10 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 10.1 
  
 Inledning 
  
 Den svenska sociala välfärden är på många sätt effektiv i sin för- måga att skapa rättvisa och trygghet för var och en. Den under- lättar för människan att fullt ut använda sin vilja och sin kapacitet. 
 Viktiga beståndsdelar i välfärdsystemet är socialtjänsten, social- försäkringarna och annan rättighetslagstiftning. 
 Personer som är intellektuellt och psykiskt försvagade är emeller- tid ofta mycket sårbara för felaktig, orättvis eller nonchalant behand- ling. En funktionsnedsättning eller sjukdom kan innebära att de har svårt att bevaka sina rättigheter och att driva ett ärende. Samtidigt hör de i många fall till en kategori som är i oundgängligt behov av de hjälpmedel, bidrag eller andra stödinsatser som välfärdssystemet garanterar. 
 Många som har ett hjälpbehov kan få godmanskap eller förvaltar- skap enligt föräldrabalken anordnat för sig. Därigenom garanteras de en företrädare som enligt lag skall handla på det sätt som bäst gagn- ar den enskilde. En god man skall enligt utredningens förslag agera med samtycke från den enskilde för att en rättshandling skall bli bindande, såvida den enskilde inte uppenbart har saknat förmåga att ta ställning eller inte har kunnat meddela sin mening. För andra, t.ex. personer med svåra psykiska funktionshinder, kan stöd i form av personliga ombud vara en utväg, i vart fall om denne utrustas med en fullmakt. 
 Ställföreträdarskapen enligt föräldrabalken är emellertid inte en lösning för alla som har behov av hjälp. Vissa kan dra sig för att själva söka eller acceptera ett förslag om godmanskap. För andra visar det sig vara problematiskt att få en lämplig god man utsedd. 
 Samtidigt utgör inte anordnandet av godmanskap eller förvaltar- skap någon garanti för att den enskildes vilja avspeglas i de rätts- handlingar som ställföreträdaren genomför, i allt fall inte när den en- skilde själv saknar beslutsförmåga. 
 671 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 SOU 2004:112 
  
 Från t.ex. socialtjänstens sida görs ofta en genomgång tillsammans med den enskilde av vilket behov av stöd och hjälp som finns. Efter- som detta torde kunna ses som ärendehandläggning, kan ombud an- litas (se 9 § förvaltningslagen). Mer tveksamt är om den enskilde också genom fullmakt kan få lämna över åt någon annan att svara för sig när det gäller utformning av vård och omsorg som han eller hon får. Fullmakter av detta slag, i den mån de förekommer, skulle möj- ligen kunna ha ett värde i sig genom att den enskilde visar att om- budet åtnjuter hans eller hennes förtroende. Det har också anförts att en sådan fullmakt skulle kunna tolkas på så sätt att den enskilde därigenom samtycker till att socialtjänsten lämnar ut uppgifter till ombudet (se Bemötandet av äldre, SOU 1997:170, s. 150 f). 
 Som tidigare konstaterats (avsnitt B 6) är fullmakter troligen inte någon hållbar lösning sedan fullmaktsgivaren har förlorat sin rättsliga handlingsförmåga. Inte sällan torde dock anhöriga eller goda vänner träda in och hjälpa enskilda med diverse rättshandlingar, stundom med stöd av just fullmakter. 
 I andra fall uppträder anhöriga eller vänner utan något formellt mandat. Detta förefaller, enligt vad utredningen har kunnat konsta- tera, vara en relativt vanlig – och i vissa fall accepterad – konstruk- tion som dock saknar egentlig grund. Eftersom den enskilde själv i många fall betraktas som okontaktbar, ses emellertid detta som enda möjligheten att utan omgång få till stånd olika åtgärder i dennes in- tresse. 
 Stundom förefaller således även myndigheter acceptera att den som vill hjälpa den enskilde får åtgärder beviljade. Grunden till acceptan- sen av de anhörigas och de goda vännernas roll synes dock tämligen bräcklig; bortsett från att ett sådant förfarande är tveksamt ur juridisk synvinkel kan ett informellt ställföreträdarskap mycket väl stranda på att ny personal sätts att handlägga ärenden som gäller den hjälp- behövande. 
 Det kan ifrågasättas om inte den enskildes rättssäkerhet fordrar att denna typ av informella ställföreträdarskap inom den sociala välfärden får fastare former, även om myndigheterna från fall till annat accepterar behörigheten som sådan. En ökad förutsebarhet i acceptansen av t.ex. anhöriga som ställföreträdare skulle i sin tur kunna byggas ut i möjligheter till insyn i och krav på hur uppgiften skall hanteras. 
 Utredningen vill först ge en bakgrund till de regelsystem där ett sådant ställföreträdarskap nu och i framtiden kommer i fråga. 
 672 
  
 SOU 2004:112 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 10.1.1 
  
 Socialtjänstlagen 
  
 Socialtjänsten är en central del inom välfärdspolitiken som syftar till att tillgodose individuella behov hos socialt och ekonomiskt utsatta grupper. 
 Genom 1980 års socialtjänstreform lades vissa av de grund- läggande målsättningarna och värderingarna fast för socialtjänsten, närmare bestämt principerna om helhetssyn, frivillighet, det före- byggande perspektivet och tillvaratagandet av den enskildes resurser. Grundläggande är vidare att individens delaktighet och egna ansvar skall beaktas, liksom att socialtjänsten skall präglas av kontinuitet, flexibilitet, normalisering, närhet och valfrihet. Dessa grundläg- gande värderingar gäller även för den nya socialtjänstlag som trädde i kraft den 1 januari 2002 (prop. 2000/01:80, bet. 2000/01:SoU18, SFS 2001:453). 
 Socialtjänstlagen (SoL) är i stora delar en ramlag, även om den också innehåller rättighetsbestämmelser, där den enskildes rättssäker- het tryggas genom möjligheter att överklaga beslut till domstol. 
 I SoL:s portalparagraf, 1 kap. 1 §, anges de övergripande målen och de grundläggande värderingarna för samhällets socialtjänst, näm- ligen demokrati, jämlikhet, solidaritet och trygghet. I paragrafens tredje stycke sägs att verksamheten skall bygga på respekt för män- niskornas självbestämmanderätt och integritet. Därmed är också sagt att kontroll- och tvångsåtgärder inte hör hemma i socialtjänsten. 
 Det är kommunen som har ansvaret för socialtjänsten och som också ytterst svarar för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver (2 kap.  
 1–2 
  §§). Kommunen får emellertid även sluta avtal med annan om att utföra kommunens uppgifter inom socialtjänsten – dock med begränsningar i rätten att överföra uppgifter som innefattar myndighetsutövning till ett enskilt rättssubjekt – eller själv tillhandahålla tjänster åt en annan kommun (2 kap. 5 §). 
 Insatser inom socialtjänsten skall vara av god kvalitet (3 kap. 3 § första stycket). God kvalitet i omsorg och vård av de äldre förut- sätter att den enskilde och dennes företrädare ges ett verkligt infly- tande över insatsernas utformning. Dessa bör planeras och genom- föras i en förtroendefull samverkan med den enskilde och dennes företrädare (se prop. 1996/97:124 s. 52 ff). 
 Socialnämnden skall i den uppsökande verksamheten upplysa om socialtjänsten och erbjuda grupper och enskilda sin hjälp (3 kap. 4 § första meningen). Den personliga integriteten får därvid inte 
 673 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 SOU 2004:112 
  
 äventyras (jfr prop. 1979/80:1 A s. 528). Även om socialtjänsten inte mot den enskildes vilja kan sätta in åtgärder i syfte att stödja eller hjälpa denne, kan uppsökande verksamhet syfta till att åtminstone motivera den enskilde att ta emot adekvat stöd (se JO 1998/99 s. 224). Det kan tänkas uppstå nödsituationer där socialtjänsten tvingas ingripa utan stöd av någon formell tvångslagstiftning. En allmän förutsättning är då emellertid att det föreligger en situation som svarar mot brottsbalkens bestämmelser om nödrätt (Hanson och Ross, Nya sociallagarna, 16 u, 2003, s. 56, cit. White/Thunved). 
 I 3 kap. 5 § första stycket anges att socialnämndens insatser för den enskilde skall utformas och genomföras tillsammans med honom eller henne. Bestämmelsen är av grundläggande betydelse för social- tjänstens arbete och innebär ett förbud mot att socialnämnden eller socialarbetarna vidtar insatser över huvudet på klienterna. Undan- tag härifrån kan göras vid bl.a. tvångsingripanden enligt särskild lag- stiftning. 
 Den som inte själv kan tillgodose sina behov eller få dem tillgodo- sedda på annat sätt skall ha rätt till bistånd av socialnämnden för sin försörjning eller sin livsföring i övrigt (4 kap. 1 § första stycket). Med begreppet livsföring i övrigt avses alla de olika behov som den enskilde kan ha för att tillförsäkras en skälig levnadsnivå och som inte omfattas av försörjningsstödet, såsom bistånd till läkarvård eller tandvård, glasögon, möbler, husgeråd, vinterkläder, vård- och be- handlingsinsatser för missbrukare, hemtjänst och särskilt boende för äldre och funktionshindrade (prop. 2000/01:80 s. 92). 
 Den enskilde skall genom biståndet tillförsäkras en skälig levnads- nivå. Biståndet skall utformas så att det stärker hans eller hennes möjligheter att leva ett självständigt liv (4 kap. 1 § andra stycket). Socialnämnden får också ge bistånd utöver vad som följer av 1 § om det finns skäl för det (4 kap. 2 §). 
 SoL innehåller inte några detaljerade regler som drar gränsen för ansvarsfördelningen mellan socialtjänsten och hälso- och sjukvården, något som kan bli föremål för uppmärksamhet vid en biståndsbe- dömning. Tveksamheter får lösas genom överenskommelser mellan huvudmännen (jfr prop. 2000/01:80 s. 93 och White/Thunved s. 32). 
 I 5 kap. SoL finns särskilda bestämmelser för olika grupper. Av intresse är här bestämmelserna om äldre människor (5 kap.  
 4–6 
  §§) och människor med funktionshinder (5 kap.  
 7–8 
  §§). I viss mån be- rörs också bestämmelserna om missbrukare (5 kap. 9 §). 
 674 
  
 SOU 2004:112 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 Av 5 kap. 4 § framgår att socialtjänsten skall verka för att äldre människor får möjlighet att leva och bo självständigt under trygga förhållanden och ha en aktiv och meningsfull tillvaro i gemenskap med andra. Det första ledet i bestämmelsen markerar inriktningen att äldre människor skall ges förutsättningar att bo kvar i sitt eget hem så långt det är möjligt. Det andra ledet lyfter fram vikten av att socialtjänsten i sitt arbete med äldre beaktar dessa människors självbestämmande (prop. 1996/97:124 s. 121 f). Målsättningarna kräver insatser från socialtjänsten i fråga om boende, hemtjänst, uppsökande verksamhet och socialjour samt tillhandahållande av tekniska hjälpmedel. – Socialnämnden skall verka för att äldre människor får goda bostäder och ge dem som behöver det stöd och hjälp i hemmet och annan lättåtkomlig service. Kommunen skall också inrätta särskilda boendeformer för service och omvårdnad för äldre människor som behöver stöd (5 kap. 5 § andra stycket). Såda- na boendeformer kan utgöras av ålderdomshem och andra bostäder med gemensam service (servicehus) men också av gruppboende för äldre och sjukhem eller motsvarande (White/Thunved s. 103). I dessa boendeformer har den sociala och medicinska kompetensen integrerats som en följd av den s.k. Ädelreformen från år 1991. Kommunernas sjukvårdsansvar framgår av 18 § HSL. 
 Liksom de äldre människorna har lyfts fram, har socialtjänstlagen även särskilda bestämmelser som tar sikte på personer med funk- tionshinder. Ett funktionshinder är enligt Världshälsoorganisationen (WHO) den begränsning eller det hinder som gör att en människa till följd av en skada inte kan utföra en aktivitet på det sätt eller inom de gränser som kan anses som normalt. Ett funktionshinder är i sig inget handikapp men kan bli det, om den miljö eller den situation som den funktionshindrade befinner sig i är sådan att tillvaron försvåras. Handikapp är således med detta synsätt en beteckning för de konse- kvenser som följer av ett funktionshinder (jfr White/Thunved s. 106). Ett funktionshinder kan vara både psykiskt och fysiskt (jfr 5 kap. 8 §). 
 Genom 5 kap.  
 7–8 
  §§ får kommunerna en skyldighet att ge erfor- derlig service, omvårdnad m.m. åt alla personer med fysiska och psy- kiska funktionshinder. Till skillnad mot vad som gäller enligt lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) är kommun- ernas skyldighet inte inskränkt till att avse personer med särskilt svåra funktionshinder. 
 Socialnämnden skall enligt 5 kap. 7 § första och andra styckena verka för att människor som av fysiska, psykiska eller andra skäl 
 675 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 SOU 2004:112 
  
 möter betydande svårigheter i sin livsföring får möjlighet att delta i samhällets gemenskap och att leva som andra. Socialnämnden skall enligt bestämmelsen medverka till bl.a. att den enskilde får bo på ett sätt som är anpassat efter hans eller hennes behov av särskilt stöd. – Kommunernas sjukvårdsansvar för de personer som berörs av bestämmelsen framgår av 18 § HSL. 
 Liksom beträffande de äldre har kommunen en skyldighet att inrätta särskilda boendeformer för personer med de svårigheter som tidigare nämnts, närmare bestämt vad som i 5 kap. 7 § tredje stycket benämns som bostäder med särskild service. 
 Verksamhet i form av sådana boenden som nämns i 5 kap. 5 § andra stycket och 5 kap. 7 § tredje stycket får inte utan tillstånd av länsstyrelsen yrkesmässigt bedrivas av enskilda rättssubjekt. Undan- tag härifrån gäller för entreprenadverksamhet som bedrivs med stöd av avtal med kommunen (7 kap. 1 §). Förutsättningarna för att en- skilda skall få driva hem regleras i 7 kap. 2 §. 
 Av 8 kap. 1 § framgår att stöd- och hjälpinsatser av behandlings- karaktär enligt huvudregeln inte får vara förenade med kostnader för den enskilde hjälpbehövande. Kommunens rätt att ta ut avgifter för sociala tjänster av servicekaraktär, såsom hemtjänst och bostad i sär- skilt boende, regleras i 8 kap.  
 3–9 
  §§. 
 Om kommunen har förmåtts att utge ekonomiskt bistånd enligt 4 kap. 1 § obehörigen eller med för högt belopp, antingen genom oriktiga uppgifter eller underlåtenhet att lämna uppgifter, får social- nämnden återkräva vad som har betalats ut för mycket. Även i andra fall får kommunen återkräva sådana belopp, om den som tagit emot biståndet skäligen borde ha insett detta (9 kap. 1 §). 
 Handläggningen av socialtjänstärenden regleras i 11 kap. Av 11 kap. 1 § första stycket framgår att socialnämnden utan dröjsmål skall inleda utredning av vad som genom ansökan eller på annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden. Nämnden har följaktligen en utredningsskyl- dighet beträffande sådant som hör till verksamhetsområdet. Blir det känt att någon kan vara i behov av stöd eller hjälp, är socialnämnden skyldig att också utreda hur behovet skall kunna avhjälpas. Det har härvid inte någon betydelse vem som har tagit initiativet. Utred- ningsskyldigheten är förenad med ett krav på skyndsamhet. 
 I förarbetena till bestämmelsen (dåvarande 50 § i socialtjänstlagen [1980:620]) sägs att om den enskilde avvisar den erbjudna hjälpen, så kan nämnden oftast inte vidta någon åtgärd – utredningen måste då också avslutas, utom när nämnden oberoende av den enskildes vilja 
 676 
  
 SOU 2004:112 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 är skyldig att handla (prop. 1979/80:1 A s. 562). Beträffande hand- lingsreglerna anförde föredragande statsrådet bl.a. följande (s. 400 f): 
 Om en enskild själv söker nämndens bistånd, bör uppgifter till grund för beslutet hämtas främst från honom själv. Uppgifter från utomstående 
 – enskild eller myndighet – bör primärt inte få inhämtas om inte sök- anden själv har gått med på det. Sökanden bör innan han ger sitt tillstånd informeras om vilka uppgiftskällor nämnden anser sig böra höra. Sär- skild försiktighet bör iakttas när uppgifter inhämtas från enskilda, även om sökanden har gett sitt tillstånd till åtgärden. Påkallas nämndens bistånd av någon annan än den hjälpbehövande själv, måste den första utredningsåtgärden som regel bli att kontakta den som har uppgetts be- höva hjälp eller i förekommande fall legal ställföreträdare för honom. Vad nämnden då kan göra är att erbjuda stöd och hjälp. Avvisar den hjälpbehövande erbjudandet, kan någon ytterligare åtgärd som regel inte vidtas av nämnden. Undantag måste dock göras för de fall där den en- skilde på grund av brister i mognaden eller i sinnesfunktionerna inte in- ser sitt eget bästa. Detta är fallet när det inte kan uteslutas att den enskilde är i behov av vård oberoende av sitt samtycke enligt den lag- stiftning som reglerar detta. Här måste nämnden inom ramen för sitt yttersta ansvar ha skyldighet att agera utan den enskildes tillstånd för att få nödvändig vård till stånd. Ett annat undantag är när nämndens skyldighet att agera eller bistå med utredning har föreskrivits i lag eller annan författning. I dessa fall får den enskildes samtycke till utrednings- åtgärderna begränsad betydelse. För nämndens handlande gäller dock i samma mån som i andra fall att utredningen bör bedrivas med stor hän- syn till den enskildes intresse av integritet och utan att kravet på saklig- het och opartiskhet eftersätts. 
 För situationer i vilka den enskilde själv har sökt hjälp gäller att ut- redningen skall begränsas till att avse omständigheter som har bety- delse för behovsbedömningen. Ofta räcker det med ett samtal till sökanden, men ibland kan nämnden behöva vända sig till andra myn- digheter för att få reda på vilka hjälpinsatser som vidtagits. Det kan också finnas anledning att samordna insatserna med någon annan myndighet. Samråd med en annan myndighet bör som regel inte ske utan klientens samtycke. Behöver nämnden under utredningen kon- takta arbetsgivare eller annan enskild person förutsätter det att det görs i samförstånd med klienten (prop. 1979/80:1 A s. 398 f). 
 När det gäller den uppsökande verksamheten skall nämnden vända sig till den saken rör, upplysa om vad som har blivit känt och före- slå stöd- och hjälpinsatser. Utredningen bör i sådana fall endast in- ledas i samförstånd med den enskilde, såvida det inte är fråga om sociala nödsituationer (prop. 1979/80:1 A s. 399). – Socialnämnden skall enligt 5 kap. 3 § 1 socialtjänstförordningen (2001:937) anmäla 
 677 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 SOU 2004:112 
  
 till överförmyndaren att god man eller förvaltare bör förordnas för någon. Det finns också en skyldighet att göra en anmälan om nämn- den finner att någon inte längre behöver förvaltare (5 kap. 3 § 2). 
 Av 11 kap. 8 § följer att nämnden skall tillämpa vissa bestämmel- ser i förvaltningslagen (1996:223) i ärenden som avser myndighets- utövning mot någon enskild. Det handlar härvid bl.a. om partens rätt att få meddela sig muntligen (14 § första stycket) och rätten att få del av uppgifter (16 och 17 §§). 
 Socialstyrelsen har tillsyn över socialtjänsten och kan till ledning för tillämpningen utfärda allmänna råd (13 kap. 1 §). 
 Socialnämndens beslut om bl.a. bistånd enligt 4 kap. 1 § får enligt 16 kap. 3 § överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. 
 Regeringen har utsett en särskild utredare med uppdrag att ana- lysera varför det förekommer att kommunala och landstingskom- munala beslut inte verkställs och varför det förekommer beslut om avslag trots bedömt behov enligt socialtjänstlagen och lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade. Av direktiven framgår att det till stor del är fråga om beslut om särskilt boende för äldre som ej verkställs i rimlig tid. Med utgångspunkt i analysen skall utredaren föreslå åtgärder som kan bidra till en förbättrad rättssäkerhet för enskilda i förhållande till de rättigheter aktuell lagstiftning ger. I uppdraget ligger bl.a. att utredaren skall göra en översiktlig kart- läggning av variationer i kommunernas och landstingens besluts- processer, från ansökan om insats till eventuell verkställighet, och ge exempel på lämpliga förfaranden som tillgodoser lagstiftningens krav på rättssäkerhet och likabehandling. Uppdraget skall redovisas senast den 1 januari 2005 (se dir. 2003:93 och 2003:116). 
  
 10.1.2 
  
 Socialförsäkringar m.m. 
  
 I svensk lagstiftning saknas en definition av begreppet socialförsäk- ring. När socialförsäkringen diskuteras utifrån ett internationellt perspektiv används ibland i Sverige begreppet social trygghet (social security) som mer eller mindre synonymt. Lagstiftning om social trygghet är i Sverige spridd över ett flertal regelverk. Begreppet åter- finns inom EU bl.a. i Rådets förordning (EEG) nr 1408/71 om till- lämpning av systemen för social trygghet när anställda, egenföreta- gare eller deras familjer flyttar inom gemenskapen. Många av de för- måner som anges i denna förordning räknas i ett svenskt perspektiv även till socialförsäkringen. Till begreppet socialförsäkring hänförs 
 678 
  
 SOU 2004:112 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 de flesta trygghetssystem som administreras av Riksförsäkringsverket, Premiepensionsmyndigheten och de allmänna försäkringskassorna (den s.k. socialförsäkringsadministrationen). Enligt Riksförsäkrings- verkets årsredovisning delas socialförsäkringsadministrationen i dag in i fem verksamhetsområden: ekonomiskt stöd till barnfamiljer, er- sättning till funktionshindrade, ersättning vid arbetsoförmåga, er- sättning vid ålderdom och annan utbetalning. 
 En person är försäkrad, om han eller hon ingår i de trygghets- system som hänförs till socialförsäkringen. Socialförsäkringen delas in i två delar: en del med förmåner som grundas på bosättning i Sverige och en som grundas på arbete i Sverige. Endast ett grundläg- gande försäkringsvillkor gäller för respektive huvudgren, nämligen bosättning i Sverige respektive arbete i Sverige. Den bosättnings- baserade delen avser förmåner i form av olika typer av garanti- eller grundskyddsförmåner och bidrag, t.ex. barnbidrag och bostadsbi- drag. Den arbetsrelaterade delen avser ersättningar för inkomstför- luster, t.ex. sjukpenning och föräldrapenning motsvarande förälderns sjukpenning. 
 Gemensamma bestämmelser för detta tudelade försäkringssystem och dess olika förmåner ges i socialförsäkringslagen (1999:799) (prop. 1998/99:119, bet. 1999/2000:SfU3, rskr. 1999/2000:12, nedan SofL). I lagen avgränsas begreppet socialförsäkring med utgångs- punkt i hur trygghetssystemen administreras. Sådana anordningar som handhas av Riksförsäkringsverket, de allmänna försäkringskas- sorna och Premiepensionsmyndigheten omfattas i princip, medan t.ex. sådana system som arbetslöshetsförsäkringen och utbildnings- bidragen faller utanför. De specifika villkoren för ersättningsrätt m.m. finns i de särskilda författningarna om olika förmåner. 
 All lagstiftning om social trygghet omfattas följaktligen inte av SofL. Ett avstamp för fortsatta diskussioner om social trygghet tas dock lämpligen i vad som enligt ovan benämnts socialförsäkringen, vilken alltså avgränsas av hur trygghetssystemen administreras enligt SofL. 
 I 3 kap. 1 § SofL anges de förmåner enligt lagen (1962:381) om all- män försäkring (AFL) som en här i landet bosatt person är försäkrad för p.g.a. bosättningen ( 
 bosättningsbaserad försäkring 
 ), närmare be- stämt 
  
 1. 
  
 ersättning för sjukvård m.m. enligt 2 kap. i fråga om förmåner som beslutas av de allmänna försäkringskassorna, 
  
 2. 
  
 föräldrapenning på lägstanivå och grundnivå, 
  
 679 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 SOU 2004:112 
  
 3. 
  
 sjukersättning och aktivitetsersättning i form av garantiersätt- ning, samt 
  
 4. 
  
 rehabilitering och särskilt bidrag enligt 22 kap. i fråga om för- måner som beslutas av de allmänna försäkringskassorna. 
  
