet skall samråda med utredningen om nämnda analysgrupp. Utredaren skall därutöver samråda med övriga berörda myndigheter och organisationer i den mån det behövs. 
 Redovisning av uppdraget 
 Första delen av uppdraget 
 Utredaren skall lämna förslag till koncentrerad arbetsskadehand- läggning innefattande en ordning för försäkringsmedicinsk bedöm- ning och en anpassad beslutsfunktion senast den 15 oktober 2002. Vid denna tidpunkt skall även förslagets ekonomiska konsekvenser redovisas, såväl kostnaderna för genomförande av koncentration som kostnader för den löpande verksamheten. Förslagets personal- 
 199 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2002:80 
  
 konsekvenser skall belysas. Behovet av och förslag till författnings- ändringar skall redovisas. 
 Andra delen av uppdraget 
 Utredaren skall senast den 15 januari 2003 redovisa förslag till inrättande av en kunskapsbank för frågor om samband mellan arbetsmiljö och sjukdom samt ett organ för utvärdering av meto- derna inom den arbetslivsinriktade rehabiliteringen. Vid denna tid- punkt skall även kostnaderna för inrättandet av sådana organ och för den löpande verksamheten redovisas liksom kostnaderna för en eventuell samorganisering av de båda verksamheterna. Behovet av och förslag till författningsändringar skall redovisas. 
 (Socialdepartementet) 
 200 
 Beräkning av kostnader 
 Personalkostnader 
 Utgångspunkten för beräkningarna är att arbetsskadehandlägg- ningen lokaliseras till tre orter i landet. Vidare förutsätts att de handläggare som finns vid de försäkringskassor som får en arbets- skadeenhet lokaliserad till sig fortsätter att arbeta med arbets- skador. Samtliga försäkringskassor har i dag administrationsanslag för att hantera arbetsskadeförsäkringen. I det fall handläggare inom värdkassorna skulle välja att inte fortsätta arbeta med arbetsskador är utgångspunkten den att rekrytering för att ersätta dessa personer sker inom ramen för det befintliga administrationsanslaget. 
 En handläggare beräknas kosta 430 000 kronor per år. I kostna- den ingår försäkringskassans samtliga kostnader, förutom kostnad för pensionsskuld. Kostnaden är en bruttokostnad och tar inte hänsyn till eventuella intäkter som försäkringskassan har. Uppgif- ten har tagits fram i samråd med Riksförsäkringsverket. 
 Bedömt rekryteringsbehov 
 Faktiskt antal handläggare som kommer att behöva rekryteras är beroende av vid vilken försäkringskassa en arbetsskadeenhet place- ras. Kostnadsberäkningarna görs med utgångspunkt i två olika rekryteringsbehov, 250 alternativt 300 nya handläggare. Antalet handläggare som i dag finns i respektive försäkringskassa framgår av bilaga 2.1. 
 Beräkningarna utgår från att hälften av de handläggare som nyrekryteras finns på plats den 1 juli 2003 och resterande del senast den 1 oktober 2003. 
 201 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2002:80 
  
 Rekrytering av handläggare beräknas påbörjas så snart beslut om lokalisering fattats. 
 Verksamhetschefer beräknas finnas på plats den 1 juli 2003 och skadegranskare beräknas finnas på plats den 1 oktober 2003. Det sammanlagda rekryteringsbehovet beräknas till sex personer. 
 En tjänst beräknas kosta 550 000 kronor per år. Rekrytering beräknas ske externt. 
 Föredragandetjänsterna beräknas till 35 stycken. Utgångspunk- ten för beräkningarna är att hälften av tjänsterna rekryteras internt och hälften rekryteras externt. Personerna beräknas rekryteras under år 2003 och finnas på plats den 1 juli 2003 respektive den 1 januari 2004. En tjänst beräknas kosta 500 000 kronor per år. 
 Rekryteringskostnad 
 Rekryteringskostnaden beräknas till 60 000 kronor per extern rekrytering och 30 000 per intern rekrytering (uppgift hämtad från KEPS koncentrerad handläggning av Efterlevandepension Slut- rapport  
 2002-01-31; 
  RFV/CGEY). 
 Arbetsskadenämnder – antalsuppgifter 
 Antalet nya arbetsskadenämnder beräknas till 35. I varje nämnd ingår 5 ledamöter. En ledamot ska vara ordförande. Det innebär 35 ordförande och 140 ledamöter. 
 Antalet nämnder som beräknas vara i verksamhet vid organisa- tionsstart uppgår till 20. Det innebär 20 ordförande och 80 leda- möter 
 Antal sammanträden under perioden 1/7 2003 – 31/12 2003 beräknas till 13 per nämnd dvs. totalt 260. 
 Antalet nämnder som beräknas vara i verksamhet 1/1 2004 – 28/2 2004 uppgår till 20. Det innebär 20 ordförande och 80 leda- möter 
 Antal sammanträden under perioden 1/1 2004 – 28/2 2004 beräknas till 4 per nämnd dvs. 80. 
 Antalet nämnder som beräknas vara i verksamhet 1/3 2004 – 31/12 2004 uppgår till 35. Det innebär 35 ordförande och 140 ledamöter. 
 202 
  