 I 3 kap. 2 § SofL anges den övriga lagstiftning om bosättningsbase- rade socialförsäkringsförmåner som en bosatt person omfattas av, nämligen 
  
 1. 
  
 lagen (1947:529) om allmänna barnbidrag, 
  
 2. 
  
 lagen (1986:378) om förlängt barnbidrag, 
  
 3. 
  
 lagen (1988:360) om handläggning av ärenden om bilstöd till handikappade, 
  
 4. 
  
 lagen (1988:1463) om bidrag vid adoption av utländska barn, 
  
 5. 
  
 lagen (1990:773) om särskilt pensionstillägg till ålderspension för långvarig vård av sjukt eller handikappat barn, 
  
 6. 
  
 lagen (1993:389) om assistansersättning, 
  
 7. 
  
 lagen (1993:737) om bostadsbidrag, 
  
 8. 
  
 lagen (2001:761) om bostadstillägg till pensionärer m.fl., 
  
 9. 
  
 lagen (1996:1030) om underhållsstöd, 
  
 10. 
  
 lagen (1998:702) om garantipension, 
  
 11. 
  
 lagen (1998:703) om handikappersättning och vårdbidrag, 
  
 12. 
  
 lagen (2000:461) om efterlevandepension och efterlevandestöd till barn i fråga om 
  
 - 
  
 garantipension till omställningspension och änkepension, 
  
 - 
  
 efterlevandestöd till barn, och 
  
 - 
  
 vissa andra pensionsförmåner, och 
  
 13. 
  
 lagen (2001:853) om äldreförsörjningsstöd. 
  
 Till den  
 arbetsbaserade försäkringen  
 hör enligt 3 kap. 4 § SofL följande förmåner enligt AFL för den som arbetar i Sverige: 
  
 1. 
  
 sjukpenning och havandeskapspenning, 
  
 2. 
  
 föräldrapenning över lägstanivå och tillfällig föräldrapenning, 
  
 3. 
  
 inkomstrelaterad sjukersättning och inkomstrelaterad aktivitets- ersättning, samt 
  
 4. 
  
 rehabilitering och rehabiliteringsersättning enligt 22 kap. i fråga om förmåner som beslutas av de allmänna försäkringskassorna. 
  
 Övrig arbetsbaserad socialförsäkring som omfattas av SofL är för- måner enligt följande lagstiftning (3 kap. 5 § SofL): 
 680 
  
 SOU 2004:112 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 1. 
  
 lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring, 
  
 2. 
  
 lagen (1988:1465) om ersättning och ledighet för närstående- vård, 
  
 3. 
  
 lagen (1998:674) om inkomstgrundad ålderspension, och 
  
 4. 
  
 lagen (2000:461) om efterlevandepension och efterlevandestöd till barn i fråga om inkomstgrundad efterlevandepension och änkepension med visst undantag. 
  
 Utanför tillämpningen av SofL – men innanför begreppet social trygghet – faller sådant som omsorger inom socialtjänsten (såsom äldreomsorg och bistånd). Men även studiestöd, arbetarskydd och arbetsmarknadspolitiska insatser är förmåner som formellt sett ligger vid sidan om socialförsäkring. 
 Enligt förarbetena till lagstiftningen (prop. 1998/99:119 s. 76 f) borde vissa förmåner uteslutas från socialförsäkringsbegreppet. Det handlade om det statliga personskadeskyddet enligt lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd och lagen (1977:266) om statlig ersätt- ning vid ideell skada. Samma karaktär som denna lagstiftning hade ersättningen av allmänna medel vid ingripanden som avses enligt (1989:225) om ersättning till smittbärare. Vidare uteslöts ersättningar från arbetsgivare enligt sjuklönelagen (1991:1047) och sjömanslagen (1973:382), liksom rätten till sjukvård enligt HSL och landstingens åligganden enligt tandvårdslagen (1985:125) och lagen (1996:1150) om högkostnadsskydd vid köp av läkemedel m.m. – När det gäller författningar knutna till 2 kap. AFL som berör förmåner i form av rätt till sjukvård och olika ersättningar för kostnader som upp- kommer i samband med att någon erhåller vård utesluts de lands- tingsanknutna förmånerna genom begränsningen i 3 kap. 1 § 1 till förmåner beslutade av försäkringskassorna. På samma sätt utesluts till 22 kap. AFL anknutna rehabiliteringsförmåner i den mån de är landstingsanknutna genom begränsningen i 3 kap. 4 § 4 SofL (prop. 1998/99:119 s. 182). 
 Förmåner enligt arbetslöshetsförsäkringen samt utbildningsbidrag till deltagare i arbetsmarknadsutbildning eller yrkesinriktad rehabi- litering, som handläggs enligt arbetslöshetskassorna, faller utanför socialförsäkringarna (prop. 1998/99:119 s. 76 f). 
 Enligt regeringens direktiv (dir. 2001:70) skall en särskild utredare göra en teknisk översyn av lagen (1962:381) om allmän försäkring och andra författningar på socialförsäkringsområdet. Uppdraget skall redovisas senast år 2005. Ändamålet med utredningen skall enligt direktiven vara att utforma förslag till lagstiftning som ger en bättre 
 681 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 SOU 2004:112 
  
 överskådlighet och en bättre säkerhet mot bristande enhetlighet i fråga om regler och begrepp som är gemensamma för socialförsäk- ringen. Vidare sägs att de nuvarande lagarna på ett bättre sätt skall samordnas, och om möjligt sammanföras, så att de blir lättare att överblicka och tillämpa. – I dir. 2004:129 ges en särskild utredare i uppdrag att göra en genomgripande analys av socialförsäkringarna i ett brett perspektiv. Analysen skall visa bl.a. hur väl socialförsäk- ringarna fungerar i dag, vilka brister och förtjänster som finns och effekter på samhällsekonomi och välfärd. Utredningen skall även visa på alternativa vägar för att förbättra systemen inför framtiden. Resul- tatet av utredningen, som skall redovisas senast den 1 november 2006, skall enligt direktiven utgöra underlag för en kommande parlamenta- risk utredning som skall lämna förslag till en reformerad socialför- säkring. 
 Här kan anmärkas att Försäkringskassan träder i stället för Riks- försäkringsverket och de allmänna försäkringskassorna den 1 januari 2005 (se SFS 2004:276). 
  
 10.1.3 
  
 LSS och LASS 
  
 En ny rättighetslag för personer med svåra funktionshinder,  
 lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade  
 (LSS), trädde ikraft den 1 januari 1994 (prop. 1992/93:159, bet. 1992/93:SoU19). Lagen ersatte den s.k. omsorgslagen och elevhems- lagen. Det övergripande målet med lagstiftningen är att främja jäm- likhet i levnadsvillkor för att de enskilda som berörs skall få möjlig- het att leva som andra (5 § LSS). 
 Lagen innehåller enligt 1 § bestämmelser om insatser för särskilt stöd och särskild service åt personer enligt en indelning i tre person- kretsar, nämligen personer 
  
 1. 
  
 med utvecklingsstörning, autism eller autismliknande tillstånd, 
  
 2. 
  
 med betydande och bestående begåvningsmässigt funktions- hinder efter hjärnskada i vuxen ålder föranledd av yttre våld eller kroppslig sjukdom, eller 
  
 3. 
  
 med andra varaktiga fysiska eller psykiska funktionshinder som uppenbart inte beror på normalt åldrande, om de är stora och förorsakar betydande svårigheter i den dagliga livsföringen och därmed ett omfattande behov av stöd eller service. 
  
 682 
  
 SOU 2004:112 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 Personkrets 1 nämner särskilt utvecklingsstörda. Med utvecklings- störning avses enligt förarbetena en intellektuell funktionsned- sättning som beroende på grad och miljö utgör ett handikapp. Den sammanhänger med en under individens utvecklingsperiod inträffad brist eller skada som i många fall är så betydande att personen be- höver stöd och hjälp i sin livsföring genom olika insatser för att kunna delta i samhällslivet. Med utvecklingsperioden avses i allmän- het åren före 16 års ålder. Orsaken till bristen eller skadan saknar betydelse. Vid bedömningen av den intellektuella förmågan skall psykologiska, sociala och pedagogiska faktorer vägas samman. – Med autism och autismliknande tillstånd avses sådana djupgående stör- ningar i fråga om social förmåga, kommunikation och beteende som medför allvarligt funktionshinder i fråga om psykosocial eller peda- gogisk anpassning. Störningarna debuterar under barndomen, oftast men inte alltid före tre års ålder, och är nästan alltid allvarliga psy- kiska funktionshinder under hela livet (prop. 1992/93:159 s. 167). 
 Personkrets 2 tar sikte på personer som efter utvecklingsåren har fått en hjärnskada och till följd härav ett betydande och bestående begåvningsmässigt funktionshinder. – Personkrets 3, som upptar flera rekvisit som samtliga måste vara uppfyllda, inbegriper barn, ungdomar och vuxna med långvariga habiliterings- och rehabilite- ringsbehov. Med funktionshinder menas den begränsning eller det hinder som gör att en människa till följd av skada eller sjukdom inte kan utföra en aktivitet på det sätt eller inom de gränser som kan anses normalt. Det kan röra sig om t.ex. människor med uttalade förlamningar eller svårartade och invalidiserande effekter av sjuk- domar som diabetes eller hjärt- och lungsjukdomar samt människor med grava syn- och hörselskador. Även psykiska störningar kan orsaka betydande svårigheter i den dagliga livsföringen. Personer med långvariga psykiska störningar/psykisk sjukdom där symto- men leder till nedsättningar i de psykiska och sociala funktionerna kan uppfylla kriterierna i tredje punkten. Funktionshindren skall vara allvarliga och varaktiga. En begränsning är att funktionshindren inte får bero på normalt åldrande. Enligt förarbetena är senildemens ett funktionshinder av geriatrisk karaktär som inte är helt oväntat beträffande en åldrad människa (prop. 1992/93:159 s. 168 ff). 
 Rättigheterna i LSS inskränker inte de rättigheter som den enskilde kan ha enligt annan lag (4 §). Det är framför allt fråga om rättigheter enligt socialtjänstlagen. En framställning om stöd eller service bör i första hand prövas enligt LSS (som i allmänhet är mer fördelaktig för den enskilde), varefter framställan kan prövas enligt 
 683 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 SOU 2004:112 
  
 socialtjänstlagen. Ofta är det nödvändigt att i samband med behovs- prövningen av en insats enligt LSS också pröva om det därutöver be- hövs insatser enligt just socialtjänstlagen (prop. 1992/93:159 s. 170 f). 
 Verksamheten skall bl.a. vara grundad på respekt för den enskildes självbestämmanderätt och integritet. Den enskilde skall i största möjliga utsträckning ges inflytande och medbestämmande över in- satser som ges (6 § första stycket). Detta betyder att stöd skall ges och utformas i samverkan med den (vuxne) berörde. I förarbetena ges exemplet att den enskildes önskemål om vem som skall anlitas som personlig assistent eller kontaktperson om möjligt bör tillgodo- ses (prop. 1992/93:159 s. 171). 
 Insatser enligt LSS skall ges den enskilde endast om han begär det. Om den enskilde är under 15 år eller uppenbart saknar förmåga att på egen hand ta ställning i frågan kan vårdnadshavare, god man, förmyndare eller förvaltare begära insatser för honom (8 §). Detta är enligt förarbetena närmast ett påpekande om att lagen saknar tvångsbestämmelser. 
 De insatser som erbjuds enligt LSS är (enligt 9 §) följande: 
  
 1. 
  
 rådgivning och annat personligt stöd som ställer krav på särskild kunskap om problem och livsbetingelser för människor med stora och varaktiga funktionshinder, 
  
 2. 
  
 biträde av personlig assistent eller ekonomiskt stöd till skäliga kostnader för sådan assistans, till den del behovet av stöd inte täcks av beviljade assistanstimmar enligt lagen (1993:389) om assistansersättning (LASS, se härom nedan), 
  
 3. 
  
 ledsagarservice, 
  
 4. 
  
 biträde av kontaktperson, 
  
 5. 
  
 avlösarservice i hemmet, 
  
 6. 
  
 korttidsvistelse utanför det egna hemmet, 
  
 7. 
  
 korttidstillsyn för skolungdom, 
  
 8. 
  
 boende för barn eller ungdomar, 
  
 9. 
  
 bostad med särskild service för vuxna eller annan särskilt an- passad bostad för vuxna, 
  
 10. 
  
 daglig verksamhet för personer i yrkesverksam ålder som saknar förvärvsarbete och inte utbildar sig. 
  
 Regler om vilka insatser som erbjuds respektive personkategori och vilka allmänna kvalitetskrav som ställs på insatserna ges i 7 §. Lands- tingen är huvudmän för insatsen rådgivning och annat personligt stöd, medan kommunerna är huvudmän för övriga insatser (2 §). 
 684 
  
 SOU 2004:112 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 Överlåtelse av uppgiften att tillhandahålla insatsen kan dock ske, även till privata utförare (17 §). 
 Insatsen personlig assistans enligt 9 § 2 definieras närmare i 9 a §. Härmed avses personligt utformat stöd som ges av ett begränsat antal personer åt den som på grund av stora och varaktiga funktions- hinder behöver hjälp med sin personliga hygien, måltider, att klä av och på sig, att kommunicera med andra eller annan hjälp som förut- sätter ingående kunskaper om den funktionshindrade (grundläg- gande behov). 
 Det är främst personer med fysiska funktionshinder och med de mest omfattande behoven som blir berättigade till insatsen person- lig assistans (prop. 1995/96:146 s. 13). 
 I insatserna enligt 9 §  
 5–8 
  och 10 samt i insatsen bostad med sär- skild service för vuxna ingår också omvårdnad (9 c §). Det handlar om en skyldighet att stödja och hjälpa funktionshindrade med dag- liga personliga behov som de kan ha svårigheter att klara själva, så- som att sköta hygienen, att äta, att klä sig, att gå och förflytta sig liksom att göra t.ex. personliga inköp. I ansvaret för omvårdnaden ligger också att hjälpa den enskilde med att få den hälso- och sjuk- vård och tandvård samt de hjälpmedel som han behöver. I omvård- nadsbegreppet torde också ingå att se till så att misstankar om över- grepp och andra brott polisanmäls (se White/Thunved s. 391). 
 Den enskilde kan i samband med att insats enligt LSS beviljas begära att en individuell plan med beslutade och planerade insatser upprättas i samråd med honom. I planen skall även redovisas åt- gärder som vidtas av andra än kommunen eller landstinget. Planen skall fortlöpande och minst en gång om året omprövas (10 § första stycket). 
 En regel om utbetalning av ekonomiskt stöd ges i 11 § (med den numera upphävda 16 kap. 12 § AFL som förebild). Om någon till följd av ålderdomssvaghet, sjuklighet, långvarigt missbruk av be- roendeframkallande medel eller någon annan liknande orsak är ur stånd att själv ta hand om sådant ekonomiskt stöd från kommunen som avses i 9 § första stycket 2, dvs. ekonomiskt stöd för personlig assistans, får kommunen besluta att ersättningen skall betalas ut till någon annan person för att användas till kostnader för personlig assistans till den stödberättigade. – Kommunen kan enligt 12 § besluta om återbetalning av sådant ekonomiskt stöd, om den som erhållit stödet eller hans ställföreträdare genom att lämna oriktiga uppgifter eller på annat sätt har förorsakat att det ekonomiska stödet har lämnats felaktigt eller med för högt belopp. Detsamma gäller om 
 685 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 SOU 2004:112 
  
 det ekonomiska stödet annars har lämnats felaktigt eller med ett för högt belopp och den som erhållit stödet eller hans ställföreträdare skäligen borde ha insett detta. 
 Kommunen har i uppgift att bl.a. anmäla till överförmyndaren dels när en person som omfattas av 1 § kan antas behöva förmyndare, förvaltare eller god man, dels när ett förmyndarskap, förvaltarskap eller godmanskap bör kunna upphöra (15 §). 
 Enskild verksamhet regleras i  
 23–24 
  §§. Länsstyrelsen ges där en tillståndsgivande roll. 
 Den centrala tillsynen är anförtrodd Socialstyrelsen  
 (25–26 
  §§), vilket således överensstämmer med Socialstyrelsens roll i förhållande till socialtjänsten. 
 Beslut om bl.a. insatser för en enskild enligt 9 § överklagas till länsrätt som första instans (27 §). Kommuner eller landsting som underlåter att utan oskäligt dröjsmål tillhandahålla en insats enligt 9 § som framgår av domstols avgörande skall enligt 28 a § åläggas att betala en särskild avgift. 
 Ett problem som rönt stor uppmärksamhet på senare år är den höga andelen icke verkställda beslut och domar enligt LSS, ofta avseende insatserna kontaktperson, råd och stöd, boende för vuxna, ledsagarservice och korttidsvistelse. Vid kartläggningar av Socialsty- relsen och länsstyrelserna har från olika håll anförts bl.a. att den uteblivna verkställigheten beror på att det är svårt att rekrytera och behålla personal och uppdragstagare inom verksamhetsområdena för äldre och funktionshindrade, men även ledsagare och personliga assistenter och uppdragstagare som t.ex. kontaktpersoner (Handi- kappomsorg. Lägesrapport 2002 s. 43 och 51, se även Social tillsyn 2002 – Resultat av länsstyrelsernas tillsyn s. 18). Problemen behand- las i den i avsnitt B 10.1.1 nämnda utredningen. 
 Lagen (1993:389) om assistansersättning  
 (LASS) innehåller före- skrifter om ersättning av allmänna medel till vissa funktions- hindrade för kostnader för personlig assistans (assistansersättning). 
  
 LASS utgör ett komplement till LSS (se de gemensamma för- arbetena i prop. 1992/93:159, bet. 1992/93:SoU19). Med hänsyn till att kommunens kostnader för personlig assistans i vissa fall kan upp- gå till mycket stora belopp har genom LASS införts ett finansierings- system som innebär att staten avlastar kommunerna kostnaderna för mer omfattande insatser i form av personlig assistans. 
 Frågor om assistansersättning handläggs av Riksförsäkringsverket och de allmänna försäkringskassorna. 
 686 
  
 SOU 2004:112 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 En förutsättning för att assistansersättning skall komma i fråga är att den funktionshindrade omfattas av 1 § LSS. Om så är fallet, har den enskilde rätt att för sin dagliga livsföring få assistansersättning, förutsatt att han eller hon har behov av personlig assistans för sina grundläggande behov under i genomsnitt mer än 20 timmar i veckan (3 § första stycket). Ersättningen betalas ut av försäkringskassan. För den som beviljats personlig assistans enligt LASS är det dock den kommun där den ersättningsberättigade är bosatt, dvs. inte för- säkringskassan, som skall ersätta kostnaderna för de första 20 assi- stanstimmarna per vecka genom månadsvisa betalningar till försäk- ringskassan  
 (19–20 
  §§). 
 Det grundläggande behovet som nämns i 3 § knyter an till den definition av personlig assistans som ges i 9 a § LSS. – Begränsningar finns i rätten att erhålla assistansersättning för personer som har fyllt 65 år (3 §  
 andra–fjärde 
  styckena) och när den funktions- hindrade t.ex. vårdas på institution eller bor i en gruppbostad (4 §). Tanken bakom de senare begränsningarna är att det på en institution eller i en gruppbostad skall finnas erforderlig fast kollektiv beman- ning som skall täcka de boendes hela stödbehov. 
 Ansökan om assistansersättning skall göras skriftligen hos den all- männa försäkringskassan. Av 2 § förordningen (1993:1091) om assi- stansersättning framgår att en ansökan skall undertecknas av sökan- den. 
 Assistansersättning beviljas för ett visst antal timmar per vecka, månad eller längre tid, dock längst för sex månader (6 §). Efter två år skall ersättningsrätten omprövas (7 §). Provisoriska beslut om assi- stansersättning kan fattas enligt 8 §. Om förhållandena för rätten till ersättning påverkas, skall den enskilde genast anmäla detta hos för- säkringskassan. Om den enskilde har legal ställföreträdare, gäller upplysningsskyldigheten i stället denne (9 §). 
 I linje med vad som gäller enligt 11 § LSS kan utbetalning av assi- stansersättning ske till kommunal myndighet eller till någon annan, om en ersättningsberättigad till följd av ålderdomssvaghet, sjuklig- het, långvarigt missbruk av beroendeframkallande medel eller någon annan liknande orsak är ur stånd att själv ta hand om assistansersätt- ningen (12 §). 
 Assistansersättningen skall enligt 10 § förordningen (1993:1091) om assistansersättning betalas ut genom insättning på postgiro- konto eller bankkonto. Riksförsäkringsverket får besluta om utbetal- ning på annat sätt, om särskilda förhållanden föranleder det. Den ersättningsberättigade kan också, enligt 11 § i förordningen, utöver 
 687 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 SOU 2004:112 
  
 vad som följer av 11 och 12 §§ LASS begära att assistansersättningen skall betalas ut till någon annan enskild person, en juridisk person eller en kommun. 
 Frågor som avses i  
 6–8 
  §§ skall inom försäkringskassan avgöras av socialförsäkringsnämnd, med vissa möjligheter till delegation (13 §). 
 I 16 § ges bestämmelser för beslut om återbetalning av ersättning som lämnats på grundval av oriktiga uppgifter från den enskilde eller ställföreträdaren eller som kunde ha avvärjts om uppgifts- eller anmälningsskyldighet hade iakttagits, men även i vissa andra fall då ersättning har utgått felaktigt eller med för högt belopp. Möjlig- heter finns för försäkringskassan att vid särskilda skäl efterge kravet på återbetalning. 
 Reglerna i AFL om omprövning, ändring och överklagande av be- slut tillämpas i ärenden om assistansersättning (17 § första stycket). 
  
 10.2 
  
 Omfattningen av hjälpbehovet 
  
 10.2.1 
  
 Vissa fakta om insatser enligt socialtjänstlagen och LSS 
  
 För att åskådliggöra omfattningen av några av samhällets vanligaste socialtjänstrelaterade stödinsatser bör en kort bakgrund lämnas. Uppgifterna är inte nödvändigtvis knutna till oförmåga att fatta beslut. 
 Enligt statistik för den 1 oktober 2002 fanns det ca 240 700 per- soner, 65 år och äldre, som bodde stadigvarande i särskilda boende- former eller som beviljats hemtjänst i ordinärt boende. Ca 125 200 fick hemtjänst, medan drygt 115 500 bodde i särskilt boende, dvs. gruppboenden, servicehus, sjukhem eller ålderdomshem. Drygt 178 800 av dessa var 80 år eller äldre och utgjorde ca 38 % av samt- liga personer i denna ålderskategori. Vid samma tidpunkt erhöll ca 9 100 äldre korttidsvård/korttidsboende (Socialstyrelsens rapport Äldre – vård och omsorg år 2002). 
 När det gäller äldre skall noteras att kvinnor är överrepresenterade både vad avser andelen som år 2001 fick hemtjänst resp. bodde per- manent i särskilt boende. En förklaring är att kvinnorna har högre medellivslängd och ofta är yngre än sin make. En sammanhängande förklaring är att mannen följaktligen ofta är den i hushållet som först behöver stöd och hjälp. Inte sällan får han denna av närstå- ende, framför allt sin maka. Antalet ensamstående kvinnor (590 000 
 688 
  
 SOU 2004:112 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 av dem som var 65 år eller äldre) översteg kraftigt antalet ensam- stående män i samma ålder (225 000). Av ensamstående som var 85 år eller äldre fanns 129 100 kvinnor och 34 400 män 1998. Att vara ensamstående sedan man har uppnått sådan ålder påverkar naturligtvis behovet av offentligt stöd (Vård och omsorg om äldre. Lägesrapport 2002 s. 13 ff). 
 I en rapport från Socialstyrelsen, Funktionshindrade personer – insatser enligt LSS år 2002, redovisade kommunerna att mer än 48 000 personer hade en eller flera insatser enligt LSS (exklusive in- satsen råd och stöd) den 1 september 2002. Totalt uppskattades i rapporten antalet personer som hade insatser enligt LSS år 2002 till mellan 51 000 och 52 500 personer, vilket motsvarade 0,6 % av lan- dets befolkning. Uppgifterna innefattar även insatser för underåriga personer. 
 85 % av de redovisade insatserna rörde personer med utvecklings- störning (personkrets 1). Knappt 21 700 personer hade insatsen dag- lig verksamhet. Andra vanliga insatser var bostad med särskild ser- vice för vuxna (ca 18 000), kontaktperson (ca 14 500) och råd och stöd (ca 12 000). Det kan här nämnas att 28 % av alla  
 LSS-insatser 
  gavs till barn och ungdomar som var 22 år eller yngre medan 6 % gavs till dem som var 65 år eller äldre. Den stora andelen mottagare av  
 LSS-insatser 
  återfanns följaktligen bland dem i åldrarna  
 23–64 
  år. 
  
 10.2.2 
  
 De äldres hälsa och hjälpbehovet 
  
 Socialstyrelsen har vid två tillfällen, 1994 och 2000, genomfört intervjuer med ett riksrepresentativt befolkningsurval av hemmabo- ende äldre över 75 år i syfte att mäta deras allmänna hälsotillstånd. Några stora förändringar mellan de båda åren kunde inte skönjas när det gällde de äldres egen uppfattning om sitt allmänna hälsotillstånd. 
 Intervjupersonerna tillfrågades om de klarade av olika vardags- göromål (Activities of Daily Living, ADL). Det handlade här om både primär ADL (göromål som avser den egna personen och personlig omvårdnad, bl.a. att ta sig i och ur sängen, duscha eller bada, toalettbesök) och sekundär ADL (göromål som hör till hus- hållet, städning, inköp, matlagning och tvätt). Resultaten visade att andelen som hade behov av hjälp med primär och sekundär ADL ökade under den angivna perioden. Båda undersökningarna gav vid handen att närmare hälften av samtliga intervjupersoner behövde 
 689 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 SOU 2004:112 
  
 hjälp av någon annan för att klara en eller flera av vardagslivets akti- viteter (Vård och omsorg om äldre. Lägesrapport 2002 s. 22). 
 De ovan nämnda undersökningarna gav även svar på frågor om hur äldre hjälpbehövande (75 år och äldre) fick hjälp i sitt eget hem och av vem. En större andel fick år 2000 hjälp av anhöriga och när- stående – s.k. informell hjälp – än år 1994. En annan slutsats som drogs var att ensamboende äldre, både män och kvinnor, fick allt mindre offentlig hemhjälp. 
 Av de samboende hjälpbehövande, t.ex. makar, hade enligt stati- stiken en mycket låg andel (5 %) offentlig hemhjälp. Den infor- mella hjälpen var i dessa fall desto vanligare och förekom i 88 % av fallen. Sammanfattningsvis fick år 2000 66 % av de äldre (både ensam- och samboende) endast informell hjälp, 18 % fick endast offentlig hemhjälp medan 16 % åtnjöt en kombination av dessa hjälpformer (Vård och omsorg om äldre. Lägesrapport 2002 s. 26). 
 En kartläggning av särskilda boenden år 2001, genomförd av Socialstyrelsen, visade vid förfrågningar hos föreståndare och enhets- chefer m.fl. i 730 boendeenheter att verksamheten i fyra femtedelar av boendena bl.a. gick ut på vård och omsorg om dementa; två tredjedelar av dessa enheter uppgav också att de hade särskilda plat- ser reserverade för sådan verksamhet. Mer än hälften av de boende hade bott i det särskilda boendet kortare tid än två år, vilket tyder på att mer än varannan äldre person som flyttar till ett särskilt bo- ende vistas där i kortare tid än två år. De längsta vistelsetiderna kunde knytas till boende i servicehus och ålderdomshem. Endast omkring två av fem boende klarade generellt av sådana aktiviteter som måltider, toalettbesök och förflyttning inomhus på egen hand. Vidare visade kartläggningen att en tredjedel av de boende hade en mycket kraftigt nedsatt kognitiv förmåga, dvs. minnes- och oriente- ringsförmåga, som medförde att de var i behov av handgriplig väg- ledning av personal. Särskilt i gruppboenden fanns en hög andel med denna defekt (Vård och omsorg om äldre. Lägesrapport 2002 s. 30). 
 En annan av Socialstyrelsens kartläggningsstudier, som genom- fördes år 2002, omfattade 315 personer i s.k. korttidsboenden. Syftet var att ge fördjupad kunskap om korttidsboendenas roll och funk- tion. De flesta klarade av att själva inta sina måltider, men två av tre behövde hjälp med att byta blöja eller kateter och drygt 40 % behövde hjälp vid förflyttning. Många hade också nedsatt psykisk funktionsförmåga; drygt hälften hade enligt studien problem med glömska och behövde visst stöd för att fungera. Var tionde led av svåra minnesstörningar och kunde inte handla efter instruktioner 
 690 
  
 SOU 2004:112 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 utan handgriplig hjälp (Vård och omsorg om äldre. Lägesrapport 2002 s. 31 f). 
  
 10.2.3 
  
 Förhållandet mellan hälso- och sjukvård och socialtjänst 
  
 Sjukhusvården domineras i allt större utsträckning av äldre personer. Statistik för år 2002 visar att 17,2 % av befolkningen var 65 år eller äldre. Denna andel stod dock för 45,5 % av samtliga vårdtillfällen och tog upp 54,5 % av all vårdtid. Statistiken visar att andelen av alla registrerade vårdtillfällen under  
 1990-talet 
  blivit större för de äldre; samtidigt har dessa personers procentuella andel av vårdtiden min- skat i relation till den yngre befolkningen (se Socialstyrelsens skrift Vård och omsorg om äldre. Lägesrapport 2003 s. 19). 
 I medeltal är vårdtiden för en äldre sjuk patient en knapp vecka. I en allt mer trimmad svensk sjukhusvård har följaktligen tempot drivits upp, vilket särskilt för den äldre befolkningen torde ha på- verkat möjligheterna till återhämtning i både psykiskt och fysiskt hänseende. Tiden som patienten vistas i akutsjukvården är ofta av- görande för hur det kommer att gå för patienten i framtiden. Sam- tidigt kunde det konstateras att många av dem som skrivs ut från sjukhus har kvarstående behov av vård och omsorgsinsatser. Dess- utom sker utskrivningen stundom så snabbt att patienten inte hinner ta till sig information om sjukdomen och dess prognos, om läkeme- del och uppföljning. För andra är läget det omvända. Äldre patien- ter måste ibland ligga kvar under alltför lång tid i väntan på annat boende. Detta kan medföra onödiga hospitaliseringseffekter eller andra komplikationer (Vård och omsorg om äldre, Lägesrapport 2002 s. 39 f). 
 Betydelsefulla insikter i äldre personers situation i akutsjukvården ger också en studie som Socialstyrelsen genomförde år 2002. 31 regi-  
 on-, 
  läns- och länsdelskliniker redovisade material avseende en dag i februari 2002 som berörde 978 inlagda patienter som var 80 år och äldre. Av befolkningen i stort utgör dessa ca 5 % men i studien ut- gjorde de närmare 40 % av alla patienter. 
 Det konstaterades i studien bl.a. att många patienter inom den in- ternmedicinska vården var gamla, multisjuka personer med betydan- de funktionsnedsättningar och stor läkemedelskonsumtion. Tre av fyra var inlagda akut från det egna hemmet p.g.a. hastigt försämrad hälsa i kombination med allmän avtackling. Majoriteten utgjordes 
 691 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 SOU 2004:112 
  
 av ensamboende kvinnor, medan endast en mindre andel kom från särskilda boenden. När det gällde hjälpbehovet konstaterades att nästan hälften behövde assistans vid toalettbesök, 40 % vid för- flyttning och 16 % under en hel måltid. En tredjedel av de berörda behövde hjälpen med hänvisning till minnessvårigheter. 75 % hade fem läkemedel eller fler, medan nästan 30 % hade tio eller fler. 
 Enligt studien förväntades att en fjärdedel av dem som kom från eget boende skulle skrivas ut till kommunalt äldreboende (och där- med flytta från det egna hemmet), vilket visade på behovet av sam- verkan mellan hälso- och sjukvården å ena sidan och socialtjänsten 
  
 å 
  
 den andra (Vård och omsorg om äldre. Lägesrapport 2002 s. 41 f). I en studie med beteckningen Gott Åldrande i Skåne (GÅS) kart- 
  
 lades äldres vård och omsorg i fem skånska kommuner. En del- studie tog sikte på vården och omsorgen med avseende på de äldres funktionella förmåga, boendesituation, insatser från hemtjänst och hemsjukvård, m.m. I denna kunde man konstatera att insatser enligt HSL ges till omkring hälften av dem i ordinärt boende. Detta tydde enligt studien på att det finns en betydande överlappning mellan insatser enligt socialtjänstlagen och insatser enligt HSL. I sin tur belyste detta behovet av att utveckla samarbetsformer och gemen- samma bedömningar för insatser enligt de båda lagstiftningarna för att inte en fragmenterad vårdsituation skall behöva uppstå för de äldre (Kommunal och regional vård till äldre, 2002, s. 40 och 66). 
  
 10.2.4 
  
 Möjligheter till inflytande 
  
 När det gäller funktionshindrade ges en möjlighet till ökat inflytande och ökad delaktighet genom s.k. individuella planer. Dessa kan ge alla berörda en bättre överblick över de insatser som kan vara aktu- ella enligt LSS och HSL. Insatser kan också samordnas på ett effek- tivt sätt. Inom ramen för genomförandet av den nationella hand- lingsplanen för handikappolitiken har uppmärksammats att rätten att få en individuell plan för personer med funktionshinder inte ut- nyttjas i tillräcklig utsträckning (se prop. 1999/2000:79 och regering- ens skrivelse 2002/03:25 s. 25 ff). Individuella planer enligt 10 § LSS förutsätter att den enskilde framställer en begäran om att en sådan plan skall upprättas. Med hänsyn till att sekretesslagens bestämmel- ser måste iakttas, fordras vanligen att den enskilde därutöver läm- nar samtycke till att uppgifter skall få lämnas vidare vid kommunika- tion mellan myndigheter (prop. 1992/93:159 bil 1 s. 182 f). Brister i 
 692 
  
 SOU 2004:112 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 den enskildes beslutsförmåga kan således innebära att en enskild, som inte heller har någon ställföreträdare, kan få svårt att göra sina intressen gällande. 
 I en återkommande studie av personer som flyttar till särskilda boenden i Sundsvall har konstaterats att endast drygt hälften av dem i studien som flyttat till ålderdomshem besökt sin blivande bostad. Bland dem som flyttat till sjukhem var andelen ca 40 % och bland flyttarna till gruppboenden en knapp femtedel. En förklaring till att så är fallet angavs i studien kunna vara att det gjorts en be- dömning av att det inte skulle vara till någon nytta för en gravt för- virrad person att före flyttningen besöka sin framtida bostad. An- höriga till dem som flyttat hade i större utsträckning besökt boendet i förväg. De personer som flyttades och deras anhöriga gavs i studien tillfälle att ge besked om hur flyttningen genomförts eller hur beslut om flyttningen förberetts. Ingen av de anhöriga ifråga- satte behovet av en plats i särskilt boende. Anmärkningsvärt är dock att många, både av dem som flyttat och av deras anhöriga, var missnöjda med vissa omständigheter, t.ex. rörande informationen om andra boende- och vårdalternativ, tiden att förbereda flyttningen och möjligheterna att vara med och bestämma om flyttningen. I några fall angav de som flyttat i efterhand att någon hade bestämt om flyttningen mot deras vilja (Socialstyrelsens rapport Äldre som flyttar till service och vård. Uppföljning av situationen i Sundsvall 2002, särskilt s. 40 ff). 
  
 10.2.5 
  
 Särskilt om handikappomsorg 
  
 Utgångspunkten för handikappolitiken är principen om alla män- niskors lika värde och lika rätt. Samhällets insatser skall stärka den enskildes möjligheter att leva ett självständigt och oberoende liv. En komponent i detta är att personer med funktionshinder därför måste få ett inflytande både i planeringen och i utformningen av olika in- satser och i genomförandet av dem (Socialstyrelsens skrift Handi- kappomsorg. Lägesrapport 2002 s. 12). 
 Antalet personer som har funktionshinder går inte att utan vidare tydliggöra med statistik. Det underlag som finns är i stället baserat på uppgifter om olika samhällsinsatser och förmåner som beslutats eller beviljats en viss period. Statistik finns dock över olika funk- tionshinder som här är av relevans. I genomsnitt 0,4 % av befolk- ningen (dvs. ca 36 000 personer) har en utvecklingsstörning (enligt 
 693 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 SOU 2004:112 
  
 LSS). Mellan 40 000 och 46 000 personer med psykiskt funktions- hinder var kända av socialtjänsten (Handikappomsorg. Lägesrap- port 2003 s. 13). 
 Funktionshindrade får samhällsstöd från flera olika håll. De olika stödformerna är uppdelade mellan kommun, landsting och stat. 
 Kommunerna har det yttersta ansvaret för alla medborgare och deras levnadsvillkor. En av de grundläggande lagarna för kommuner- nas del är, som tidigare berörts, socialtjänstlagen. I oktober 2001 var 14 100 personer under 65 år med funktionshinder beviljade hem- tjänst i ordinärt boende enligt SoL. 5 500 personer med funktions- hinder bodde vid samma tidpunkt i bostäder med särskild service enligt SoL. Korttidsvård eller korttidsboende erhöll den 1 oktober samma år nära 1 000 personer under 65 år. Samtidigt fick 2 900 personer dagverksamhet, vilket är ett stöd som riktar sig till framför allt personer med demens eller psykiskt eller fysiskt funktionshinder. 
 Personer med vissa funktionshinder och sjukdomar har enligt undersökningar från  
 1990-talet 
  en lägre sysselsättningsgrad än andra. En stor andel, särskilt de med svåra psykiska besvär, hade svårt att klara löpande utgifter. Personer med svåra psykiska besvär är särskilt ekonomiskt utsatta. En undersökning från 1997 i Stockholms läns landsting av 12 500 personer med långvariga psykiska funktions- hinder visade att drygt 70 procent hade förtidspension eller sjuk- bidrag (Handikappomsorg. Lägesrapport 2002 s. 18). 
 Många funktionshindrade är föremål för insatser enligt LSS (se härom avsnitt B 10.2.1). År 2002 hade 18 000 vuxna personer beslut om boende enligt LSS och 4 300 personer  
 LSS-insatsen 
  personlig assistans. Antalet personer som beviljats assistansersättning enligt LASS genom försäkringskassorna uppgick till 11 600 år 2003 (Handikappomsorg. Lägesrapport 2003 s. 16 f ). Av dem som har assistansersättning år 2002 tillhörde 34 % personkrets 1, 5 % person- krets 2 och 61 % personkrets 3. I genomsnitt rör det sig om 92 timmar per vecka. Totalt finns ca 40 000 anställda assistenter (Handikappomsorg. Lägesrapport 2002 s. 24 och 51). 
 Andra statliga kompensationer för funktionshinder är handikapp- ersättning, vårdbidrag och bilstöd. År 2001 fick ca 59 000 personer handikappersättning medan drygt 2 000 bilbidrag betalades ut (Handikappomsorg. Lägesrapport 2002 s. 25). 
 85  
 000–90 
  000 personer var år 2002 förtids- eller sjukpensionerade av psykiska skäl (exklusive missbruk, Handikappomsorg. Läges- rapport 2002 s. 35). I olika sammanhang brukar sägas att ca 
 694 
  
 SOU 2004:112 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 45 000 personer ingår i den s.k. psykiatrireformens målgrupp (se t.ex. Socialstyrelsens meddelandeblad nr 14/2000). 
  
 10.2.6 
  
 Om de anhörigas roll 
  
 Socialstyrelsen lät som ett led i uppföljningsarbetet kring den natio- nella handlingsplanen för äldrepolitiken genomföra en studie av besvärsinstitutet inom socialtjänsten. I studien sattes äldres möjlig- heter att överklaga beslut beträffande hemtjänst eller särskilt boende i fokus. Undersökningen byggde på en analys av 485 länsrätts- domar. I en knapp fjärdedel av fallen företräddes den enskilde av ett formellt ombud eller annan med formell behörighet. Av de 114 överklaganden där någon med formell behörighet således hade företrätt den enskilde var det endast i 14 fall som behörigheten innehades av god man. I 94 överklaganden var det en anhörig som uppträde som ombud. 
 Samtidigt framkom genom intervjuer att även många av dem som själva överklagat hade fått hjälp av någon att förbereda över- klagandet. Oftast – i 96 fall – var det då fråga om barn. Några hade fått hjälp av syskon, andra släktingar, vänner eller grannar. 
 Enligt resultaten i studien fanns en viss skillnad beträffande vilken framgång överklagandena hade rönt beroende av om ett formellt ombud hade fört den enskildes talan eller inte. Även om det bakom en äldre person som själv förde sin talan fanns en engagerad son eller dotter som hjälpte till med överklagandet, drogs slutsatsen att en formalisering av ombudsmannaskapet kunde ha betydelse (Social- styrelsen, De äldre och besvärsrätten. Överklagade beslut om hem- tjänst och särskilt boende, 2002, s. 31 f). 
 I den tidigare nämnda flyttningsstudien konstaterades att många av de äldres barn och andra ej samboende anhöriga är både känslo- mässigt och aktivt engagerade i den äldres situation. I ytterst få fall av de flyttningar till särskilda boenden som studerats hade barnen till den enskilde  
 inte  
 medverkat. Engagemanget bestod inte bara i hjälp i samband med flyttningen utan också i att barnen varit ange- lägna om att få denna till stånd (Socialstyrelsens rapport Äldre som flyttar till service och vård. Uppföljning av situationen i Sundsvall 2002 s. 43 och 88). 
 I den ovan relaterade  
 GÅS-studien 
  framkom att mer än hälften (57 %) av äldre i ordinärt boende hade hjälp med hemmets skötsel. Den mest frekventa hjälparen var barn eller deras make, följd av den 
 695 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 SOU 2004:112 
  
 enskildes egen make. Andra anhöriga, grannar och vänner förekom också som hjälpare. Anhöriga och andra närstående hjälpte mer sällan till med den äldres personliga omvårdnad (endast i ca 20 % av fallen). Sammantaget demonstrerade resultaten, enligt de slutsatser som drogs, vikten av att personal i den offentliga sektorn utvecklar arbetssätt som involverar närstående i planeringen och genomföran- det av den äldres vård (Kommunal och regional vård till äldre s. 70 f). 
 De anhöriga drar således ett tungt lass när det gäller äldre männi- skors hjälpbehov. Även om många anhörigvårdare saknar uppback- ning, både från offentligt håll och från den övriga familjekretsen, har deras roll betonats i olika sammanhang. Ett exempel härpå är det statliga initiativet Anhörig 300, i vilket nya befattningar som an- hörigkonsulenter och anhörigstödjare har utvecklats. Nya stöd- former har dessutom tillkommit i kommunal regi, samtidigt som gamla stödformer har vidareutvecklats och spritts. Somliga stödfor- mer har kunnat ges utan biståndsbeslut. Vissa kommuner erbjuder exempelvis s.k. avlösning i hemmet utan sådant beslut (Anhörig 300 
 – Slutrapport, Socialstyrelsen, 2002). 
 När det gäller praktiskt stöd påtalas också i andra sammanhang att anhöriga bär ett tungt ansvar för vård- och omsorgsinsatser. Här kan hänvisas till bl.a. redogörelsen för de anhörigas del av demens- vården i regeringens demensarbetsgrupps promemoria På väg mot en god demensvård. Samhällets insatser för personer med demens- sjukdomar och deras anhöriga (Ds 2003:47 s. 143 ff). Enligt en i promemorian gjord enkät år 2002 finns i hela landet ca 8  
 000–10 
  000 anhörigvårdare, dvs. anhöriga/närstående som utför sådana bety- dande vårduppgifter som annars kommunen skulle behöva svara för genom olika insatser. På senare tid har bl.a. även den parlamentariska beredningen SENIOR 2005 uppmärksammat inte bara anhörigas insatser inom vården och omsorgen om de äldre, utan även äldre människors vård och omsorg om funktionshindrade vuxna barn (SOU 2003:91 s. 516). 
  
 10.2.7 
  
 Begränsningsåtgärder och självbestämmande 
  
 Socialdepartementet tillsatte år 2002 en arbetsgrupp med uppgift att sammanställa befintliga kunskaper om situationen för personer med demenssjukdomar och deras anhöriga samt att identifiera ut- vecklingsområden där åtgärder behöver sättas in på olika nivåer, den tidigare åberopade Demensarbetsgruppen. 
 696 
  
 SOU 2004:112 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 Arbetet redovisades i den ovan nämnda promemorian (Ds 2003:47). Ett särskilt problemområde som togs upp i denna var rättighetsbegränsningar och tvång i vård och omsorg. Personal inom demensvården ställs nämligen ofta inför situationer i vilka det gäller att ta ställning till hur man skall agera beträffande personer som ris- kerar att skada sig genom fall, som utsätter sig för fara genom att vilja lämna sin bostad eller som är utåtagerande på ett sätt som kan vara skadligt för både andra boende och vårdpersonal. Dylika situa- tioner kan uppstå i anslutning till medicinering men också i sam- band med omvårdnad, t.ex. skötsel av personlig hygien och intag av mat och dryck. Demensarbetsgruppen ställde bl.a. frågan hur man skulle ta hänsyn till de demenssjuka personernas självbestämmande och integritet samt deras anspråk på rättssäkerhet och rättsskydd. I departementspromemorian hänvisades till ett antal studier på området rörande bl.a. omfattningen av tvång och rättighetsbegräns- ningar (se s. 134 ff). Vidare framhölls att Socialstyrelsen redan år 1999 skrivit till regeringen med förslag om att en utredning skulle tillsättas för att se över gällande lag i syfte att stärka rätts- säkerheten för äldre personer med nedsatt autonomi. 
 Demensarbetsgruppen konstaterade att många personer med de- menssjukdom har nedsatt kognitiv förmåga och därför är utlämnade till personals och anhörigas tolkning av deras vilja. Samtidigt be- dömdes gränszonen vara oklar mellan vad som kan betecknas som en tillåten begränsningsåtgärd till skydd för individen och en lag- stridig tvångsåtgärd. Den enskildes rättsäkerhet ansågs mot denna bakgrund vara svag. Demensarbetsgruppen förordade att det till- sätts en särskild utredning med uppgift att bl.a. ta ställning till om det fordras en särskild lagstiftning som gör det möjligt att vidta tvångsåtgärder efter noggrann prövning och etiska principer vid en tidpunkt då alla frivilliga vägar prövats. Vidare välkomnades de för- slag om ställföreträdare som Utredningen om förmyndare, gode män och förvaltare förväntades presentera, eftersom dessa skulle kunna leda till större rättssäkerhet för den enskilde och samtidigt bättre förutsättningar för personalen att genomföra insatser (s. 18 ff och 139 ff). 
 697 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 SOU 2004:112 
  
 10.2.8 
  
 Inställningen till ställföreträdarskap m.m. inom äldreomsorg och  
  
 LSS-verksamhet 
  
 I slutet av april 2003 skickade utredningen ut en enkät till chefer och personal i äldreomsorg och  
 LSS-verksamhet. 
  Mottagare var 60 kom- muner och stadsdelsförvaltningar i landet. Som målgrupp angavs tre kategorier: 
  
 1. 
  
 verksamhetschefer, enhetschefer eller motsvarande (däribland föreståndare/vårdchefer för boenden) inom äldreomsorgen och LSS, 
  
 2. 
  
 handläggare av biståndsansökningar enligt SoL och 
  
 3. 
  
 handläggare av ansökningar om stöd och service enligt LSS. 
  