 SOU 2002:80 
  
 Bilaga 2 
  
 Antal sammanträden under perioden 1/3 2004 – 31/12 2004 beräknas till 22 per nämnd. 
 Arbetsskadenämnder – arvoden 
 Nämndens ledamöter föreslås ersättas i enlighet med de regler som gäller för nuvarande socialförsäkringsnämnder. Till ordföranden beräknas ersättningen till 12 000 kronor per år samt 850 kronor per sammanträde. 
 Till övrig ledamot utgår ersättning med 850 kronor per sam- manträde. 
 Ledamot som tjänstgör i ordförandens ställe erhåller ersättning med ytterligare 425 kronor per sammanträde. 
 Till detta kommer möjlig ersättning för förlorade löneförmåner samt reseersättning och förrättningstillägg. Reseersättning och för- rättningstillägg betalas enligt Försäkringskassans kollektivavtal. Några särskilda beräkningar avseende detta görs inte. Ersättning för tjänstgöringstid till yrkesinspektör vid Arbetsmiljöverket ska lämnas direkt till myndigheten. 
 Försäkringsläkartid 
 Försäkringsläkartid i ett arbetsskadeärende beräknas till ca 30 minuter per ärende. Inledningsvis beräknas ca 40 procent av arbetsskadeärendena behöva försäkringsläkarkonsultation. Det innebär ca 16 000 ärenden per år och 8 000 försäkringsläkartimmar per år. Arvoden till försäkringsläkare varierar mellan ca 550 och 750 kronor per timme. Beräkningarna utgår från en snittkostnad på 650 kronor per timme. 
 Handläggningen i försäkringskassorna 
 Administrationskostnaden för arbetsskadeförsäkringen år 2001 uppgick till 326,5 miljoner kronor. Administration av arbetsskade- livränta uppgick till ca 272 miljoner kronor och administration av övriga arbetsskadeförmåner uppgick till ca 54,5 miljoner kronor. 
 För andra halvåret 2003 beräknas administrationskostnaden till ca 163 miljoner kronor och för år 2004 till ca 327 miljoner kronor. Kostnaden inkluderar alltså befintliga kostnader för arbetsskade- 
 203 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2002:80 
  
 hanteringen i de kassor som kommer att ha en arbetsskadeenhet. För år 2005 beräknas administrationskostnaden för tre månader minskad med tre kassors andel. Kostnadsminskningen är beroende av vilka försäkringskassor som kommer att ha en arbetsskadeenhet lokaliserad till sig och har därmed beräknats efter tre s.k. fem pro- centskassors andel av den totala administrationskostnaden. Pro- centandelen är baserad på volymuppgifter under åren 2000/2001. 
 Särskild genomförandekostnad 
 Vid genomförandet kan kostnader för stöd från befintlig struktur i värdkassan t.ex. kontorsservice, arkivering,  
 IT-service 
  komma att öka. Merkostnaden kan beräknas med ett belopp motsvarande 5 procent per handläggare (uppgift hämtad från KEPS koncentrerad handläggning av Efterlevandepension Slutrapport  
 2002-01-31; 
  RFV/CGEY). Kostnaden bör beräknas för andra halvåret 2003. 
 Beräknade kostnader 1/7 2003 – 31/12 2003 
  
 Befintlig administration 
  
 163 250 000 
  
 (1/7–31/12 
  2003) 
  
 Personalkostnad 
  
 Alternativ 1. 
  
 Rekrytering 250 handläggare externt 
  
 Personalkostnad 
  
 1/7 2003 
  
 125 x 215 000 
  
 26 875 000 
  
 1/10 2003 
  
 125 x 107 500 
  
 13 437 500 
  
 Rekryteringskostnad (extern) 250 x 60 000 
  
 15 000 000 
  
 Alternativ 2. 
  