 Sammanlagt inkom över 120 svar från totalt 47 kommuner och stads- delsförvaltningar. En stor mängd av svarsblanketterna var upprät- tade av fler än en person. Nästan hälften av svaren var avgivna av chefer eller personal som enbart ansvarar för eller handlägger ären- den enligt SoL medan något färre var hänförliga till motsvarande personalkategorier inom  
 LSS-verksamhet. 
  Resterande del av enkät- svaren kom huvudsakligen från personer som är verksamma inom båda dessa områden, alternativt flera personer med varierande till- hörighet. I många fall kunde dock svaren på frågorna härledas till antingen äldreomsorg eller  
 LSS-verksamhet, 
  varvid de också kunde redovisas för sig. 
 För att underlätta besvarandet av frågorna användes flervalsfrågor i stor utsträckning. I flera frågor angavs t.ex. olika möjliga svars- alternativ utifrån en fallande skala (alltid, ofta, ganska ofta, sällan, aldrig). Svaren på vissa följdfrågor som använde motsva- rande systematik kan därför vara missvisande. Andra frågor inbjöd till egna åsiktsredovisningar, varför svaren över huvud taget inte kan anses statistikgrundande. Syftet med undersökningen var dock inte att erhålla något statistiskt gångbart material för vidare övervägan- den, utan att få vissa fingervisningar om synsätt och arbetsmetoder. Resultaten från några av frågorna i enkätundersökningen redovisas därför här huvudsakligen i löpande text. 
 698 
  
 SOU 2004:112 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 Vem uppmärksammar socialtjänsten på äldre människors behov av särskilt boende? 
 Utredningen frågade vem eller vilka som uppmärksammar social- tjänsten på att det kan finnas behov av bistånd för särskilt boende för äldre människor enligt SoL. På fråga om den enskilde själv upp- märksammar socialtjänsten på sitt behov svarade en stor del av tjänstemännen att detta skedde ganska ofta. Andra vanligt före- kommande svarsalternativ var sällan resp. ofta. 
 Vanligare var uppenbarligen att anhöriga tar initiativ till en be- hovsprövning. En betydande majoritet svarade att detta skedde ofta. Många svarade att det var ganska ofta förekommande. 
 När en närmare redogörelse efterfrågades för  
 vilka  
 anhöriga som då är aktiva blev det tydligt att det till mycket stor del är den en- skildes barn som uppmärksammar socialtjänsten på behovet. Detta sker ofta enligt huvuddelen av de enkätsvar som var hänförliga till handläggning av ärenden enligt SoL. Även make, registrerad partner eller sambo tar ofta eller ganska ofta initiativ i dylika frågor. Utredningen frågade hur det förhöll sig med syskon, andra släk- tingar eller helt enkelt goda vänner, grannar och andra som anses närstående, varvid det dominerande svaret blev att detta endast sällan förekommer. 
 Andra personer som kan tänkas ta kontakter med socialtjänsten angående behov av särskilt boende är gode män och förvaltare. Dessa framstod dock i enkätsvaren som än mindre frekvent förekommande än t.ex. syskon och andra släktingar. De flesta tjänstemännen ansåg att det endast sker sällan, vilket dock kan ha sin förklaring i att personer som blir aktuella för särskilt boende kanske inte har be- hov av eller ännu inte har fått en legal ställföreträdare. 
 Personal i hälso- och sjukvården spelar vid en jämförelse en mer betydande roll i detta sammanhang. Över 50 enkätsvar gav vid han- den att det ofta eller ganska ofta händer att just denna kategori tar upp behovet av särskilt boende. Personal i socialtjänstens egen verksamhet var ett annat svarsalternativ som enligt många ganska ofta stod för initiativet. 
 699 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 SOU 2004:112 
  
 Vem anses som sökande om bistånd i form av särskilt boende? 
 Utredningen ställde följdfrågan vem som betraktas som  
 sökande  
 i biståndsärenden för särskilt boende, detta mot bakgrund av att den kommunala äldreomsorgen skall bygga på principen om frivillighet och självbestämmanderätt för klienterna. De flesta svarade att den enskilde själv alltid betraktas som sökande. Ett väsentligt mindre antal menade dock att detta bara kan anses vara ofta förekom- mande medan ett fåtal svarade att den enskilde själv ganska ofta eller sällan är sökande i ärendet. 
 Motsvarande frågeställning för andra personer än den enskilde själv i dessa ärenden gav varierande svar. En klar majoritet svarade att anhöriga sällan eller aldrig betraktas som sökande. Likväl fanns det ett drygt dussin enkätsvar som gav vid handen att detta är fallet ganska ofta eller t.o.m. ofta. De som svarat att anhöriga betraktas som sökande har på följdfrågor särskilt pekat ut make (eller motsvarande) och barn som frekventa sökande. Syskon, andra släktingar eller närstående av annat slag ses endast sällan (eller enligt många svar aldrig) som sökande. – Anmärkningsvärt är att god man eller förvaltare enligt de flesta som besvarat frågan vanligen aldrig eller endast sällan uppfattas som sökande. Ett inte oansenligt antal angav att personal i socialtjänstens verksamhet eller i hälso- och sjukvården betraktas som sökande, i vissa fall t.o.m. ganska ofta, även om en majoritet menar att så aldrig är fallet. 
 Utredningen frågade om ovanstående svar kunde anses gälla även för andra typer av bistånd än i form av särskilt boende, vilket de flesta besvarade jakande. 
 Vem fäster uppmärksamhet på behovet av  
 LSS-insatser? 
  
 Till personer som handlägger eller svarar för ärenden enligt LSS ställdes en fråga som tog sikte på vem eller vilka som uppmärksam- mar socialtjänsten på behovet av insatser enligt LSS för funktions- hindrade. Även i denna del gav enkätsvaren vid handen att det är mer vanligt förekommande att anhöriga tar initiativet än att den enskilde själv gör det. En klar majoritet menade att den enskilde själv sällan – i ett fåtal kommuner ganska ofta – står bakom, medan det ofta finns en anhörig med i bilden som initiativtagare, i de flesta fall en förälder (vilket enligt majoriteten sker ofta). 
 700 
  
 SOU 2004:112 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 Makar, registrerade partner och sambor spelar en viktig roll enligt flera som besvarat enkäten, väsentligt större än t.ex. barn, syskon eller andra anhöriga och närstående. Till skillnad från vad svaren rörande äldreomsorgen gav vid handen, har god man och förvaltare en ganska viktig initiativroll för denna kategori av hjälpbehövande. Särskilt gode män står bakom frågans väckande ganska ofta eller t.o.m. ofta (även om flera svar också pekar på att detta sker sällan i vissa kommuner). På nästan samma nivå som gode män kommer dock både personal i socialtjänsten och personal i hälso- och sjukvården. 
 Vem är sökande när det gäller  
 LSS-insatser? 
  
 Personer knutna till  
 LSS-verksamheten 
  ställdes inför frågan vem som betraktas som  
 sökande  
 när det gäller insatser enligt LSS. De allra flesta hänvisade till vad som redan anges i lag, nämligen att det kan röra sig om den enskilde eller under vissa förutsättningar dennes legala ställföreträdare (se 8 § LSS). 
 Om handläggningen av en anmälan eller ansökan från annan än den enskilde 
 De flesta av frågorna kunde besvaras av både personer med ansvar för äldreomsorgsärenden och dem som handlägger  
 LSS-ärenden 
  (dock utifrån olika förutsättningar). Utredningen frågade t.ex. om en anmälan eller ansökan från någon annan än den enskilde själv brukar behandlas på annat sätt än om den enskilde själv begärt bi- ståndet eller insatsen. Många svarade här nej, medan ett flertal (främst sådana verksamma i handläggning enligt SoL) hänvisade till att det i egentlig mening endast är den enskilde och, enligt vissa, hans legala ställföreträdare som kan göra en formell ansökan. Flera pekade på att man tar kontakt med den enskilde för att utröna hans vilja. Vissa påtalade särskilt att ett positivt gensvar i denna del är en förut- sättning för att man skall kunna gå vidare med en utredning om be- hovet. Till kontakten med den enskilde återknöts särskilt i följande delfråga, i vilken frågades om den enskildes inställning till ansökan eller anmälan kontrolleras. Personer som berörs av SoL svarade i princip undantagslöst ja på denna fråga. Detta var det dominerande svaret även när det gäller  
 LSS-verksamma, 
  men några strösvar 
 701 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 SOU 2004:112 
  
 (ibland t.o.m. utan reservationer) visade att detta inte är någon själv- klarhet i alla situationer. När det gäller metoden för kontrollen menade de flesta att denna sker i form av något slags personlig kon- takt, t.ex. vid hembesök, per telefon eller genom andra personliga samtal. 
 Om svårigheter att få till stånd nödvändiga insatser eller åtgärder 
 Utredningen ställde i en fråga upp ett teoretiskt exempel som gick ut på att socialtjänsten kunde komma fram till att den enskilde är i behov av visst bistånd eller en insats, dock utan att det kan inhämtas någon ansökan från den enskilde eller någon annan som kan anses behörig. En särskild fråga därvid var om det begärs förordnande av god man för ett kommande ställningstagande. Ett stort antal ansåg att en begäran om förordnande av god man är den väg man skall slå in på, medan vissa pekade på att den enskildes inställning till ett godmanskap först måste utrönas och att man också bör försöka få den enskilde motiverad att själv trots allt söka biståndet eller insatsen. I ett litet antal enkätsvar antyddes dock att biståndet eller insatsen trots allt kunde sättas in utan någon ansökan, företrädesvis i akutsituationer. I en handfull av svaren, huvudsakligen från perso- ner med äldreomsorgsuppgifter, förklarades att anhöriga kunde företräda eller bistå den enskilde med att upprätta ansökan eller avstyra åtgärden (dvs. utan att dessa påstods ha någon legal ställföre- trädarrätt i den uppkomna situationen). Någon har i enkätsvaret skrivit att handläggaren kan vara behjälplig vid behov. 
 I ytterligare ett teoretiskt exempel förutsattes att socialtjänsten, som ovan, fann biståndet (eller insatsen) nödvändigt utan att någon formell ansökan kunde inhämtas och utan att den enskilde själv kunde samtycka till åtgärden. Frågan som ställdes var om samtycke för den enskildes räkning med dagens rutiner  
 i stället  
 inhämtas från någon annan. Flera svarsalternativ angavs. Bland verksamma i äldre- omsorgen fanns en klar majoritet bland dem som besvarat frågan som menade att samtycke ofta eller alltid inhämtas från anhöri- ga i dylika situationer, särskilt barn. Även åtskilliga socialtjänstemän i  
 LSS-verksamhet 
  förklarade att så är fallet, även om lika många ut- tryckte att detta endast förekommer sällan eller aldrig. För LSS- verksamhet är det i förekommande fall – och av naturliga skäl – van- ligast att det är den enskildes föräldrar som tillfrågas om samtycke. 
 702 
  
 SOU 2004:112 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 Utredningen frågade också hur pass vanligt förekommande det är att åtgärder genomdrivs utan att samtycke efterfrågas av någon, dvs. när någon ansökan inte gjorts av den enskilde själv, god man eller förvaltare. Inom alla svarskategorier angavs med något enstaka undantag att detta är ovanligt, dvs. sällan eller aldrig förekom- mande. En förhållandevis stor andel (ca 40 enkätsvar) lät dock förstå att det faktiskt förekom genom att just besvara frågan med svars- alternativet sällan. 
 En fråga ställdes om omfattningen av kontakter med närstående eller gode män i anledning av omvårdnadsåtgärder som berör be- slutsinkompetenta i särskilda boenden enligt SoL resp. bostäder med särskild service enligt LSS. Svaren enligt de fem svarskatego- rierna (från alltid till aldrig) var högst varierande. Det kan i vart fall konstateras att knappt någon svarade att detta aldrig före- kommer. Å andra sidan var det av dem som besvarade frågan inte ens hälften som trodde att sådana kontakter förekommer ofta eller alltid. 
 Hur bedöms den enskildes beslutsförmåga? 
 En fråga ställdes som tog sikte på hur bedömningen görs att en per- son saknar egen beslutskompetens. Flera svarsalternativ gavs. Vad som enligt svaren förefaller vanligast är att slutsatser dras vid person- liga sammanträffanden mellan den enskilde och den som har hand om ärendet eller den uppkomna frågan. Även kontakter med när- stående, vårdpersonal och personal vid boenden där den enskilde vistas är vanliga metoder för att bilda sig en uppfattning. Särskilt i äldreomsorgen är också hemtjänsten en vanlig informationskälla. Läkarintyg kan ligga till grund för en bedömning, i betydande ut- sträckning när det rör sig om bedömningar som görs av tjänstemän i  
 LSS-verksamhet 
  och i något mindre omfattning i äldreomsorgen. För  
 LSS-verksamma 
  angavs även åtskilliga andra typer av bedöm- ningsunderlag, bl.a. psykologutredningar, kontakter med skolor eller särskolor och habiliteringsteam. 
 703 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 SOU 2004:112 
  
 Vem bör i framtiden bedöma beslutsförmågan? 
 Utredningen frågade vem som i framtiden bör ta ställning till om en person har eller saknar beslutskompetens när frågan aktualiseras i socialtjänstens verksamhet och närliggande verksamhet. Några sär- skilda svarsalternativ angavs inte. En variation av olika tänkbara be- slutsfattare eller konstellationer av beslutsfattare angavs i enkätsvaren. En markant förekommande mening var att hälso- och sjukvårdsper- sonal borde ha detta ansvar. Många föredrog läkare, antingen en- bart dessa eller tillsammans med annan hälso- och sjukvårdsper- sonal (företrädesvis sjuksköterskor). Ett antal ansåg också att bi- ståndshandläggaren själv skulle kunna fatta ett sådant beslut. Andra alternativ som nämndes i fler än ett enkätsvar var psykologer, den som har bäst kännedom om personen, kuratorer, socionomer och gode män. – Somliga reagerade dock mot att det antyddes att en nyordning över huvud taget skulle behöva införas på området och menade att dagens modell med möjligheter till anordnande av legala ställföreträdarskap är lösningen på tveksamheter rörande en persons beslutskompetens. 
 Anhörigas roll 
 De som besvarade enkäten ställdes inför framtidsperspektivet att anhöriga skulle ges en direkt i lag föreskriven rätt att utan särskilt förordnande företräda beslutsoförmögna personer inom hälso- och sjukvården och att en motsvarande ordning då skulle kunna aktuali- seras även inom den kommunala äldreomsorgen resp.  
 LSS-verksam- 
  heten. Detta var uppenbarligen något som en betydande majoritet var skeptisk till, i vart fall bland chefer och personal som handlägger eller svarar för  
 LSS-verksamhet. 
  Av dessa ansåg de absolut flesta att anhöriga  
 aldrig  
 utan särskilt förordnande bör ges rätt att företräda den enskilde i dessa sammanhang. Endast ett litet fåtal kunde tänka sig att låta samma regler gälla i socialtjänsten som inom hälso- och sjukvården enligt förslaget, och i princip lika få kunde tänka sig ett helt gemensamt regelverk men med ventiler i form av särbestämmel- ser för vissa insatser. 
 Inom äldreomsorgen var motståndet mot att ha ett likalydande regelverk i socialtjänstens verksamhet inte lika påtagligt – nästan lika många uttalade sig odelat positivt som negativt till denna lösning. Ytterligare ett stort antal kunde tänka sig att låta regelverket vara 
 704 
  
 SOU 2004:112 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 gemensamt förutsatt att vissa insatser kunde särbehandlas. På fråga om vilka insatser som i så fall inte skulle kunna vara förknippade med ett automatiskt representantskap för anhöriga svarade de flesta placering i (särskilt) boende. 
 Av den enskilde utsedda ställföreträdare 
 Utredningen frågade om inställningen till att den enskilde genom rutinmässig förfrågan – och när han ännu har kvar sin beslutskom- petens – ges möjlighet att peka ut en person som skall företräda honom i samband med att ett bistånd eller insats skall genomföras. Många var positivt inställda till detta. Flera röster höjdes dock mot förslaget, bl.a. för att det kan uppfattas som kränkande för den en- skilde och för att det är svårt att uttala sig om vem som bör axla detta ansvar i en diffus framtida situation, inte minst för att för- hållandena kan ändras. Somliga uttryckte en negativ eller tveksam inställning utan att ange några direkta skäl. – De flesta saknade erfarenhet av liknande rutinmässiga förfrågningar från dagens verk- samhet, men på sina håll kände tjänstemännen igen rutinen från bl.a. vad som avhandlas vid ankomstsamtal inför bosättning i särskilt boende eller från olika typer av ansöknings- och utredningsför- faranden. 
  
 10.3 
  
 Överväganden 
  
 10.3.1 
  
 Inledande överväganden 
  
 Som framgår av redovisningen ovan bygger det sociala välfärds- systemet i stora stycken på att den enskilde själv är aktiv eller i vart fall samtycker till vad som föreslås. Insatser, stöd eller ersättningar kan och bör inte påtvingas någon. 
 Utrymmet för personer med bristande beslutsförmåga att öva inflytande är under sådana omständigheter beroende av att någon för deras talan. Framför allt anordnande av godmanskap är en bra lös- ning för många av dem som berörs. 
 Att anordna godmanskap för en enskild kan dock i många fall framstå som en väl drastisk åtgärd, i vart fall för många personer som är bortom den gräns då de själva kan företa rättshandlingar. Det skulle enligt utredningens uppfattning vara en fördel, om enklare former för representation kunde skapas i anslutning till de sedvanor 
 705 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 SOU 2004:112 
  
 som sannolikt redan iakttas på området. Utredningen vill här sär- skilt peka på den subsidiaritetsprincip som kommer till uttryck i artikel 5 (2) av Europarådets rekommendation nr R (99) 4 om det rättsliga skyddet för hjälpbehövande vuxna och som innebär att det vid ställningstaganden kring behovet av en skyddsåtgärd bör tas hän- syn till att det kan finnas mindre formella arrangemang och sådana som bygger på hjälp från familjemedlemmar eller andra. 
 Till detta kommer de svårigheter som redan i dag finns att enga- gera tillräckligt många gode män. Den demografiska utvecklingen i landet tyder på att detta problem kommer att bli än mer påtagligt. 
 Utredningen anser därför att alternativa former för ställföreträ- darskap bör kunna ställas till förfogande för vuxna personer som inte har tillgång till ett legalt ställföreträdarskap. 
 Att föra någon annans talan är emellertid en ofta grannlaga upp- gift. I uppgiften bör enligt utredningens uppfattning ingå att bevaka att det är den enskildes vilja, i den mån denna kan utrönas, som får genomslag. På så sätt kan man sörja för att den enskildes autonomi inte eftersätts, trots att denne i ett sådant skede av livet inte har för- måga att själv göra den gällande. 
 För att nå insikt om hur den enskilde hypotetiskt skulle ha agerat eller vad han eller hon skulle ha föredragit måste ofta någon i den enskildes närhet tolka tidigare och nyligen gjorda viljeyttringar. Detta är i många fall en uppgift som personer som den enskilde själv har utsett för uppgiften eller anhöriga är lämpade för. Dessa s.k. andraledsinformanter är i dagsläget ofta den enda källan till infor- mation för utredningar som rör t.ex. socialförsäkringens stödformer. Utredningar som gjorts i Riksförsäkringsverkets regi visar att upp- giftslämnare för ärenden om assistansersättning i över hälften av alla fall varit andra än den som berörts av beslutet (se Riksförsäkrings- verket analyserar 2002:1, Frihet och oberoende. Personer med funk- tionshinder beskriver samhällets stödsystem, s. 42). Även i övrigt pekar redogörelsen på att de anhöriga visar ett stort engagemang och utför viktiga uppgifter (se avsnitt B 10.2.6). 
 Icke desto mindre visar utredningens enkätundersökning att just anhöriga ses med viss skepsis från i vart fall socialförvaltningarnas sida när det gäller att erhålla en automatisk ställföreträdarroll, fram- för allt i fråga om  
 LSS-insatser. 
  Utredningen vill här notera att LSS till stor del riktar sig mot personer med medfödda eller tidigt i livet förvärvade funktionshinder. 
 Det är likväl sällan det framkommer att denna typ av representa- tion av anhöriga – så som den gestaltar sig i dag – leder till rätts- 
 706 
  
 SOU 2004:112 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 förluster för den enskilde. Tvärtom förefaller det ofta vara så att anhöriga till den hjälpbehövande har en god uppfattning om i vart fall vad den enskilde är i behov av och vad han kan erhålla i fråga om förmåner. 
 Vid en sammantagen bedömning av, å ena sidan, de anhörigas dokumenterade samhälleliga insatser för sina hjälpbehövande släk- tingar, deras kännedom om den enskilde samt behovet av ställföre- trädare och, å andra sidan, de intressekonflikter som kan tänkas upp- stå, anser utredningen att övervägande skäl talar för att man kan ge anhöriga en tydligare roll i representationshänseende. Detta blir i vissa stycken troligen en legalisering av vad som praktiseras redan i dag. 
 Samtidigt anser utredningen att den legalisering som sålunda skulle ske av vissa nya kategorier ställföreträdare för beslutsinkom- petenta personer måste pareras genom att de myndigheter och andra organ som handlägger ärenden eller ansökningar ges möjligheter att agera om de märker att ställföreträdarskapet utövas på ett för den enskilde illojalt eller i övrigt olämpligt sätt. 
 Oberoende av vad som ovan sagts om anhörigas roll som ställföre- trädare anser utredningen att företräde bör ges för den enskildes egna åsikter om vem som skall företräda honom när han inte själv klarar av detta. Hänsyn till den enskildes autonomi innebär således att en av honom utsedd person bör få tillfälle att ta sig an uppgifterna, om den enskilde har gjort ett sådant val. 
 Med denna ordning kan också överensstämmelse med de föreslag- na reglerna inom hälso- och sjukvården uppnås, vilket om inte annat i pedagogiskt hänseende är viktigt. Dessutom undviks i många fall bekymmersamma gränsdragningsfrågor. Vissa av de ovan angivna studierna pekar på att behovet av ställföreträdare inte sällan uppstår just i anslutning till att den enskilde blir föremål för vård och be- handling. En ensartad ställföreträdaruppsättning ger således möjlig- het att erhålla en och samma ställföreträdare över hela den linje där behovet finns. Alternativet till att låta de anhöriga få en funktion utanför hälso- och sjukvårdsrelaterade ställföreträdarfunktioner skulle normalt vara att anordna godmanskap eller – i vissa fall – förval- tarskap. 
 Utredningen har övervägt om vissa ingripande åtgärder skulle be- höva särbehandlas, trots att de i traditionell mening är en del av det nu aktuella välfärdssystemet. I fokus står främst ansökningar om och samtycke till bistånd i form av bostad med särskild service eller motsvarande. 
 707 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 SOU 2004:112 
  
 Utredningen har emellertid stannat för att någon särbehandling av denna typ av förmåner inte framstår som tillräckligt motiverad. Ett av skälen för detta är att anhöriga, som ovan nämnts, har en viktig del i att behovet av en ny boendeform uppmärksammas och att den enskilde får hjälp härvidlag. Det underlag som finns att tillgå utvisar inte att anhöriga skulle vara generellt olämpliga att handha en sådan uppgift, snarare tvärtom. Likväl kan det finnas skäl för en social- nämnd att vara särskilt uppmärksam på att anhöriga kan tänkas ha vissa egenintressen som står i strid med den enskildes i en sådan fråga. 
 Ett regelverk för representation inom den sociala välfärden tjänar också syftet att myndigheter och andra organ som beviljar olika typer av förmåner ges möjligheter att acceptera eller att vända sig till särskilda ställföreträdare som enligt lag äger företräda den enskilde. Den utväg som i dag finns, nämligen att vända sig till överförmyn- daren med påpekande att den enskilde synes ha behov av t.ex. en god man, kan förefalla alltför snäv och i vissa fall vara alltför omständlig. Utredningen, som konstaterar att dagens situation verkar tvinga fram okonventionella regeltolkningar beträffande t.ex. olika ansöknings- förfaranden, förutsätter att myndigheternas eventuella merarbete med tillämpning av en ny särskild lagstiftning på området i någon mån uppvägs av att regeltänjningar i dylika situationer kan undvikas. 
 Övervägandena i det följande har bäring endast på ställföreträdar- skap för vuxna personer inom den sociala välfärden. Det skall påpe- kas att utredningens uppdrag inte tar sikte på ställningstaganden till i vilken utsträckning tvångsåtgärder kan tillåtas och vilket behov av sådan lagstiftning som kan finnas. 
 708 
  
 SOU 2004:112 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 10.3.2 
  
 Tillämpningsområde 
  
 Förslag: En ny lag införs om ställföreträdare för vuxna med bristande beslutsförmåga inom den sociala välfärden. Lagen skall gälla angelägenheter som rör 
  
 1. 
  
 insatser som avses i socialtjänstlagen (2001:453), 
  
 2. 
  
 insatser för särskilt stöd och särskild service som avses i lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktions- hindrade samt ersättning för personlig assistans enligt lagen (1993:389) om assistansersättning, 
  
 3. 
  
 förmåner genom socialförsäkring och bidragssystem som anges i 3 kap. socialförsäkringslagen (1999:799), 
  
 4. 
  
 färdtjänst enligt lagen (1997:736) om färdtjänst och riksfärd- tjänst enligt lagen (1997:735) om riksfärdtjänst, samt 
  
 5. 
  
 bostadsanpassningsbidrag enligt lagen (1992:1574) om bo- stadsanpassningsbidrag m.m. 
  
 Lagen skall inte gälla ställföreträdarskap för allmän omvårdnad när omvårdnaden har samband med hälso- och sjukvård. 
 Som parallell och i viss mån komplement till den föreslagna lagstift- ningen om ställföreträdare för beslutsoförmögna vuxna inom hälso- och sjukvården m.m. bör således finnas regler om ställföreträdarskap på det socialrättsliga området. I många fall kan det tänkas att behovet av ett mer eller mindre generellt ställföreträdarskap uppmärksammas just i samband med att den enskilde är föremål för vård eller vistas på en inrättning som erbjuder hälso- och sjukvård, t.ex. ett särskilt boende. Tillämpningen av en ny lagstiftning bör emellertid inte vara beroende av att behovet uppmärksammas i denna ordning. 
 Liksom i den föreslagna lagstiftningen om ställföreträdarskap inom hälso- och sjukvården bör en avgränsning göras till vuxna personer, vilket utesluter underåriga som inte är gifta. Det kan kon- stateras att ogifta underåriga redan har en aktiv ställföreträdare i form av en eller två vårdnadshavare. 
 Ett regelverk bör ta sin utgångspunkt i angelägenheter som den enskilde med viss frekvens kan tänkas komma i beröring med. Ofta kan denna typ av angelägenheter relateras till allmänna organ, som på förekommen anledning skall svara för att den enskildes behov till- godoses. 
 709 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 SOU 2004:112 
  
 Lagstiftningen bör gälla tre huvudsakliga tillämpningsområden. Gemensamt för alla tre områdena är att den enskilde i olika situa- tioner förutsätts vara aktiv för eller i vart fall ge sitt samtycke till att en hjälp- eller stödåtgärd beviljas eller sätts in. 
 Det första området gäller den ekonomiska och sociala trygghet som socialtjänsten skall främja, vilket sker i form av bistånd, stöd, hjälp och vård enligt socialtjänstlagen. 
 En andra kategori är den särskilda rättighetslagstiftning som LSS innebär. Denna lag kompletteras av LASS, som därför bör tas upp i detta sammanhang, trots att lagstiftningen som sådan hör till social- försäkringsskyddet. 
 Den tredje beståndsdelen i detta välfärdsnät är socialförsäkringarna. Vad som främst kommer i fråga är det socialförsäkringsskydd som närmare anges i 3 kap. socialförsäkringslagen och för vilket socialför- säkringslagen fungerar som paraplylag (se avsnitt B 10.1.2). Det är således förmåner och bidragssystem som handhas av Riksförsäkrings- verket, Premiepensionsmyndigheten och de allmänna försäkrings- kassorna. Begränsningen härvidlag är närmast praktiskt betingad. 
 Ett par andra praktiskt viktiga förmåner bör också omfattas av lagen, nämligen färdtjänst och riksfärdtjänst, som enligt 6 § lagen (1997:736) om färdtjänst respektive 4 § lagen (1997:735) om riks- färdtjänst får anlitas av personer som sökt och beviljats tillstånd från kommunen eller länets trafikhuvudman, samt bostadsanpassnings- bidrag, vilket enligt lagen (1992:1574) om bostadsanpassningsbidrag m.m. kan lämnas till enskild person för anpassning av hans bostad till funktionshinder. 
 Den som beviljar eller tillhandahåller en sådan social förmån som de ovan nämnda lagstiftningarna reglerar bör benämnas  
 förmåns- givare 
 . Beteckningen bör gälla också den som tillhandahåller om- vårdnadsåtgärder t.ex. på ett särskilt boende i enskild regi. De viktigaste av förmånsgivarna torde vara socialtjänsten och Försäk- ringskassan. Även andra myndigheter, organ eller rättssubjekt kan dock komma i fråga, vilket t.ex. framgår av den ovan angivna lag- stiftningen om färdtjänst. 
 Med denna avgränsning faller en del förmåner eller ersättningar utanför lagens tillämpningsområde, trots att den enskilde hjälpbe- hövande mycket väl skulle kunna tänkas vara berättigad till dessa. Avgränsningen kan dock inte göras heltäckande och generellt avse t.ex. alla förmåner som beviljas av myndighet e.d.; oklarheterna ris- kerar då att bli talrika. Utredningen har stannat för att de sociala välfärdsförmåner som torde vara mest frekvent förekommande skall 
 710 
  
 SOU 2004:112 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 täckas in av definitionerna. Härtill kommer på köpet en del mindre ofta aktuella förmåner, som lätt kan identifieras via hänvisningar till socialförsäkringslagen med dess konkreta uppräkningar av författ- ningar. Det är även viktigt att hålla i minnet att den som har behov av ställföreträdare för att kunna få tillgång till andra förmåner kan få god man förordnad för sig, precis som med gällande regler. 
 När det gäller vissa sociala förmåner kan allmän omvårdnad tänkas ingå som en beståndsdel. Det kan röra sig om hjälp att sköta hygienen, att äta, att klä sig, att förflytta sig, m.m. Allmän omvård- nad kan ges av kommuner eller enligt avtal med kommuner enligt socialtjänstlagen i samband med sådan hälso- och sjukvård som bedrivs enligt HSL. Detsamma kan vara fallet i samband med vissa  
 LSS-insatser. 
  Det kan vara svårt att dra gränsen gentemot de upp- gifter som en ställföreträdare kan ha enligt den föreslagna lagen om ställföreträdare för beslutsinkompetenta vuxna inom hälso- och sjuk- vården. Av avsnitt B 8.12.1 framgår dock att förslaget bygger på att det är ställföreträdarreglerna enligt den lagen som även gäller för hälso- och sjukvårdsrelaterad allmän omvårdnad inom den sociala välfärden. Den omvårdnad som däremot sker utan samband med hälso- och sjukvård bör handhas enligt reglerna i denna lag. – Det bör redan här påpekas att det under alla omständigheter nästan all- tid torde röra sig om samma person som har rollen som ställföre- trädare både enligt det i detta avsnitt behandlade regelverket och en- ligt lagstiftningen om ställföreträdare för patienter i hälso- och sjukvården. 
  
 10.3.3 
  
 Bristande beslutsförmåga 
  
 Förslag: Beslut om att en person skall anses sakna beslutsför- måga skall kunna fattas, om den enskilde p.g.a. psykisk störning, sjukdom, skada eller liknande förhållande uppenbarligen inte för- mår att tillgodogöra sig information i en fråga rörande ange- lägenheter inom den sociala välfärden, att självständigt överväga konsekvenserna av beslut i frågan eller att meddela sin mening. Ett sådant beslut skall grunda sig på den uppkomna angelägen- hetens karaktär och förhållandena när den enskildes ställningsta- gande aktualiseras och bör endast fattas om det har betydelse för ställningstaganden till sociala förmåner eller omvårdnadsåtgärder. 
 Beslut, som bör grunda sig på läkarintyg eller motsvarande utredning, skall fattas av förmånsgivaren och dokumenteras. 
 711 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 SOU 2004:112 
  
 Kriterierna för att en person skall anses sakna beslutförmåga bör i princip vara desamma som de som tidigare omnämnts i avsnittet om ställföreträdarskap inom hälso- och sjukvården (avsnitt B 8.12.2). Den enskildes beslutsförmåga är med andra ord i det konkreta fallet avhängig av hans förmåga att tillgodogöra sig information i en fråga som gäller en sådan angelägenhet som berörs av lagen, hans möjlig- heter att självständigt överväga konsekvenserna av ett beslut i frågan samt hans möjligheter att meddela sin mening. Det är av under- ordnad betydelse om beslutsoförmågan härrör från psykisk störning (såsom demenssjukdom eller utvecklingsstörning), annan sjukdom, skada eller något annat liknande förhållande. En person skall inte anses sakna beslutsoförmåga bara för att han eller hon är beredd att avstå från en erbjuden insats som objektivt sett skulle gagna hans livssituation eller underlåter att söka ett bistånd eller ett bidrag som han är berättigad till. Inte heller skall personen bedömas utifrån att han eller hon tycks reagera irrationellt i en pressad eller oroande situation, t.ex. genom att inte kunna avge svar på en förfrågan om en insats. Härvidlag skiljer sig begreppet beslutsförmåga således inte från vad som avses gälla inom hälso- och sjukvården. Därutöver skall anmärkas att det mycket sällan torde bli fråga om att fatta beslut i så pressande lägen som hälso- och sjukvården kan innefatta och där kanske själva beslutsoförmågan är ett inslag i den vård eller behand- ling som patienten skall samtycka till. 
 Krav bör dessutom ställas på att den enskilde, för att han eller hon skall anses vara i avsaknad av beslutsförmåga,  
 uppenbart  
 brister i den förmåga som krävs för att kunna fatta beslut i angelägenheten. Samtidigt måste beslutsförmågan relateras till förhållandena, dvs. närmast den enskildes hälsotillstånd, vid just den tidpunkt då hans ställningstagande krävs. Vidare bör angelägenhetens karaktär få be- tydelse för frågan om en person skall anses sakna beslutskompe- tens. En bedömning bör göras av hur invecklad denna kan te sig för den enskilde men också vilka konsekvenser den kan få. Beslutet som sådant bör grunda sig på läkarintyg eller annan likvärdig utred- ning om den enskildes hälsotillstånd (jfr nuvarande 11 kap. 17 § föräldrabalken). Angående ställföreträdarens möjlighet att bidra med uppgifter om den enskildes hälsotillstånd hänvisas till författnings- kommentaren (se den föreslagna 14 kap. 4 a § sekretesslagen, jfr övervägandena i avsnitt B 7.3.2). 
 Beslut om att en person skall anses sakna beslutsförmåga lär ofta aktualiseras i anslutning till förvaltningsbeslut i olika ärenden, t.ex. beslut om bistånd enligt socialtjänstlagen eller beslut i pensions- 
 712 
  
 SOU 2004:112 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 ärende av en försäkringskassa. I berörd lagstiftning finns bestäm- melser om hur beslut skall fattas och vilka möjligheter som finns till delegation av beslutanderätten. Förvaltningslagen tillämpas både i socialnämndernas och i de allmänna försäkringskassornas beslutande verksamhet. (Försäkringskassornas ställning som förvaltningsmyn- dighet kommenteras i Davis/Ross, Nya förvaltningslagen med kommentarer, 5:e uppl., 1999, s. 38 f. Se även prop. 2003/04:69 s. 10, i vilken proposition f.ö. föreslås att de allmänna försäkrings- kassorna och Riksförsäkringsverket avvecklas den 31 december 2004 och att en ny sammanhållen statlig myndighet för socialförsäkring- ens administration, kallad Försäkringskassan, inrättas. Förslaget har lett till lagstiftning, som träder i kraft den 1 januari 2005, SFS 2004:276.) 
 Från den ärendebeslutande verksamheten skall skiljas verksamhet som består i företagande av s.k. faktiska handlingar. Förvaltnings- lagen är för sådan verksamhet endast tillämplig i vissa delar, huvud- sakligen beträffande den i lagen föreskrivna serviceskyldigheten. Den verksamhet som bygger på faktiskt handlande dominerar inom t.ex. vård- och servicesektorerna. Den faktiska vården faller därför utan- för förvaltningslagens tillämpningsområde (se Davis/Ross s. 44 och 327). Någon annan slutsats kan inte dras än att också om- vårdnadsåtgärder är att betrakta som en form av faktiskt handlande. 
 Ofta har man när det gäller omvårdnadsåtgärder att tillämpa be- slutsreglerna i lagen om vuxna med bristande beslutsförmåga inom hälso- och sjukvården m.m., LSH (se avsnitt B 10.3.2). I annat fall blir det en uppgift för förmånsgivaren att ta ställning i saken. Inte sällan lär det, åtminstone i kommunal verksamhet, bli aktuellt att ge- nom delegation fördela uppgiften att ta ställning till frågor, om be- slutsinkompetens föreligger eller inte. 
 När det gäller enskild verksamhet med anknytning till social- tjänsten bör det ankomma på ledningen för den enskilda vårdinstitu- tionen, boendet eller motsvarande att ange vem som skall få fatta beslut om avsaknad av beslutsförmåga. Länsstyrelserna och, på cen- tral nivå, Socialstyrelsen bör i sin tillsyn över socialtjänst och över verksamhet enligt LSS ha anledning att bevaka att denna uppgift hanteras på ett tillfredsställande sätt. 
 Ett beslut med innebörd att någon skall anses sakna beslutsför- måga bör kunna ta formen av ett anlitande av en ställföreträdare från förmånsgivarens sida. Det är emellertid viktigt att ett sådant beslut dokumenteras av förmånsgivaren och att det förses med skälen för att den enskilde inte kan anses fatta beslut på egen hand, inte minst 
 713 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 SOU 2004:112 
  
 med hänsyn till att den enskilde måste ges tillfälle att reagera, om han anser att en felaktig bedömning har gjorts. Såväl den som avses med beslutet som dennes ställföreträdare bör naturligtvis meddelas vad beslutet innebär. 
 Ett ställningstagande med innebörd att en person skall anses sak- na beslutsförmåga kan nämligen betraktas som ett avvisningsbeslut gentemot personen i fråga. Innebörden är ju att vederbörande inte själv anses vara i stånd att föra sin talan eller annars bevaka sina in- tressen. I den mån det är fråga om ärendehandläggning bör därför ett sådant beslut kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol i en- lighet med allmänna rättsgrundsatser i förvaltningsrätten. 
 Frågan om överklagande torde närmast bli aktuell i de antagligen sällsynta fall då den enskildes hälsotillstånd har förbättrats i remar- kabel utsträckning och då denne inte vill låta en ställföreträdare föra hans talan (t.ex. när han eller hon själv vill argumentera för en viss förmån). Har en ställföreträdare agerat utan den enskildes vetskap och därigenom åstadkommit en viss åtgärd, bör det hållas i åtanke att rättskraften i fråga om gynnande förvaltningsbeslut inte är så långt- gående. 
 Det bör noteras att förbudet mot fysiskt påtvingade åtgärder gör sig gällande på det sociala området, liksom inom hälso- och sjuk- vården. I avsnittet om ställföreträdare inom hälso- och sjukvården har likväl en särskild överklagandemöjlighet förordats för beslut med innebörd att en person skall anses sakna beslutsförmåga (se avsnitt B 8.12.3 och 26 § LSH). Någon sådan ny, särskilt angiven process- möjlighet bör med ledning av de möjligheter som redan finns att överklaga avvisningsbeslut inte införas i en lagstiftning avseende det sociala området. 
  
 10.3.4 
  
 Allmänt om ställföreträdare för den enskilde 
  
 Förslag: När en person saknar beslutsförmåga skall han eller hon representeras av en ställföreträdare. I första hand skall det vara fråga om en person som den enskilde själv har utsett (framtids- fullmäktig eller vårdombud). Om inte en framtidsfullmäktig eller ett vårdombud har utsetts, skall den enskilde representeras av en anhörig. För det fall att inte heller framtidsfullmäktig, vårdom- bud eller anhörig skall företräda den enskilde, skall en god man eller en förvaltare utses enligt föräldrabalken. Trots att framtids- 
 714 
  
 SOU 2004:112 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 fullmäktig, vårdombud eller anhöriga finns att tillgå, skall i vissa fall god man eller förvaltare representera den enskilde. 
 Personer som på grund av bestående funktionsnedsättning saknar beslutsförmåga när de fyller 18 år skall endast kunna före- trädas av ställföreträdare enligt föräldrabalken. 
 Det ankommer på den enskildes ställföreträdare att ansöka om sociala förmåner och att ta ställning till frågor om samtycke till hjälp- och stödåtgärder. Den som åtagit sig uppgiften att före- träda den enskilde skall även bära visst ansvar för att uppgifter lämnas och att anmälningar görs enligt berörd lagstiftning. 
 Ställföreträdare på området för den sociala välfärden skall inte per automatik ha behörighet att förfoga över medel som ut- betalas. 
 När en enskild enligt föregående avsnitt bedömts sakna besluts- förmåga skall han eller hon representeras av en ställföreträdare. 
 Fråga uppstår därvid om vem som bör kunna representera den enskilde. Överväganden i denna del har redovisats redan i avsnitt B 10.3.1, där i någon mån samma frågeställningar behandlas. 
 Utredningen anser att det finns skäl att ta fasta på att hjälpbehov för den enskilde ofta uppstår i anslutning till att han eller hon har varit föremål för vård. Hälso- och sjukvården, i vart fall den kom- munala, är i sin tur nära förbunden med olika insatser som ges enligt socialtjänstlagen. Ofta torde det vara svårt att dra någon riktigt skarp gräns mellan dessa olika lagstiftningsområden i den praktiska var- dagen. Det vore därför olyckligt att låta någon ny ställföreträdare avlösa eller dubblera den som redan har agerat inom hälso- och sjuk- vården av den enskilde, t.ex. i samband med att en enskild som erhåller eller har erhållit vård på sjukhus även anses vara i behov av hjälp med angelägenheter som hör till socialtjänsten. Ställföreträdar- kretsen bör således av praktiska skäl vara väsentligen densamma som den som omnämnts i förslaget till LSH. Det bör i enhetlighetens intresse gälla inte bara i fråga om insatser enligt socialtjänstlagen, utan i alla angelägenheter som enligt den tidigare nämnda defini- tionen skall anses falla under den sociala välfärden. Detta är gynn- samt även ur den aspekten att den enskilde i möjligaste mån inte bör förses med fler än en ställföreträdare när det kan undvikas. Ställföreträdarkretsen bör följaktligen utgöras av en av patienten utsedd person (dvs. framtidsfullmäktig eller vårdombud), anhörig till den enskilde eller god man enligt föräldrabalken. 
 715 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 SOU 2004:112 
  
 Enligt vad som angetts i avsnitt B 5.2 skall i allmänhet frågor om att erhålla sociala förmåner från det allmänna enligt utgångspunkten anses höra till ett uppdrag att ha hand om den enskildes personliga angelägenheter. Personliga angelägenheter är ett uppgiftsområde som för framtiden avses hanteras av en god man, inte en förvaltare. Som ett undantag från denna princip har vid tillämpning av föräldra- balkens ställföreträdarregler dock angetts att frågor om rätt att er- hålla sociala förmåner av ekonomisk natur skall kunna omfattas av ett förvaltarförordnande (se även förslaget till 11 kap. 10 § FB). Ett sådant förordnande kan ha sin upprinnelse i att den enskilde mot- sätter sig att de bidrag eller andra ekonomiska tillskott som han kan vara berättigad till tas i anspråk. Av denna anledning tillkommer för- valtare bland tänkbara ställföreträdare inom den sociala välfärden. Gode män och förvaltare bör likställas när det gäller turordningen mellan de olika ställföreträdaralternativen. I övrigt bör turordningen de olika ställföreträdarna emellan vara densamma i denna lagstiftning som inom hälso- och sjukvården. 
 När förmånsgivaren har konstaterat vem eller vilka som i det en- skilda fallet är den enskildes ställföreträdare, bör detta dokumenteras (jfr 15 § förvaltningslagen). Även grunden för konstaterandet bör anges, dvs. närmast om vederbörande är ställföreträdare p.g.a. av någon form av förordnande eller i egenskap av anhörig. Ställföreträ- darskapsrollen kan av olika anledningar skifta mellan olika personer, även under handläggningen av ett enskilt ärende, varför det är av vikt att förmånsgivaren har insikt i vem som för den enskildes talan. 
 Jämfört med lagstiftningen på hälso- och sjukvårdsområdet finns skäl att göra ett undantag från den fixerade turordningen för en viss kategori hjälpbehövande, nämligen personer som redan när de fyller 18 år och alltså blir myndiga skall anses sakna beslutsförmåga på grund av bestående funktionsnedsättning. Det rör sig huvudsak- ligen om personer med så grava skador eller utvecklingsstörningar att de kanske aldrig har haft beslutsförmåga och troligen aldrig kommer att få det senare i livet. Riksförbundet För Utvecklings- störda Barn, Ungdomar och Vuxna (FUB) har, som nämnts i avsnitt B 7.2, hos utredningen hävdat att en särskild prövning bör göras av vem som skall fungera som dessa personers ställföreträdare. FUB har härvid pekat på riskerna med att ett barn aldrig tillåts frigöra sig från föräldrarnas inflytande, om föräldrarna utan vidare prövning in- träder i positionen som anhöriga ställföreträdare efter att fram till barnets  
 18-årsdag 
  ha varit barnets legala ställföreträdare i egenskap av vårdnadshavare. 
 716 
  
 SOU 2004:112 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 Underåriga som aldrig har haft tillräcklig kapacitet för att t.ex. upprätta en framtidsfullmakt eller att utse ett vårdombud skulle med en strikt tillämpning av den modell som avses gälla för ställföreträ- darskap inom hälso- och sjukvården i princip alltid komma att repre- senteras av sina föräldrar, eftersom dessa står på tur när varken fram- tidsfullmäktig eller vårdombud förordnats. Det skulle också kunna sägas att något behov av godmanskap (eller förvaltarskap) inte före- ligger, om anhöriga fortsätter som företrädare. 
 Utredningen har erfarit att just berättigandet till sociala förmåner av olika slag är ett mycket viktigt inslag för många familjer med beslutsoförmögna, ofta svårt funktionshindrade barn. Förmånen kan t.ex. ha betydelse för familjens möjligheter att bo på ett visst ställe. 
 Inte sällan är det enligt gällande regler föräldrarna – eller någon av dem – som sedan barnet blivit myndigt utses till, företrädesvis, god man. Allt tyder på att de flesta föräldrar förvaltar denna sin roll väl. Det kan dock finnas skäl att få föräldrarnas ställning belyst i den situation då barnet blir myndigt och att ge barnet, men också social- tjänsten, en möjlighet att komma till tals (se nuvarande 11 kap. 16 § FB, 11 kap. 27 § i förslaget). För att inte den ordning som i dag råder skall frångås, bör därför en prövning komma till stånd. Detta bör leda till att en person som fyller 18 år och då på grund av bestående funktionsnedsättning saknar beslutsförmåga inom det område som berörs endast kan företrädas av en god man eller, i mer sällsynta fall, en förvaltare, om representantskap aktualiseras. Att den därmed sammanhängande prövningen i de flesta fall kommer att leda till att föräldrarna eller en av dem får förordnandet är en annan sak. Utred- ningens överväganden rörande anhörigas lämplighet som gode män (förvaltare) redovisas närmare i avsnitt B 13.2. 
 Behovet av en motsvarande specialbestämmelse inom hälso- och sjukvården gör sig inte gällande lika starkt. Risken för att föräld- rarna skall dominera över barnet och dess framtid finns knappast här, samtidigt som föräldrarnas ingående kännedom om barnets sjuk- domshistoria bör tas till vara. 
 Ställföreträdarens huvudsakliga uppgift bör vara att ansöka om eller begära sociala förmåner som anges i lagen och som den en- skilde kan vara berättigad till. Det är emellertid också ställföreträ- daren som bör lämna samtycke för den enskilde till en åtgärd som planeras för eller erbjuds denne i förmånsgivarens eventuella uppsök- ande verksamhet (se t.ex. 12 kap. 1 § andra stycket lagen [1998:674] om inkomstgrundad ålderspension beträffande allmän försäkrings- kassas skyldighet att utreda om en pensionsberättigad vill ta ut 
 717 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 SOU 2004:112 
  