 Rekrytering 300 handläggare externt 
  
 Personalkostnad 
  
 1/7 2003 
  
 150 x 215 000 
  
 32 250 000 
  
 1/10 2003 
  
 204 
  
 SOU 2002:80 Bilaga 2 
  
 150 x 107 500 
  
 16 125 000 
  
 Rekryteringskostnad (extern) 
  
 300 x 60 000 
  
 18 000 000 
  
 Chefer och skadegranskare 
  
 Personalkostnad 
  
 1/7 2003 
  
 3 x 275 000 
  
 825 000 
  
 1/10 2003 
  
 3 x 125 000 
  
 375 000 
  
 Rekryteringskostnad (extern) 
  
 6 x 60 000 
  
 360 000 
  
 Föredraganden 
  
 Personalkostnad 
  
 1/7 2003 
  
 20 x 250 000 
  
 5 000 000 
  
 Rekryteringskostnad 
  
 18 x 60 000 (extern) 
  
 1 080 000 
  
 17 x 30 000 (intern) 
  
 510 000 
  
 Arbetsskadenämnder 
  
 ordförande 
  
 1/7 2003 
  
 20 x 6 000, arvode 
  
 120 000 
  
 20 x 850 x 13, sammanträdesarvode 
  
 221 000 
  
 ledamöter 
  
 80 x 850 x 13, sammanträdesarvode 
  
 884 000 
  
 Förtroendeläkare 
  
 2 600 000 
  
 4 000 timmar x 650 
  
 Särskild genomförandekostnad 
  
 Alternativ 1. 10 50 (5 % av 215 000) x 250 
  
 2 687 500 
  
 Alternativ 2. 10 50 (5 % av 215 000) x 300 
  
 3 225 000 
  
 Totalt 2003 
  
 Alternativ 1. (250 rekryterade externt) 
  
 233 225 000 
  
 Alternativ 2. (300 rekryterade externt) 
  
 244 825 000 
  
 Kostnader för 2004 
  
 Befintlig administration 
  
 326 500 000 
  
 Personalkostnad 
  
 Rekryterade handläggare 
  
 alternativ 1  
 250 x 430 000 
  
 107 500 000 
  
 alternativ 2  
 300 x 430 000 
  
 129 000 000 
  
 205 
 Bilaga 2 SOU 2002:80 
  
 Chef och specialister 
  
 6 x 550 000 
  
 3 300 000 
  
 Föredraganden 
  
 35 x 500 000 
  
 17 500 000 
  
 Arbetsskadenämnder 
  
 Befintliga arbetsskadenämnder 
  
 Ordförande 
  
 20 x 12 000, arvode 
  
 240 000 
  
 20 x 850 x 26, sammanträdesarvode 
  
 442 000 
  
 Ledamöter 
  
 80 x 850 x 26 
  
 1 768 000 
  
 Nya nämnder fr.o.m. den 1 mars 2004 
  
 Ordförande 
  
 15 x 10 000, arvode 
  
 150 000 
  
 15 x 850 x 22 sammanträdesarvode 
  
 280 500 
  
 Ledamöter 
  
 60 x 850 x 22 sammanträdesarvode 
  
 1 122 000 
  
 Förtroendeläkare 
  
 5 200 000 
  
 8 000 timmar x 650 kronor 
  
 Totalt 2004 
  
 Alternativ 1. (250 rekryterade externt) 
  
 464 002 500 
  
 Alternativ 2. (300 rekryterade externt) 
  
 485 502 500 
  
 Kostnader 2005 
  
 Befintlig administration 
  
 70 000 000 
  
 (1/1–31/3 
  2005) 
  
 (80 mkr – 12 mkr) 
  
 Personalkostnad 
  
 Handläggare 
  
 365 x 430 000 
  
 156 950 000 
  
 Chef/specialist 
  
 6 x 550 000 
  
 3 300 000 
  
 Föredraganden 
  
 35 x 500 000 
  
 17 500 000 
  
 Totalt 2005 
  
 247 750 000 
  
 206 
  
 SOU 2002:80 
  
 Bilaga 2 
  
 Bilaga 2.1 Antalet arbetsskadehandläggare i försäkringskassorna 2002 
  
 FK 
  
 Totalt* 
  
 Varav endast arbetsskadehand- 
  
 läggning* 
  
 01 
  
 56 
  
 56 
  
 03 
  
 16 
  
 16 
  
 04 
  
 13 
  
 13 
  
 05 
  
 29 
  
 29 
  
 06 
  
 23 
  
 23 
  
 07 
  
 5 
  
 5 
  
 08 
  
 15 
  
 5 
  
 09 
  
 4 
  
 4 
  
 10 
  
 6 
  
 5 
  
 12 
  
 49 
  
 49 
  
 13 
  
 17 
  
 17 
  
 14 
  
 109 
  
 42 
  
 17 
  
 13 
  
 13 
  
 18 
  
 9 
  
 9 
  
 19 
  
 36 
  
 6 
  
 20 
  
 16 
  
 14 
  
 21 
  
 17 
  
 16 
  
 22 
  
 8 
  
 8 
  
 23 
  
 9 
  
 9 
  
 24 
  
 13 
  
 8 
  
 25 
  
 24 
  
 19 
  
 Totalt 
  
 487 
  
 366 
  
 * uppgifter från respektive kassa  
 2002-04 
  
 207