 ålderspension). Även frågor som gäller själva genomförandet av en beslutad insats kan behöva underställas den enskilde, varvid alltså ställföreträdaren skall tillfrågas i den mån den enskilde inte bedöms ha tillräcklig beslutsförmåga. 
 Att en ställföreträdare anförtros uppgiften att företräda en enskild innebär inte bara att denne skall ha i uppgift att se till att den en- skilde får del av insatser, socialförsäkringsförmåner eller annat som han eller hon kan anses berättigad till. Beträffande många förmåner förutsätts nämligen att vissa uppgifter lämnas om den hjälpberätti- gades förhållanden, t.ex. för att en handläggande myndighet skall kunna bedöma om eller i vilken utsträckning den enskilde kan komma i åtnjutande av vad som sökts eller erbjudits. Att en ställföre- trädare har ett ansvar för att uppgifter lämnas vid den inledande kon- takten med förmånsgivaren är närmast självklart. Ändrade förhål- landen för den enskilde kan emellertid föranleda att ett tidigare be- slut behöver ändras. Av t.ex. 20 kap. 8 § AFL framgår att den som är försäkrad eller på annan grund har rätt till ersättning enligt lagen är skyldig att lämna de uppgifter som är av betydelse för tillämpningen av lagen. Skyldigheten övergår på god man eller förvaltare enligt för- äldrabalken, om det kan anses följa av uppdraget. Närmare föreskrifter om skyldighet att lämna uppgifter meddelas av regeringen (eller efter regeringens bemyndigande av Riksförsäkringsverket). Försäkrings- kassan får även härutöver göra förfrågan hos den försäkrade eller någon annan som kan lämna nödvändiga uppgifter för bedömningen av rätten till ersättning. Paragrafen är i sin tur genom hänvisning aktuell även vid tillämpning av socialförsäkringslagen (5 kap. 7 §). 
 Om ställföreträdaren har ansökt om eller begärt sociala förmåner som faller innanför ramen för vad som kan karakteriseras som so- cial välfärd, bör enligt utredningens mening ställföreträdaren där- efter också anses skyldig att lämna uppgifter eller göra anmälan som den tillämpliga lagstiftningen föreskriver. Myndigheten bör således kunna vända sig till ställföreträdaren och avkräva denne uppgifter, om detta är av betydelse för rätten till t.ex. ersättning. Ställföreträ- daren bör också kunna anses ikläda sig ett ansvar för att förutsätt- ningarna för någon tidigare sökt och beviljad förmån alltjämt före- ligger. Finner t.ex. ställföreträdaren att konkurrerande ersättningar har betalats ut, utan att den enskilde varit berättigad till detta, bör det ankomma på ställföreträdaren att reagera, trots att det är den enskilde som i slutändan lär vara den som drabbas av ett eventuellt återkrav (jfr 20 kap. 10 a § AFL). 
 718 
  
 SOU 2004:112 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 Den ovan beskrivna förpliktelsen får redan med gällande regler anses träffa gode män och förvaltare i stor utsträckning, antingen genom sådant uttryckligt stadgande som framgår av 20 kap. 8 § AFL eller i kraft av förordnandet som sådant (se t.ex. 12 kap. 3 § FB om gode mäns och förvaltares allmänna åliggande att omsorgsfullt full- göra sin skyldigheter och att alltid handla på det sätt som bäst gagnar den enskilde). 
 Det framstår emellertid inte som rimligt att andra ställföreträdare än gode män och förvaltare som inträder som representant för den anhörige också utan vidare skall behöva ta på sig ett ansvar för så- dana ärenden som kanske inletts innan deras ställföreträdaruppgift påbörjades. Det kan röra sig om en av den enskilde begärd och be- viljad ersättning som ställföreträdaren aldrig har varit engagerad i. Skyldigheten bör övergå på ställföreträdaren först när denne av för- månsgivaren har anmodats att lämna uppgift i den angelägenhet som berörs, t.ex. sedan förmånsgivaren insett att en viss person skall an- ses vara utan beslutsförmåga samt att en nära släkting står först i tur- ordningen över de personer som då kan inträda. Inget hindrar heller att ställföreträdaren på eget initiativ fullgör uppgiftsskyldigheten även i sådana ärenden som han inte själv har haft att göra med tidigare. Följden bör då bli att ställföreträdaren därefter får anses vara den person som svarar för att korrekta respektive efterfrågade uppgifter kommer förmånsgivaren till handa. 
 Om förmånsgivaren anmodar ställföreträdaren att lämna uppgifter i ett visst ärende, bör ställföreträdaren anses skyldig att också i fort- sättningen lämna uppgifter (förutsatt att han eller hon inte i sam- band med framställningen eller senare ger till känna att vederbörande inte vill vara den enskildes ställföreträdare). 
 Utredningens grundtanke är att andra ställföreträdare än gode män och förvaltare inte skall ha en skyldighet att inträda som ställ- företrädare eller fortsätta ett sådant uppdrag. För att skyldigheten att lämna uppgifter för den beslutsoförmögnes räkning skall upphöra, bör dock krävas att ställföreträdaren underrättar förmånsgivaren om att han inte längre fungerar som ställföreträdare. Meningen är inte att ställföreträdaren skall kunna frånsäga sig ställföreträdarrollen i ett enda pågående ärende och samtidigt ha kvar sin ställföreträdar- funktion i andra (eller gentemot någon annan förmånsgivare). 
 En ställföreträdare får enligt förslaget således behörighet att an- söka om diverse förmåner, vilka i många fall utgår i form av pengar, t.ex. bistånd, bidrag eller annan form av ersättning. Som framgår av utredningens överväganden i avsnitt B 5.2 skall frågor om erhållande 
 719 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 SOU 2004:112 
  
 av sociala förmåner vara att hänföra till den enskildes personliga angelägenheter. En god man skall således som regel anses behörig att vidta åtgärder enligt denna lag med ekonomisk innebörd, om han eller hon har ett förordnande som avser att ha hand om den enskil- des personliga angelägenheter. Motsvarande bör gälla för en fram- tidsfullmäktigs behörighet på området. – Förvaltares inskränkta be- hörighet att agera i frågor om rätt att erhålla sociala förmåner av ekonomisk natur har redan behandlats. 
 Meningen med företrädarreglerna inom den sociala sektorn är att, i nära anslutning till vad som gäller om representantskapet inom hälso- och sjukvården, finna en smidig och obyråkratisk ordning att hjälpa svaga personer att ta till vara sina sociala rättigheter i relation till myndigheterna. De närstående får här redan i denna egenskap en huvudroll. Däremot har tanken inte varit att lagens regler om före- trädare skall omfatta förvaltningen av de medel som kommer den en- skilde till godo genom de sociala välfärdssystemen. I denna del gör sig delvis andra synpunkter gällande, t.ex. i fråga om kontrollen av företrädarens lämplighet. Visserligen är det motiverat med en mindre tung ordning också i förvaltningsfrågor, och en sådan föreslås bli öppnad genom regler om anhörigas behörighet i vissa enklare eko- nomiska angelägenheter (avsnitt B 7). Reglerna om vem som är be- hörig att förvalta den enskildes egendom bör emellertid vara obero- ende av om denna härrör från det sociala välfärdssystemet eller har annan källa. Även om det ofta visar sig vara samma person som pe- kas ut av de allmänna bestämmelserna om företrädare i ekonomiska frågor och av den nu diskuterade lagen om företrädare beträffande sociala förmåner, måste varje regelkomplex behandlas för sig. Det innebär bl.a. att utbetalningar av sociala bidrag inte utan vidare kan destineras till den som företräder förmånstagaren i frågor om rätten till förmånen. Angående ordningen för utbetalningar hänvisas till författningskommentaren 
 Tidigare fanns regler som innebar att t.ex. försäkringskassa fick betala ut förmåner som tillkom en person, som inte själv var i stånd att ha hand om dem, till kommunal myndighet, make eller annan person att användas till den berättigades och hans familjs nytta (tvångs- fullmakter). Detta ändrades vid reformeringen av ålderspensions- systemet, bl.a. eftersom sådana regler inte fyller någon nyttig funktion vid sidan av allmänna bestämmelser om förvaltarskap och godman- skap som finns i den familjerättsliga lagstiftningen (se t.ex. prop. 1997/98:151 s. 464). Tvångsfullmakter finns kvar i bl.a. LSS och LASS, trots att de alltså övergetts på andra områden. Reglerna här- 
 720 
  
 SOU 2004:112 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 om bör upphävas till förmån för allmänna regler om utbetalning till den berättigades postgirokonto eller bankkonto (se vidare förslag till ändringar i följdlagstiftning i författningskommentaren). 
  
 10.3.5 
  
 Framtidsfullmäktig och vårdombud 
  
 Förslag: Har den enskilde utsett en framtidsfullmäktig i person- liga angelägenheter eller – enligt lagen om ställföreträdare för vuxna med bristande beslutsförmåga inom hälso- och sjukvården m.m. – ett vårdombud för viss vård eller i samband med visst boende skall i första hand den sålunda utpekade anses som den enskildes ställföreträdare inom den sociala välfärden. Vårdom- budets roll skall dock vara begränsad till vissa insatser och för- måner och gäller inte heller dessa, om något annat sagts vid för- ordnandet. 
 Återkallelse av ett förordnande i en framtidsfullmakt skall ske enligt vissa formkrav, medan sådana däremot inte behöver iakt- tas när ett förordnande av vårdombud skall återkallas. 
 Om en framtidsfullmäktig eller ett vårdombud avböjer upp- draget, inte kan anträffas eller annars är ur stånd att sköta upp- draget, skall en anmälan göras om behov av god man eller för- valtare av förmånsgivaren. Detsamma skall gälla om framtids- fullmäktigen eller vårdombudet är uppenbart olämplig. 
 I föregående avsnitt nämndes att det i första hand blir fråga om att låta en av den enskilde utsedd person ha hand om frågor som faller inom vad som kan betecknas som den sociala välfärden. Detta, lik- som turordningen i övrigt, överensstämmer med vad som ansetts lämpligt beträffande turordningen för potentiella ställföreträdare inom hälso- och sjukvården. 
 Av förslaget om representantskap inom hälso- och sjukvården (avsnitt B 8) framgick att den enskilde kunde företrädas av antingen en framtidsfullmäktig eller ett vårdombud. Dessa båda kategorier är således likställda med varandra i turordningen. 
 En framtidsfullmäktig bör alltså kunna förordnas i en framtids- fullmakt. De sociala välfärdsfrågorna bör i stort (med nedan angivna undantag för vårdombud) anses omfattade av behörighet att gene- rellt företräda fullmaktsgivaren/den enskilde i personliga angelägen- heter. Ett förordnande bör naturligtvis även kunna ta sikte direkt på 
 721 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 SOU 2004:112 
  
 angelägenheter enligt den här föreslagna lagstiftningen eller delar av den. 
 Som nämnts i kapitlet om framtidsfullmakter (se särskilt avsnitt B 6.2.1) skall som huvudregel gälla att en framtidsfullmakt träder i kraft först när den enskilde varaktigt och i huvudsak är ur stånd att ha hand om de angelägenheter fullmakten avser. Ett förordnande kan emellertid enligt det förslag som avses gälla inom hälso- och sjuk- vården träda i kraft redan vid tillfällig beslutsoförmåga när det gäller representation av den enskilde i en vårdangelägenhet, dess- utom utan att den enskilde i huvudsak är ur stånd att ha hand om angelägenheterna som avses i fullmakten. Detsamma bör gälla i angelägenheter som enligt denna lag skall anses höra till den sociala välfärden, förutsatt att fullmaktsgivaren är föremål för hälso- och sjukvård beträffande vilken fullmäktigen är behörig. 
 Även för andra ställföreträdarkategorier (vårdombud och anhö- riga) bör behörigheten kunna inträda redan vid tillfällig beslutsin- kompetens hos den enskilde, trots att akuta behov av representant- skap inte gör sig gällande lika ofta inom den sociala välfärden som inom hälso- och sjukvården. Det kan påpekas att den enskilde även vid tillfällig beslutsoförmåga kan vara berättigad till god man, om det finns ett sådant behov, t.ex. när det gäller att göra en ansökan om socialt bistånd. 
 Som nämnts i avsnitt B 8.12.5 är tanken att vårdombud enligt LSH skall kunna utses i samband med att den enskilde tas in på eller uppsöker någon form av vårdinrättning, erhåller hemsjukvård eller bor i ett särskilt boende eller en bostad för särskild service. Utred- ningen föreslår att ett sådant förordnande skall byggas ut till att om- fatta också viss behörighet i frågor som gäller den sociala välfärden, med förbehåll för att den enskilde avböjer der. 
 Utredningen har övervägt att föreslå ett fristående förfarande med vårdombud även när det gäller anlitande av t.ex. rena social- tjänster eller försäkringskasseförmåner. Detta ter sig emellertid inte som någon praktiskt användbar lösning. Frågan till en beslutskom- petent person om han för framtida behov skulle vilja utse en repre- sentant, motsvarande ett vårdombud, skulle i dessa sammanhang förmodligen ofta framstå som överraskande och vara besvärande. Därmed begränsas visserligen möjligheterna för att på ett relativt formlöst sätt utse ett vårdombud eller motsvarande. Å andra sidan erhålles genom en direkt koppling till utseende av vårdombud inom hälso- och sjukvården en relativt stabil grund för utpekande- 
 722 
  
 SOU 2004:112 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 proceduren, bredvid den möjlighet som finns för den enskilde att genom framtidsfullmakt utse en representant. 
 Vårdombudets behörighet enligt ställföreträdarlagstiftningen för den sociala välfärden bör dock inskränka sig till att avse insatser som avses i socialtjänstlagen, insatser för särskilt stöd och service som avses i LSS samt ersättning för personlig assistans enligt LASS. Före- trädarskap beträffande förmåner genom bl.a. socialförsäkring och andra förmåner som får anses falla inom det sociala välfärdsområdet är enligt utredningens uppfattning normalt något som bör ankomma på den enskildes ordinarie företrädare, i många fall en anhörig. 
 Behörigheten för ett vårdombud inom det sociala välfärdsområdet bör aldrig få fortgå under längre tid än vårdombudets behörighet i hälso- och sjukvårdsangelägenheter. När den vård eller vistelse som är knuten till förordnandet upphör, saknar följaktligen vårdombudet behörighet att företräda den enskilde även i angelägenheter inom den sociala välfärden, oavsett om den enskilde då kan anses ha besluts- förmåga eller ej. Vårdombudets roll blir sålunda i vissa fall endast ett provisorium. Om den enskilde p.g.a. beslutsoförmåga är i behov av ställföreträdare även efter denna tidpunkt, får en ny ställföre- trädare sökas i turordningslistan, företrädesvis en anhörig. Alter- nativt kan det bli aktuellt med ett godmanskap. 
 Reglerna om återkallelse av framtidsfullmakt och förordnande av vårdombud bör vara desamma som avses gälla inom hälso- och sjuk- vården. Detta innebär att ett förordnande av vårdombud bör kunna återkallas muntligen, t.ex. vid samtal med en läkare eller en bistånds- handläggare. Förutsättningen är att den enskilde har kvar sin besluts- förmåga och att återkallelsen är otvetydig. Särskilda regler om åter- kallelse av en framtidsfullmakt har föreslagits i avsnitt B 6.2.8. 
 Man får räkna med att en fullmäktig enligt framtidsfullmakt eller ett vårdombud inte kan eller vill inträda som ställföreträdare för den enskilde. Under förutsättning att förmånsgivaren känner till att den enskilde har gjort ett sådant val men den utpekade personen avböjer uppdraget, bör förmånsgivaren ha en skyldighet att anmäla behov av godmanskap (eller i mer sällsynta fall förvaltarskap) för den enskilde. Detsamma bör gälla om framtidsfullmäktigen eller vård- ombudet inte kan anträffas eller anses vara ur stånd att sköta upp- draget. I det senare ligger att ställföreträdaren inte praktiskt kan ta sig an uppdraget, t.ex. för att vederbörande själv har behov av en ställföreträdare. 
 723 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 SOU 2004:112 
  
 Förmånsgivaren kan även dra slutsatsen att framtidsfullmäktigen eller vårdombudet är uppenbart olämplig för uppdraget. Även då bör en anmälan göras till överförmyndaren. 
  
 10.3.6 
  
 Anhöriga 
  
 Förslag: Om varken framtidsfullmäktig eller vårdombud skall anses som representant för den enskilde, företräds denne av en eller flera anhöriga enligt följande: 1) make eller sambo, 2) barn, 3) barnbarn, 4) föräldrar eller 5) syskon. 
 Anhöriga som avböjer uppgiften eller inte kan anträffas eller är underåriga eller annars är ur stånd att sköta uppgiften skall inte medräknas när det bestäms vilka anhöriga som kommer i fråga för representantskap. Den enskilde skall själv kunna avböja att vissa anhöriga företräder honom. 
 Förmånsgivaren bör kunna godta rimliga uppgifter om de an- höriga och deras vistelseort. 
 De anhöriga skall inbördes genom fullmakt e.d. kunna anför- tro varandra behörigheten när de befinner sig på samma nivå i turordningen. Ett definitivt avböjande från en anhörig eller anhöriga under samma punkt kan endast avse samtliga ange- lägenheter. 
 Om anhöriga med gemensam behörighet är oense eller om en anhörig representant anses olämplig, skall anmälan om behov av god man eller förvaltare göras av förmånsgivaren hos överför- myndaren. 
 I avsnitten B 10.3.1 och 10.3.4 har anhörigas roll som ställföreträdare inom det sociala välfärdsområdet framhållits som en variant av ställ- företrädarskap. Som tidigare antytts torde detta ligga i linje med vad som i praktiken förekommer redan i dag. 
 I avsnitt B 10.3.4 har också lämnats en redogörelse för att anhö- riga inte i denna sin egenskap bör komma i fråga som ställföreträdare på det sociala området för enskilda som varaktigt saknar beslutsför- måga när de fyller 18 år (se även avsnitt B 7.2). 
 Anhöriga bör bli aktuella som ställföreträdare, om den enskilde inte har förordnat framtidsfullmäktig på området och inte heller har utsett ett vårdombud. Har den enskilde gjort detta och täcker ställ- företrädarens behörighet angelägenheten i fråga, kan anhöriga inte inträda som ställföreträdare. En anhörig kan dock komma att bli 
 724 
  
 SOU 2004:112 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 aktuell såsom (företrädesvis) god man i stället för t.ex. ett vårdom- bud som inte kan anträffas, som avsagt sig uppgiften eller som av annan anledning inte kan företräda den enskilde. 
 Förslaget i denna del överensstämmer i övrigt med vad som avses gälla inom hälso- och sjukvården (se avsnitt B 8.12.6). De anhöriga som kommer i fråga bör vara make (vilket inkluderar registrerad partner) eller sambo, barn, barnbarn, föräldrar och syskon i nu nämnd ordning. För att en anhörigkategori skall komma i fråga bör krävas att ingen från någon högre liggande anhörigkategori kan eller vill åta sig uppgiften. Anhöriga kan således vara avlidna eller t.ex. på grund av psykisk störning ur stånd att fungera som ställ- företrädare. De kan också vara oanträffbara när fråga om att repre- sentera den anhörige uppkommer. 
 Den förmånsgivare som har att undersöka vem eller vilka av de anhöriga som kan bli aktuella för företrädarskap bör normalt kunna nöja sig med uppgifter som lämnas av dessa om rådande släktför- hållanden. Omständigheterna i det enskilda fallet kan föranleda grundligare undersökningar. Är det en anhörig som uppger sig vara ställföreträdare i samband med en ansökan, torde det ofta ankom- ma på denne att visa att han står först i tur enligt turordningen och att eventuella anhöriga från högre kategorier antingen inte kan kom- ma i fråga för uppgiften eller har avsagt sig denna. Eftersom två eller flera anhöriga på samma nivå av anhöriglistan som utgångs- punkt endast bör kunna företräda den enskilde gemensamt, måste fullmakter eller andra besked till förmånsgivaren ibland lämnas för att endast en person skall få uppträda som ställföreträdare, exempel- vis ett av flera barn. Har detta skett, är de som med stöd av full- makten överlåtit sin behörighet alltjämt ansvariga för att den en- skilde blir representerad på ett tillfredsställande sätt. 
 Denna situation skall jämföras med den som infinner sig när någon väljer att avstå från att representera den enskilde i något visst avseende, dvs. utan att med stöd av fullmakt överlämna behörig- heten till någon av dem som han eller hon har gemensam behörig- het med. Ett sådant partiellt frånträde skall inte anses godtagbart. Ställföreträdaren måste avstå från representationsrätten i alla de an- gelägenheter som kan komma i fråga enligt lagen (se motsvarande resonemang i avsnitt B 7.3.3). Därigenom undviks i någon mån att ställföreträdarskapet splittras på ett sätt som blir svårt att över- blicka för de förmånsgivare som berörs. – Har den enskilde för- ordnat en annan anhörig som vårdombud eller i framtidsfullmakt, får det dock accepteras att ställföreträdarskapet splittras på flera 
 725 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 SOU 2004:112 
  
 personer. Som tidigare nämnts behöver nämligen varken en fram- tidsfullmäktig eller ett vårdombud ha någon heltäckande behörighet i angelägenheter som rör den sociala välfärden; ett vårdombud  
 kan  
 f.ö. inte ha det. 
 En förmånsgivare kan ha anledning att agera för att få till stånd ett byte av en anhörig ställföreträdare. Förmånsgivaren kan t.ex. upp- märksammas på att det råder en intressekonflikt mellan den enskilde och den anhörige. I sådant fall bör förmånsgivaren hos överförmyn- daren anmäla behov av ställföreträdarskap enligt FB för den enskilde. En anmälan kan också vara befogad för det fall anhöriga med gemen- sam behörighet inte kan enas om hur den enskilde skall represen- teras. 
  
 10.3.7 
  
 God man och förvaltare enligt föräldrabalken 
  
 Förslag: Förmånsgivaren skall göra anmälan till överförmyndaren, om den enskilde inte kan företrädas av framtidsfullmäktig, vård- ombud eller anhörig. 
 Om godmanskap eller förvaltarskap är anordnat för den en- skilde och behörigheten omfattar åtgärder inom den sociala väl- färden, är den förordnade ställföreträdaren ensam företrädare för den enskilde i den mån det följer av förordnandet. Har den en- skilde likväl utsett en framtidsfullmäktig eller ett vårdombud som ställföreträdare, skall förhållandet anmälas till överförmynda- ren, om det inte är uppenbart onödigt. 
 Förmånsgivaren skall hos överförmyndaren anmäla behov av entledigande av en god man eller förvaltare som är uppenbart olämplig. 
 Som tidigare nämnts skall god man kunna inträda för den enskilde när denne p.g.a. avsaknad av beslutsförmåga har behov av god man i en angelägenhet som avser den sociala välfärden. I vissa fall, nämligen när det rör sig om frågor om att erhålla sociala förmåner av ekono- misk natur, skall även en förvaltare kunna inträda för den enskilde inom området för social välfärd; detta förutsätter att det särskilt anges i förordnandet. En god man eller förvaltare kan dock bara för- ordnas för den enskilde sedan domstol har funnit att förutsättning- arna för detta föreligger. I tidigare avsnitt har framhållits att det i vissa fall bör ankomma på förmånsgivaren att själv initiera en sådan prövning genom att uppmärksamma överförmyndaren på att ett 
 726 
  
 SOU 2004:112 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 ställföreträdarskap som utövas av framtidsfullmäktig, vårdombud eller anhörig fungerar mindre bra eller inte går att aktivera. Ett ställ- företrädarskap enligt FB kan således släcka ut ett annat, dåligt fungerande ställföreträdarskap. Förmånsgivaren bör naturligtvis ha en skyldighet att anmäla behov av ett sådant ställföreträdarskap även när den enskilde inte har förordnat framtidsfullmäktig eller vård- ombud och inte heller har några sådana anhöriga som kan träda in enligt den angivna turordningen. 
 En god man kan emellertid förordnas även för personer som – utan att sakna beslutsförmåga – behöver hjälp med att ha hand om sina angelägenheter. Detsamma är fallet med en förvaltare under vissa tillkommande förutsättningar, såsom att det är nödvändigt att hindra att den enskildes ekonomi utsätts för väsentliga risker eller att den enskilde utnyttjas ekonomiskt på ett otillbörligt sätt. 
 För att en god man skall kunna agera för en person vars besluts- förmåga är intakt krävs enligt huvudregeln att han har den enskildes samtycke (se den föreslagna 11 kap. 7 § föräldrabalken). 
 Utredningens uppfattning är att frågor som berör den sociala väl- färden kan anses som personliga angelägenheter, även när de gäller ekonomiska förmåner. För att en god man skall kunna representera den enskilde vid bevakande av hans rättigheter räcker det som regel följaktligen att hans eller hennes förordnande tar sikte på person- liga spörsmål. En god man som endast har denna behörighet skall däremot inte kunna lyfta den enskildes medel, eftersom ekonomisk förvaltning hör till den enskildes ekonomiska angelägenheter. Inget hindrar att den gode mannens uppdrag omfattar båda disciplinerna. En behovsprövning härav måste dock komma till stånd. En för- valtare är enligt utredningens förslag en mer utpräglat ekonomisk ställföreträdare, vars tämligen insnävade behörighet inom ramen för den sociala välfärden (dvs. i frågor om att erhålla sociala förmåner av ekonomisk natur) knappast skulle tjäna sitt syfte, om inte för- valtaren också har eller ges behörighet att lyfta de utbetalade medlen på grundval av behörighet i ekonomiska angelägenheter. 
 I likhet med vad som föreslås beträffande ställföreträdarskap inom hälso- och sjukvården (avsnitt B 8.12.7) skall en god man med tillämpligt förordnande ha företräde som ställföreträdare, även om det i det enskilda fallet skulle finnas en framtidsfullmäktig, ett vård- ombud eller anhöriga. Detsamma bör gälla en företrädare som kan åberopa sig på ett förvaltarförordnande. Har den enskilde likväl ut- sett framtidsfullmäktig eller vårdombud, skall förhållandet anmälas till överförmyndaren, om det inte är uppenbart onödigt. Detta kan 
 727 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 SOU 2004:112 
  
 i sin tur leda till att det sker en prövning av om ställföreträdarskapet enligt föräldrabalken skall upphöra eller att den förordnade gode mannen eller förvaltaren ersätts. 
 Även när det visar sig att en redan utsedd god man eller förvaltare fungerar mindre bra bör förmånsgivaren ha en skyldighet att agera. Eftersom det här rör sig om en myndighetsutsedd representant, bör det krävas att ställföreträdaren enligt förmånsgivarens uppfattning är uppenbart olämplig för uppdraget för att en sådan anmälnings- skyldighet skall uppstå. Kravet bör m.a.o. vara likt högt ställt som när det gäller olämplighet hos en representant som den enskilde själv har utsett. 
  
 10.3.8 
  
 Begränsningar i ställföreträdarens behörighet att medge tvångsåtgärder m.m. 
  
 Förslag: Ställföreträdaren skall inte ha rätt att för den enskildes räkning medge åtgärder som är förenade med frihetsberövande eller annat tvång eller som den enskilde vilseleds att godta. 
 I avsnitt B 8.12.8 har angetts att en ställföreträdare för beslutsin- kompetenta vuxna inom hälso- och sjukvården inte bör ges rätt att för patientens räkning medge åtgärder som är förenade med frihets- berövande eller annat tvång eller åtgärder som förutsätter att patien- ten vilseleds. 
 Inte heller inom området för social välfärd bör en ställföreträdare kunna medge denna typ av åtgärder. Det ankommer emellertid inte på utredningen att definiera vad som skall anses som tvång och där- med jämförliga åtgärder och inte heller när samtycke skall krävas. Utredningen kan m.a.o. inte precisera vilka åtgärder som t.ex. får utföras för att skydda äldre eller funktionshindrade personer och vilka förutsättningar som då skall vara uppfyllda. Vissa vägledande synpunkter för ställföreträdarens roll bör dock anges. 
 Till skillnad från vad som gäller i hälso- och sjukvården torde det sällan vara den enskildes liv som står på spel i samband med att fråga väcks, om någon insats eller åtgärd skall komma till stånd eller ej. På utförandenivån för vissa insatser aktualiseras dock vad som får resp. inte får göras när visst tvång kan komma i fråga. Det lär i huvudsak vara på det omvårdnadsrelaterade området, närmast när omvårdna- den ges med stöd av socialtjänstlagen, som tvångsliknande åtgärder kan förutsättas ha sitt största tillämpningsområde. I någon mån kan 
 728 
  
 SOU 2004:112 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 utförande av åtgärder som ges enligt LSS också beröras. Ett annat område är demensvården. Omvårdnadsåtgärder kan omfattas av de ställföreträdarskapsregler som anges i lagen om ställföreträdare för vuxna med bristande beslutsförmåga inom hälso- och sjukvården m.m. (LSH), närmare bestämt om omvårdnaden ges i samband med hälso- och sjukvård, men får således aktualitet även enligt den här berörda lagstiftningen. 
 En utgångspunkt är, liksom i den lagstiftning som reglerar ställ- företrädares behörighet inom hälso- och sjukvården, att skyddet mot kroppsliga ingrepp och frihetsberövanden måste stå i centrum. Inte heller en ställföreträdare skall kunna göra avkall på dessa rättigheter för den enskildes räkning. Liksom inom ren hälso- och sjukvård bör tvångsbegreppet dock ges en i vissa avseenden egen innebörd. 
 Framställningen i det följande tar sikte på den behörighet som ställföreträdare för beslutsinkompetenta personer inte bör ha res- pektive kan ha, i det senare fallet genom att ställföreträdaren ges möj- lighet att medge eller samtycka till åtgärder för den enskildes räkning i de fall då samtycke uppställs som en förutsättning. Den behandlar följaktligen inte direkt lagligheten av åtgärderna som sådana. Det kan anmärkas att ställföreträdaren inte genom sitt medgivande kan påta sig ansvar för eventuella felbedömningar eller regelöverskridan- den från personalens sida, lika lite som den enskilde kan lastas för att han accepterar en föreslagen regelstridig åtgärd. 
 Som anfördes i avsnitt B 8.12.8 bör tvång i detta sammanhang primärt definieras som kroppsligt betvingande av något slag eller be- tvingande genom hot. Redan när den enskilde ger uttryck för att motsätta sig en viss åtgärd kan genomförandet av den betecknas som tvång. 
 Om den enskilde tvärtom inte ger uttryck för någon inställning alls och utan motstånd, verbalt eller fysiskt, låter åtgärden genom- föras, kan denna enligt utredningens mening således inte betecknas som en tvångsåtgärd. Försiktighet är naturligtvis påkallad när personal agerar utifrån sin uppfattning av den enskildes förhållningssätt. Key soner med t.ex. demens kan ofta ha svårt att förstå åtgärdens syfte, och det kan under alla omständigheter vara problematiskt att tolka deras reaktioner eller protester. 
 Till tvång bör emellertid, som en utgångspunkt, räknas också vissa åtgärder inför vilka den enskilde visar passivitet eller likgil- tighet eller t.o.m. viss acceptans. Vad som åsyftas är kroppsnära be- gränsningar av rörelsefriheten, främst genom låsningar av kropps- rörelserna. Sådana åtgärder kan dock klart ligga i den enskildes 
 729 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 SOU 2004:112 
  
 intresse exempelvis för att förhindra fall och andra skador eller för att aktivera patienten. Hit hör bl.a. olika slag av fixeringsanord- ningar, såsom brickbord, sänggrindar och bälten. Under vissa, något svårangivna, förutsättningar får dessa skyddsåtgärder anses falla vid sidan om tvångsbegreppet och därför kunna godkännas av den enskildes ställföreträdare. Om den enskilde motsätter sig åtgärden, antingen innan den sätts in eller i samband med att den genomförs, utgör dock ställföreträdarens medgivande inte tillräcklig grund för att anse att åtgärden trots allt får genomföras. Ställföreträdarens sam- tycke saknar således i praktiken betydelse sedan den enskilde ut- tryckt en vilja att inte medverka. 
 Även om den enskilde låter skyddsåtgärden genomföras, får ställföreträdarens samtycke tillsammans med den enskildes uteblivna motstånd mot åtgärden inte heller tas till intäkt för att åtgärden får företas annat än i enlighet med de råd och föreskrifter som finns på området (se t.ex. Socialstyrelsens kungörelse med föreskrifter om förbud mot tvångsmedel inom somatisk långtidssjukvård, SOSFS 1980:87[M] där krav ställs på läkarordination vid användning av vissa extremitetsfixerande anordningar). Personalen får inte heller utsätta den enskilde för något som inte med hänsyn till omständig- heterna är godtagbart, t.ex. för att det till följd av personalbrist är svårt att på annat sätt tillgodose den enskildes säkerhet. Av vikt här är naturligtvis också att den enskilde själv måste kunna få till stånd ett upphörande av åtgärden, t.ex. genom att ge uttryck för att han eller hon inte längre vill sitta fastspänd. Har ställföreträdaren en upp- fattning om att en åtgärd inte utförs enligt regler på området, bör han eller hon naturligtvis uppmärksamma personalen på detta. 
 Under vissa förutsättningar kan personalen se sig ha anledning att förse den enskilde med ett individuellt larm för att denne inte skall ge sig ut på egen hand och därvid utsätta sig för fara. Anbringande av larmet på den enskilde bör ställföreträdaren i och för sig kunna sam- tycka till med rättslig verkan. Om den enskilde vägrar att förses med larmet eller ger uttryck för att inte vilja ha det på sig, är sam- tycket – i avsaknad av särskilt lagstöd för tvångsmomentet – dock inte bindande för den enskilde. Följaktligen kan inte personalen med fysiskt tvång förse den enskilde med ett larm under åberopande av att ett giltigt samtycke föreligger. Om däremot den enskilde visar sig likgiltig, är ställföreträdarens medgivande tillräckligt (givetvis under förutsättning att även övriga förutsättningar för larmets an- bringande är uppfyllda, se SOSFS 1997:16 [S] – larm får exempelvis 
 730 
  
 SOU 2004:112 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 inte användas för att minska personalbemanningen eller så att kvali- teten i vården äventyras på annat sätt). 
 Samma ståndpunkt kan intas beträffande åtgärder som är hänför- liga till exempelvis den enskildes personliga hygien, intagande av mat och dryck samt toalettbesök. Gemensamt för dessa omvård- nadsåtgärder – utöver att de rör den enskildes grundläggande behov 
 – är att de bör kunna vidtas efter medgivande av den enskildes ställ- företrädare. Rör det sig om åtgärder som kan hänföras till löpande omvårdnad av den enskilde, får de i vissa fall genomföras även utan sådant samtycke, givetvis förutsatt att de inte är tvångsbetonade (se avsnitt B 10.3.9). Om den enskilde motsätter sig åtgärden, är ställ- företrädarens samtycke inte längre av betydelse. 
 En ställföreträdare kan inte medge att den enskilde låses in i sin bostad eller att sådana lås anbringas som den enskilde inte kan forcera. Detta får enligt utredningens mening alltid anses utgöra ett frihetsberövande alldeles oavsett om den enskilde känner till att han eller hon har stängts inne eller om han eller hon över huvud taget kan tänkas vilja gå ut. Vad som nu sagts bör gälla oberoende av om det handlar om dörrar till den enskildes bostad eller till exempelvis ytterdörren till en boendeenhet. Åtgärden bör förutsätta särskilt lag- stöd; f.ö. kan också hänvisas till den spärr som följer av före- skrifterna i artikel 5 om rätt till frihet i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande fri- heterna. 
 En särskild fråga gäller flyttningar eller intagningar på särskilda boenden eller i andra boendeformer som kan beviljas en person så- som en insats. Som tidigare nämnts bör en ställföreträdare i och för sig kunna söka en sådan insats för den enskildes vidkommande. Om den enskilde sedan insatsen väl beviljats vägrar att flytta, skall ställ- företrädaren dock inte kunna medge att den enskildes motstånd be- tvingas. Detta kan visserligen ge olyckliga konsekvenser, t.ex. för att den enskildes tidigare bostad redan kan ha avyttrats när flyttningen blir aktuell. Ställföreträdarens behörighet kan dock inte täcka detta moment på utförandenivån. (Se också tilläggsprotokoll nr 4 till den ovan nämnda Europeiska konventionen, artikel 2 [1], och Rynning, Rättssäkerhet och rättsskydd i vården av icke beslutskompetenta vuxna, s. 291.) 
 Omvänt innebär ställföreträdarens rätt att lämna medgivande till olika åtgärder givetvis att han för den enskildes räkning kan avböja en viss föreslagen åtgärd eller återta ett tidigare lämnat samtycke, oavsett om den enskilde protesterar mot åtgärden eller ej (se dock 
 731 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 SOU 2004:112 
  
 under B 10.3.10). Ställföreträdarens inställning skall därvid anses binda personalen på samma sätt som om beskedet hade lämnats av den enskilde själv. 
 En allmän reservation måste göras för att åtgärd som här närmast har hänförts till tvång eller frihetsberövande kan vara försvarlig så- som en handling i nöd, enligt brottsbalkens bestämmelser om detta. För att en sådan handling skall anses rättsenlig är det inte någon för- utsättning att den har godkänts av ställföreträdaren. 
 Den enskildes ställföreträdare bör inte heller ha rätt att lämna medgivande till något som innebär att den enskilde vilseleds att i någon form, kanske genom passivitet, acceptera en åtgärd som det finns anledning anta att vederbörande är motståndare till. Det kan t.ex. handla om att den enskilde, som tidigare har visat ovilja mot att flytta till ett särskilt boende, luras till att frivilligt flytta under före- spegling att insatsen bara är tillfällig. 
 Inom vården torde förekomma även andra s.k. begränsnings- åtgärder än som har behandlats i det föregående. Någon särskild regel om möjligheten för ställföreträdare för beslutsinkompetenta vårdtagare att rättsligt lämna medgivande till åtgärder av detta slag föreslås inte. Även därförutan står klart att en patient eller vårdtagare t.ex. inte får hindras att läsa vissa tidningar eller böcker eller att ta del av vissa TV- eller radioprogram, med förbehåll för vad som följer av de ordningsregler som kan vara motiverade av hänsyn till andra inom vårdinrättningen eller boendet. Inte heller kan, inom ramen för generella ordningsregler, en intagen vägras att ta emot besök av vissa, som olämpliga betraktade personer. Ställföreträdaren kan inte sanktionera sådana rättighetsintrång. En annan sak är att en god man med uppdrag att sköta personliga angelägenheter för en besluts- oförmögen person torde vara behörig att på huvudmannens vägnar och i hans intresse avstyra besök från oönskade personer eller hindra att sådana personer lämnar vårdboendet tillsammans med den ovetande huvudmannen (fallet belyses i JO 1990/91:1 s. 243 f). 
 Som har angetts i avsnitt B 10.2.7 har Demensarbetsgruppen ny- ligen föreslagit att det tillsätts en särskild utredning med uppgift att bl.a. ta ställning till om det fordras en särskild lagstiftning som gör det möjligt att vidta tvångsåtgärder i vården av främst demenssjuka vid en tidpunkt då alla frivilliga vägar har prövats. Denna utredning vill helt ansluta sig till arbetsgruppens framställning. Nuvarande tillstånd är klart otillfredsställande. För vårdtagare med nedsatt be- slutskompetens innebär det svag rättssäkerhet med risk för integri- tetskränkande ingrepp. För personalen innebär det en besvärande 
 732 
  
 SOU 2004:112 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 osäkerhet om vad som gäller och en press att i vissa lägen av huma- nitära skäl tillgripa åtgärder vars laglighet med fog kan ifrågasättas. 
  
 10.3.9 
  
 Åtgärder som inte kräver ställföreträdarens samtycke 
  
 Förslag: En åtgärd som kan hänföras till löpande omvårdnad skall kunna vidtas utan samtycke av ställföreträdare. Samtycke skall dock inhämtas, om det finns särskild anledning att anta att ställ- företrädaren trots allt skulle motsätta sig åtgärden. 
 Tvångsåtgärder får inte vidtas med stöd av att åtgärden varit så- dan att den inte krävt samtycke från ställföreträdare. 
 Personer som erhåller bistånd i form av särskilda boenden enligt socialtjänstlagen eller som erhåller vissa insatser enligt LSS kan vara berättigade till omvårdnad i anledning av insatsen. Det kan röra sig om hjälp med dagliga bestyr, såsom assistans vid måltider, på- och avklädning, hygien och förflyttning. Dylika åtgärder utförs ofta dagligen för många av de hjälpbehövande. Generellt sett kan nog för- utsättas att åtgärderna ofta företas med stöd av hypotetiska eller pre- sumerade samtycken, oavsett om den enskilde har beslutsförmåga eller inte. 
 Utredningen har i avsnitt B 8.12.10 gett uttryck för inställningen att åtgärder inom sjukvården som är hänförliga till bl.a. löpande omvårdnad bör kunna vidtas utan samtycke från ställföreträdaren, om det inte finns anledning anta att denne skulle motsätta sig åtgär- den. Detta motiverades av en strävan att inte ständigt forcera fram nya ställningstaganden från ställföreträdarens sida. 
 Motsvarande bör gälla även inom det sociala välfärdsområdet. Viktigt att betona är dock att i den mån som den enskilde mot- sätter sig åtgärden och personalen då anser sig förhindrad att genom- föra den, kan inte ett senare samtycke från ställföreträdaren innebära att åtgärden blir tillåtlig. Detta framgår redan av vad som nämnts i föregående avsnitt om begränsningar i ställföreträdarens behörighet att medge tvångsingripanden. En uttrycklig regel med denna inne- börd bör ges i denna lagstiftning, liksom i LSH. 
 Ställföreträdaren bör vid ställningstaganden för den enskildes räk- ning låta sig vägledas av vad som kan antas vara den enskildes för- modade vilja, om denne hade haft sin beslutsförmåga i behåll (se följande avsnitt). Om personalen utifrån samma betingelser miss- tänker att den enskilde skulle ha motsatt sig åtgärden, bör därför 
 733 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 SOU 2004:112 
  
 ställföreträdaren ges tillfälle att ta ställning i den uppkomna frågan. Detta bör gälla även om åtgärden är sådan att den kan hänföras till löpande omvårdnad. 
 10.3.10 Den enskildes egen vilja 
 Förslag: När en ställföreträdare skall fatta ståndpunkt på den en- skildes vägnar skall han söka bilda sig en uppfattning om vilken inställning som den enskilde skulle ha haft, om denne hade haft beslutsförmåga vid den ifrågavarande tidpunkten och utövat denna under gynnsamma omständigheter. I princip skall denna inställning ligga till grund för ställföreträdarens ståndpunkt. Samråd bör ske med den enskilde och hänsyn tas till de syn- punkter som han då ger uttryck åt. 
 Om ställföreträdaren inte kan bilda sig någon mening om den enskildes inställning, skall ställföreträdaren självständigt ta ställ- ning till vad som objektivt sett bäst gagnar den enskilde. 
 I avsnitt B 8.12.11 har en redogörelse lämnats för vilka principer som bör ligga till grund för beslutsfattande inom hälso- och sjukvården för beslutsoförmögna patienter. Motsvarande ordning bör gälla även inom området för social välfärd. 
 En ställföreträdare inom det sociala välfärdsområdet torde visser- ligen inte sällan till en början fråga sig vad som i objektiv mening gagnar den enskilde bäst, bl.a. därför att det ofta inte är på förmåns- givarens initiativ som en förmån beviljas eller beslutas. Gäller det att t.ex. söka en förmån – en utbetalning eller ersättning – bör detta sällan vålla några problem. Likväl kan uppbärande av en viss förmån utesluta någon annan, vilket ställföreträdaren naturligtvis måste vara uppmärksam på. 
 Mer problematiskt kan det vara att ta ställning till en förmån som inte endast innebär att den enskilde får bättre ekonomi eller ersätts ekonomiskt. Det kan gälla sökande av bistånd i form av sådant bo- ende som avses i 5 kap. 5 § andra stycket eller i 5 kap. 7 § tredje stycket socialtjänstlagen. 
 Särskilt i dylika frågor bör den enskildes egen aktuella uppfattning få betydelse för ställföreträdarens agerande. Eftersom ställföreträda- rens inträde på scenen är betingat av att den enskilde skall anses sakna beslutsförmåga, måste dock en bedömning göras av hur den enskilde skulle ha ställt sig i frågan, om han eller hon själv haft kvar 
 734 
  
 SOU 2004:112 
  
 Företrädarskap inom området för social välfärd 
  
 sin beslutsförmåga. På samma sätt som har angetts beträffande ställ- företrädarskap inom hälso- och sjukvården bör ställningstagandet grunda sig på hur den enskilde skulle ha fattat beslut under gynn- samma betingelser. 
 Ofta lär en ställföreträdare ha svårt att tänka sig in i hur den en- skilde skulle ha resonerat, kanske för att denne under mycket lång tid har lidit av nedsatt beslutsförmåga eller, som fallet är med vissa gravt utvecklingsstörda, aldrig har haft erforderlig beslutskompetens. Den enskilde kan emellertid före beslutsinkompetensens inträde ha uttalat sig i en viss riktning, kanske i skrift. Givetvis bör sådana vilje- yttringar få betydelse och bilda utgångspunkt för ställföreträdarens beslutsfattande. 
 Bilden som tonar fram i uttalanden och andra förhandsbesked är emellertid inte alltid entydig. Alldeles oavsett vad ställföreträdaren drar för slutsats av den enskildes en gång – och i beslutskompetent tillstånd – uttryckta inställning, bör ställföreträdaren inte anses helt bunden av vad som då framkommer. Omständigheter kan ha inträffat som påverkar förutsättningarna för ett tidigare ställnings- tagande, t.ex. att den enskilde efter beskedet har drabbats av en sjuk- dom eller har försatts i en ekonomiskt ogynnsam position som han inte hade kunnat förutse tidigare. Andra faktorer av betydelse kan vara förändringar i den enskildes familjesituation eller boende- standard. 
 Naturligtvis bör ställföreträdaren inför sitt ställningstagande sam- råda med den enskilde och ta hänsyn till de synpunkter som denne då ger uttryck för, trots att han inte har tillräcklig beslutsförmåga för att själv ta ställning. 
 Utifrån den information som ställföreträdaren kan erhålla om den enskildes förmodade inställning bör ställföreträdaren därefter bilda sig en uppfattning av hur han eller hon skall företräda den enskilde i en viss fråga. 
 Om någon information om den enskildes vilja inte kan erhållas, bör ställföreträdaren självständigt ta ställning till vad som kan anses vara den enskildes bästa. 
 735 
  
 11 
  
 Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen 
  
 11.1 
  
 Introduktion 
  
 Alla fysiska personer kan vara part i en rättegång; alla har vad som kallas partsbehörighet. 
 Processbehörighet är en annan term av betydelse i sammanhanget. Saknar en person behörighet att självständigt, alternativt genom bi- träde eller befullmäktigat ombud, föra sin talan i en rättegång har han bristande processbehörighet (se 11 kap. 1 § andra stycket RB). Ett enkelt exempel är underåriga, som ju inte utan vidare själva har rätt att föra talan. 
 Behörigheten är avhängig av den rättsliga handlingsförmågan. Om den enskilde råder över det som en civilrättslig tvist rör, anses han eller hon processbehörig. Ett annat sätt att uttrycka det på är att en fysisk persons rättshandlingsförmåga i allmänhet bör sammanfalla med behörigheten att självständigt – eller i förekommande fall genom ombud – föra talan i rättegång. Anses en person vara pro- cessobehörig är i princip en processhandling som denne företar att betrakta som ogiltig (dock anses vederbörande ha befogenhet att själv föra talan mot ett beslut med denna innebörd). – Försöker en part föra sin talan trots att han saknar processbehörighet skall detta beaktas ex officio av rätten enligt regler i 34 kap. RB. En sådan talan skall avvisas (Fitger, Rättegångsbalken I, s. 11:23, cit. Fitger). Av- visning behöver dock inte bli följden, om en behörig ställföreträdare inträder för den enskilde (jfr Mosley, Rättegång. Andra häftet, 8 uppl., 1996, s. 102, cit. Miller). 
 En person som saknar processbehörighet kan (och måste) nämli- gen få sin talan utförd av en ställföreträdare; detta är alltså en person som normalt grundar sin behörighet på annat än huvudmannens viljeförklaring (Fitger s. 11:20 b). I allmänhet har en ställföreträdare samma processuella befogenheter som parten själv skulle ha haft, om denne hade kunnat föra sin talan, t.ex. att utfärda fullmakt (jfr avsnitt 
 737 
  
 Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen 
  
 SOU 2004:112 
  
 B 12). Vidare är ställföreträdaren underkastad samma förpliktelser som parten. 
 I den fortsatta framställningen behandlas frågor om vuxnas pro- cessuella ställning. Ett typexempel på att en vuxen person saknar processbehörighet, helt eller delvis, är att denne är satt under förval- tarskap. Även utan att förvaltarskap har anordnats kan emellertid en person på grund av sin sinnesbeskaffenhet anses sakna processbe- hörighet. 
 I samband med förändringar i FB år 1974 infördes i 18 kap. 3 § en möjlighet för rätten att självmant förordna god man för en person med behov av bistånd att bevaka sin rätt. Samtycke till ett sådant för- ordnande krävdes inte, om det förelåg särskilda skäl. Sådana särskilda skäl kunde i första hand vara just att den enskilde var part i rättegång och att hans psykiska tillstånd var sådant att han inte själv kunde föra sin talan eller med giltig verkan utse ombud (prop. 1974:142 s. 122 ff och 179). I samband med ändringar i FB år 1988 togs möjligheten bort att vid särskilda skäl förordna god man utan samtycke från den hjälpbehövande. 
 En möjlighet att med dagens regler avhjälpa konstaterad bristande processbehörighet finns genom bestämmelsen i 11 kap. 15 § tredje stycket FB om att rätten självmant kan ta upp frågor om godman- skap enligt 11 kap. 4 § FB eller förvaltarskap. Vägrar en part att sam- tycka till godmanskapet, kan förvaltarskap behöva övervägas. Möj- ligheten att på detta sätt initiera ett ställföreträdarskap ansågs kunna komma till användning just i en rättegång, om det visar sig att en part är i ett sådant psykiskt tillstånd att han inte själv kan föra sin talan (prop. 1987/88:124 s. 175). – Här kan anmärkas att förvaltar- skap enligt utredningens förslag i avsnitt B 5 i fortsättningen kom- mer att vara förbehållet hjälpbehov i ekonomiska angelägenheter. 
 Det kan allmänt sägas att det inte annat än undantagsvis görs kon- troller av domstolar och andra rättsvårdande myndigheter, t.ex. kro- nofogdemyndigheterna, av om en fysisk person skall anses sakna processbehörighet p.g.a. förvaltarskap eller psykisk sjukdom m.m. (jfr Fitger s. 11:33 och JK 1994 s. 176 ff). 
 738 
  
 SOU 2004:112 
  
 Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen 
  
 11.2 
  
 Regleringen i rättegångsbalken 
  
 11.2.1 
  
 Inledning 
  
 I linje med vad JO konstaterade i en framställning år 1973 måste man räkna med att det finns ett inte ringa antal människor i landet som är myndiga och som kanske inte är i behov av förvaltarskap enligt FB, men som av domstol skulle förklaras sakna processbehörighet, om de försökte väcka talan eller om någon försökte väcka talan mot dem (se JO 1974 s. 21 ff). Någon möjlighet att utan deras samtycke an- ordna godmanskap finns inte med gällande regler, såvida inte deras tillstånd hindrar att deras mening inhämtas (se nuvarande 11 kap. 4 § FB). 
 I rättegångsbalken behandlas för övrigt gode mäns ställning såsom ställföreträdare mycket sparsamt. Vissa praktiska bekymmer är för- knippade med den situationen att en god man företräder den enskil- de, i vart fall när den enskilde själv kan företa giltiga rättshandlingar och processhandlingar. En risk finns då för kolliderande rättshand- lingar – den enskilde kanske bestrider en viss talan när hans gode man medger den. Enligt doktrinen torde därvid båda rättshandlingarna vara att bedöma som om de företagits av parten (Fitger s. 11:24). Under alla omständigheter förefaller det som om en god man så långt som möjligt bör samråda med den för vilken han har förord- nats, och han bör i princip också inhämta dennes samtycke till de rättshandlingar som han vill företa för den enskildes räkning (se Fitger s. 11:24, jfr prop. 1987/88:124 s. 142). 
 Enligt utredningens uppfattning bör den gode mannens roll klar- göras för framtiden, inte minst när det gäller rättens hantering av dylika frågor. Detta gäller såväl när den enskilde har beslutsförmåga som när han saknar sådan förmåga (och skulle anses vara process- obehörig). 
 Här kan erinras om att det i utredningens direktiv nämns att reg- lerna om rätt till åtal i 20 kap. 14 § RB kan behöva justeras, vilket kan hänföras till utredarens uppdrag att undersöka om det finns behov av ändrade bestämmelser för att förbättra en hjälpbehövandes möj- ligheter att komma till rätta med våld och övergrepp. I direktiven anges också att en särskild fråga är vilken roll en god man eller för- valtare kan eller bör spela i dessa situationer. 
 I anledning därav väcks också vissa frågor om den enskildes egen roll visavi gode mäns och förvaltares när det gäller rätten att föra talan såsom misstänkt eller i anledning av skadegörande handlingar. 
 739 
  
 Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen 
  
 SOU 2004:112 
  
 11.2.2 
  
 Gällande regler i rättegångsbalken 
  
 I 11 kap. RB, som innehåller vissa allmänna bestämmelser om part och ställföreträdare i tvistemål, anges i 1 § första stycket att envar kan vara part i rättegång. Detta ger uttryck för att alla fysiska per- soner skall anses ha partsbehörighet. 
 I 11 kap. 1 § andra stycket behandlas frågor om processbehörighet, närmare bestämt vad som gäller om bristande processbehörighet kan konstateras. Där anges sålunda att partens ställföreträdare skall föra talan i en rättegång när parten inte själv råder över tvisteföremålet eller inte själv får ingå den rättshandling som tvisten rör. Vissa sär- skilda regler gäller för talan på grund av skadegörande handling (11 kap. 1 § andra stycket andra meningen), se nedan. 
 För brottmål gäller andra regler. En förvaltare enligt FB har rätt att ange brott eller föra talan om det för en målsägandes räkning, när brottet rör egendom eller rättshandling som omfattas av förvaltarens uppdrag (20 kap. 14 § första stycket RB). En ställföreträdare kan även föra talan genom ombud (jfr 20 kap. 14 § andra stycket RB). – Regler saknas om ställföreträdares roll när det gäller brott mot en vuxen målsägandes person. 
 En person som är misstänkt för brott är enligt 21 kap. 1 § första stycket RB alltid behörig att själv föra sin talan. Även den som har förvaltare får således anses ha en obegränsad och ovillkorlig rätt att själv försvara sig i en fråga om straffrättsligt ansvar; frågor om så- dant ansvar torde för övrigt knappast kunna ingå i ett förvaltarupp- drag, i vart fall inte i den meningen att det skulle tillåtas inkräkta på eller sätta villkor för den enskildes egen rätt att försvara sig. Den enskildes processbehörighet utsträcks även till frågor som har ett omedelbart samband med eller härrör från ansvarsfrågan, t.ex. frågor om straffprocessuella tvångsmedel, förverkande eller annan särskild rättsverkan och rättegångskostnader i ansvarsdelen. I sistnämnda frå- gor, särskilt i ekonomiska sådana, skulle en förvaltare eventuellt ha rätt att uppträda vid sidan om den misstänkte (Fitger s. 21:4 b). 
 Uttryckliga regler saknas om god mans roll i angelägenheter av nu berört slag, dvs. både enligt 20 kap. 14 § och enligt 21 kap. 1 §. 
 Enligt hänvisning i 11 kap. 1 § andra stycket RB äger vad som sagts i de två nu nämnda paragraferna motsvarande tillämpning, om det gäller en talan på grund av skadegörande handling, dvs. i mål an- gående utomobligatoriskt skadestånd. Paragrafen är tillämplig oav- sett om målet handläggs som brottmål eller tvistemål. 
 740 
  
 SOU 2004:112 
  
 Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen 
  
 Detta betyder att en förvaltare har rätt att på kärandesidan föra talan om anspråk på grund av en skadegörande handling när hand- lingen rör egendom eller rättshandling som omfattas av förvaltarens uppdrag. Rätten torde tillkomma endast förvaltaren, således ej den enskilde (jfr Fitger s. 20:62 angående förvaltarens ensamrätt att ange brott och föra talan därå; möjligheter finns dock för en förvaltare att medge att den enskilde företar rättshandlingar inom ramen för förvaltaruppdraget, se nuvarande 11 kap. 10 § FB). – I motiven till 20 kap. 14 § framhölls, mot bakgrund av då gällande bestämmelser, att det av allmänna regler torde följa att, om en omyndig som av- sågs i lagrummet var sinnessjuk eller sinnesslö, han själv inte ägde föra talan som målsägande (NJA II 1943 s. 275). I doktrinen har an- förts att uttalandet torde få betydelse också för det fallet att talan om den skadegörande handlingen handläggs i tvistemål (Fitger s. 11:27). 
 När det gäller skadegörande handlingar som den enskilde ställs till svars för måste slutsatsen dras att den enskilde har processbehörig- het i frågor om skadestånd och andra enskilda anspråk, trots att för- valtarskap är anordnat för honom i de avseenden som anspråket rör. Den enskilde förutsätts alltså försvara sig mot sådana anspråk, oav- sett om de handläggs i brottmål eller i tvistemål (Fitger s. 21:4 b). Detta utesluter inte att förvaltaren också kan ha möjlighet att före- träda den misstänkte med stöd av reglerna i föräldrabalken (jfr Fitger s. 11:20 b och 21:4 b). 
 Vad som sagts ovan angående rätt att föra talan för den enskildes räkning i brottmål gäller inte bara väckande av enskilt åtal (47 kap. 1 §) utan även rätt att biträda en av åklagaren väckt talan (20 kap. 8 § andra stycket RB) och att överta åtal (20 kap. 9 § RB). 
 Den misstänkte får vid talans förberedande och utförande anlita en försvarare som biträde. En sådan skall i första hand utses av den misstänkte men kan också förordnas av rätten. Lider den misstänkte av en allvarlig psykisk störning utses en försvarare för honom av nå- gon annan, nämligen av den som har vårdnaden om honom (här- med torde i fråga om vuxna avses förvaltare, 21 kap. 3 § andra stycket RB). Har den misstänkte ställt rättegångsombud för sig, är denne att anse som försvarare. Under vissa i 21 kap. 3 a § RB angivna om- ständigheter kan offentlig försvarare förordnas, främst när den miss- tänkte är anhållen eller häktad eller han eller hon är misstänkt för brott för vilket inte är stadgat lindrigare straff än fängelse i sex må- nader. Trots att dessa förutsättningar inte är uppfyllda kan – t.o.m. utan begäran och mot den enskildes vilja – offentlig förvarare för- ordnas bl.a. om det föreligger särskilda skäl med hänsyn till den 
 741 
  
 Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen 
  
 SOU 2004:112 
  
 misstänktes personliga förhållanden (21 kap. 3 a § andra stycket 3). Som exempel på sådana särskilda skäl angavs i lagstiftningsärendet bl.a. mycket hög levnadsålder, psykisk eller allvarlig fysisk sjukdom eller annat allvarligt handikapp (Fitger s. 21:18). 
  
 11.2.3 
  
 Överväganden 
  
 Förslag: En god man enligt föräldrabalken skall kunna verka som ställföreträdare i en rättegång, oavsett om den enskilde har eller saknar processbehörighet. Den gode mannens processhandlingar skall som utgångspunkt kräva den enskildes samtycke för att vara bindande. 
 En god man, förvaltare eller framtidsfullmäktig med behörig- het i ekonomiska angelägenheter skall ha angivelse- och åtalsrätt beträffande brott som rör i förordnandet berörd egendom. En god man eller framtidsfullmäktig med behörighet i personliga angelägenheter skall ha motsvarande rätt beträffande brott mot den enskildes person. 
 Rätt för ställföreträdare att föra talan om ekonomiskt anspråk skall också finnas, om saken gäller skadegörande handling mot den enskilde, oavsett om talan förs i brottmål eller tvistemål. Ställföreträdare med behörighet i ekonomiska angelägenheter för- utsätts ha behörighet i mål om utomobligatoriskt skadestånd, oavsett om den skadegörande handlingen rör egendom eller den enskildes person. Ställföreträdare med behörighet endast i per- sonliga angelägenheter antas få föra talan om sådant skadestånd när anspråket är hänförligt till den enskildes person. 
 En person som har ställföreträdare skall även i framtiden ha en obegränsad och ovillkorlig rätt att försvara sig själv i en fråga om straffansvar. Även en ställföreträdare med behörighet i personliga angelägenheter skall kunna föra talan i ansvarsdelen. 
 I frågor om anspråk på skadestånd som riktas mot den en- skilde på grund av brottslig eller annan skadegörande handling bör såväl den enskilde som dennes ställföreträdare i ekonomiska eller personliga angelägenheter kunna föra talan. 
 742 
  
 SOU 2004:112 
  
 Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen 
  
 God mans roll som ställföreträdare i tvistemål i allmänhet eller i ärende 
 Utgångspunkten för nedanstående resonemang är att parts talan i tvistemål måste föras av ställföreträdare, när parten inte råder över tvisteföremålet eller inte kan ingå en viss rättshandling som tvisten rör (11 kap. 1 § andra stycket RB). 
 Som framgått tidigare är en god mans ställning som ställföreträ- dare tämligen diffus i en rättegång, åtminstone när dennes huvud- man är i sådant skick att han eller hon alltjämt kan ingå giltiga rätts- och processhandlingar. Ett godmanskap enligt 11 kap. 4 § FB (i för- slaget 11 kap. 2 §) inskränker till skillnad från ett förvaltarskap inte den enskildes rättshandlingsförmåga. Detta skall enligt utrednings- förslaget uttryckligen framgå av lag i fortsättningen (se förslaget till 11 kap. 5 § FB). 
 Av utredningens förslag till ändringar i FB framgår vidare att en god man som utgångspunkt kan binda den enskilde bara när han agerar med dennes samtycke. Motsvarande bör gälla för process- handlingar. Å andra sidan är den gode mannen inte beroende av den enskildes samtycke, om denne uppenbart saknar förmåga att själv ta ställning eller att meddela sin mening (se förslaget till 11 kap. 7 § FB). Att en god man tillåts agera för den enskildes räkning i rätte- gång under sådana förhållanden kommer därför att te sig oproble- matiskt. 
 I praktiskt hänseende kan det finnas behov av att inhämta ett läkarintyg som utvisar att förhållandet är sådant att det ger den gode mannen en friare roll i rättegången. Här kan hänvisas till att utred- ningen i en ny paragraf, 11 kap. 36 § FB, föreslår att domstol på be- gäran av en god man eller en förvaltare eller överförmyndaren skall kunna besluta att inhämta läkarintyg till ledning för att bedöma om och i vilken utsträckning som den som har god man enligt 2 § eller har förvaltare saknar förmåga att ta ställning i egna angelägenheter eller att meddela sin mening i dessa. Bestämmelsen förutsätter att den enskilde ges tillfälle att yttra sig i ärendet. 
 Inhämtande av läkarintyg lär oftast bli aktuellt för det fall den en- skilde vidtar processhandlingar som kolliderar med dem som den gode mannen vidtagit. Utvisar läkarintyget att den enskilde trots allt har beslutsförmåga, kan det bli aktuellt att initiera ett förvaltarskap, om det är en ekonomisk angelägenhet som målet eller ärendet rör. 
 Till undvikande av att rätten skall behöva göra en ny bedömning vid varje tillfälle som den gode mannen vidtar en processhandling i 
 743 
  
 Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen 
  
 SOU 2004:112 
  
 sin roll som ställföreträdare bör den enskilde fortlöpande informeras om vad som sker i målet. På så sätt bereds denne tillfälle att vidta egna processhandlingar, om den gode mannens agerande inte över- ensstämmer med hans eller hennes egen inställning. Erhåller rätten inte någon reaktion inom rimlig tid, kan tyst samtycke ofta antas föreligga. En rättegångshandling som en god man för en besluts- kompetent part företar i partens närvaro bör anses giltig, om inte parten omedelbart gör invändning mot denna (jfr vad som gäller för ombuds rättegångshandlingar, 12 kap. 17 § RB). 
 Naturligtvis bör den enskilde också kunna ge sin gode man ett generellt samtycke att agera i målet eller ärendet, om han kan ingå giltiga rättshandlingar (jfr prop. 1987/88:124 s. 142). Ett samtycke av detta slag bör inte innebära att den gode mannen skall betraktas som rättegångsombud, även om samtycket manifesteras i en fullmakt. (Den gode mannen kan dock betraktas som ombud, när han med stöd av fullmakt agerar utanför den behörighet som framgår av för- ordnandet.) 
 Något generellt krav på delgivning av inlagor med en person som representeras av god man bör inte uppställas. 
 God mans roll som ställföreträdare i brottmål eller mål om skade- görande handlingar behandlas särskilt nedan. 
 Ställföreträdarens rätt att ange brott eller föra talan på grund av brott eller annan skadegörande handling 
 Som framgår av redovisningen av gällande rätt saknas i dag bestäm- melser i RB om rätt för en god man att, såsom representant för mål- säganden, ange brott till åtal eller föra talan på grund av brott (se 20 kap. 14 § RB). Vidare synes god man sakna rätt att föra talan om skadegörande handling, dvs. oavsett om handlingen är brottslig eller inte och oavsett om den enskilde själv har förmåga att föra en sådan talan (se hänvisningen i 11 kap. 1 § andra stycket till 20 kap. 14 § RB; i den senare paragrafen omnämns endast förvaltare – inget sägs dock om företrädare för en inhabil vuxen målsägande vid brott som rör målsägandens person). 
 Mot bakgrund av att kritik riktats mot både äldre personers och funktionshindrades möjligheter att komma till rätta med t.ex. våld och övergrepp, såväl i straffrättsligt som i skadeståndsrättsligt hän- seende, ter sig detta som en svaghet (se t.ex. fråga 2000/01:1616 till justitieministern om de senildementas rättssäkerhet). Förhållandet 
 744 
  
 SOU 2004:112 
  
 Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen 
  
 tydliggörs också av att endast ca 5 000 personer har förvaltarskap anordnat, medan godmanskap enligt 11 kap. 4 § FB är mer än tio gånger så vanligt förekommande. 
 I en god mans uppgift får anses ligga att värna den enskilde på alla sätt inom ramen för uppdraget. Enligt utredningens uppfattning skulle ett klargörande av behörigheten kunna underlätta ett aktivt förhållningssätt till brott och andra skadegörande handlingar. Sär- skilt tydligt är detta i fall då den hjälpbehövande skadelidande inte själv har mental förmåga att vända sig till polismyndighet, åklagare eller domstol. I sådana situationer bör således en god man kunna ange brottet till åtal och föra talan i denna del. I anslutning till denna fråga kan följande sägas. 
 Det brott eller den skadegörande handling som den enskilde drabbats av bör definieras som en ekonomisk eller en personlig ange- lägenhet, beroende på karaktären av det inträffade. Skyddsobjektet (den enskildes egendom eller person) avgör vilken behörighet hos ställföreträdaren som krävs i det enskilda fallet. 
 En god man med behörighet i ekonomiska angelägenheter bör ha angivelse- och åtalsrätt beträffande brott som avser av förordnan- det berörd egendom. Detta bör, liksom tidigare, också gälla förval- tare – denne torde för övrigt ha ensam behörighet, såvida han inte har gett sitt samtycke till att den enskilde själv företar vissa rätts- handlingar (se nuvarande 11 kap. 10 § FB). Vad som nu sagts svarar mot förmyndares rätt att ange och åtala för brott enligt 20 kap. 14 § första stycket första meningen RB. 
 Står däremot den enskildes person i fokus för brottet (t.ex. i an- ledning av misshandel eller ärekränkning) bör en god man med be- hörighet i personliga angelägenheter kunna ange brottet eller föra ansvarstalan för den enskildes räkning. Därigenom ökas möjligheten för en person med hjälpbehov att få till stånd en angivelse av brottet respektive att få sin talan förd, vilket är av betydelse främst i de fall då den enskilde är ur stånd att åstadkomma en sådan rättshandling för egen del. Rätten motsvarar den som tillkommer en vårdnadshava- re. Den bör inte ges åt förvaltare eller god man med uppdrag endast i ekonomiska spörsmål (om skadestånd m.m.; se dock nedan) 
 Vad som sagts ovan skall ha motsvarande tillämpning när det gäl- ler gode mäns och förvaltares rätt att biträda en av åklagaren väckt talan och att överta åtal. 
 Också när det gäller möjligheterna att föra talan om enskilt an- språk i anledning av brott eller en talan rörande annat utomobliga- toriskt skadestånd bör en ställföreträdares behörighet vara bero- 
 745 
  
 Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen 
  
 SOU 2004:112 
  
 ende av grunden för den talan som väcks. Rör det sig om skadegörande handling som riktar sig mot den enskildes egendom, bör en ställföreträdare med ett förordnande i ekonomiska angelägen- heter vara behörig. På motsvarande sätt bör en god man med behö- righet i personliga angelägenheter vara behörig i mål som rör an- grepp på den enskildes person. Någon åtskillnad mellan olika slag av ersättning bör inte göras. Med en sådan tolkning av förordnandet undviks andra arrangemang beträffande ställföreträdarskapet. 
 När det rör sig om skadegörande handling mot den enskildes person bör därutöver en god man, liksom en förvaltare, med åbero- pande av ett förordnande i ekonomiska angelägenheter också anses ha rätt att föra talan om skadestånd; sådana frågor har ju ekonomisk betydelse för den enskilde, även om anspråket gäller ideell gottgörelse. 
 Ett förordnande som ger behörighet i fråga om skadestånd måste normalt tolkas på så sätt att det ger behörighet att föra talan om alla typer av enskilda anspråk av ekonomiskt slag som är hänförliga till ett brott, dvs. inte nödvändigtvis rena skadeståndskrav. Det kan t.ex. gälla en talan om bättre rätt till viss egendom som förs i anslutning till ett brottmål. 
 Om målsäganden i och för sig har beslutsförmåga bör en god man endast med den enskildes samtycke kunna ange brott till åtal eller föra ansvarstalan därom. Detsamma bör gälla rätten att föra civil- rättslig talan på grund av brottslig eller annars skadegörande hand- ling. Den gode mannens respektive den enskildes inbördes ställning bör alltså inte bedömas enligt grunderna för 20 kap. 11 § RB. 
 Till följd av att framtidsfullmäktig enligt avsnitt B 6 skall kunna ges behörighet i såväl ekonomiska som personliga angelägenheter bör rätten att ange brott till åtal eller föra talan därom respektive att föra talan om anspråk på grund av skadegörande handling i enlighet med förordnandets innehåll tillkomma även en sådan ställföreträdare (om framtidsfullmäktig som ställföreträdare – se även avsnitt B 11.5 nedan). Här kan noteras att en framtidsfullmäktig endast kan bli aktuell när den enskilde varaktigt och i huvudsak är ur stånd att ha hand om de angelägenheter en framtidsfullmakt avser. Vidare skall betonas att en framtidsfullmäktig inte genom sitt förordnande är att anse som ombud. 
 746 
  
 SOU 2004:112 
  
 Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen 
  
 Ställföreträdare för vuxna utan beslutsförmåga som är misstänkta för brott m.fl. 
 Frågor om straffansvar får anses höra till den enskildes personliga angelägenheter. Förvaltarskap skall i framtiden endast kunna avse ekonomiska angelägenheter, varför denna ställföreträdarkategori inte är aktuell i förvarande fall (såvida inte även ekonomiska angelägen- heter berörs under handläggningen av brottmålet enligt nedan). 
 Utgångspunkten även för framtiden bör vara att en person som har ställföreträdare alltid måste ha en obegränsad och ovillkorlig rätt att försvara sig själv i en fråga om straffansvar. Han eller hon får också anses ha samma rätt beträffande frågor som har samband med ansvarsfrågan. Detta bör gälla även frågor om utomobligatoriskt skadestånd där den enskilde är svarande och som inte handläggs i brottmål. 
 Det sagda bör emellertid inte hindra att också en ställföreträdare ges behörighet i målet. I ansvarsdelen bör detta dock gälla endast den som har behörighet i personliga frågor. De ställföreträdare som kan komma i fråga är god man och framtidsfullmäktig. (Den senare är följaktligen inte att anse som försvarare eller ombud.) 
 Den praktiska konsekvensen av detta blir alltså att en ställföreträ- dare av nu nämnt slag kan föra talan på den enskildes sida i ansvars- frågan samt lägga fram bevisning och företa andra åtgärder som den enskilde själv kan åstadkomma. Den enskildes egen rådighet skall dock, som ovan sagts, inte anses inskränkt därigenom. Åtgärder som vidtas av ställföreträdaren bör underställas den enskilde så att han eller hon därigenom ges möjlighet att reagera. Skulle den enskilde och hans ställföreträdare vidta åtgärder som står i strid med varandra, bör rätten ha att träffa sitt avgörande efter vad som är mest förmån- ligt för den enskilde (jfr Fitger s. 21:4 a beträffande situationen då en vårdnadshavare till en misstänkt och den misstänkte själv båda är närvarande vid rätten). Officialprövningen i brottmål bör här borga för att den enskildes rätt inte sätts ur spel och att hans egen inställ- ning till saken inte försummas. 
 Ett undantag bör gälla från denna regel om den mest förmånliga åtgärden: har den enskilde god man som ställföreträdare, och är den enskildes tillstånd inte sådant att han eller hon uppenbart saknar förmåga att själv ta ställning eller att meddela sin mening rörande den omtvistade processhandlingen, bör alltid den enskildes åtgärd ha företräde (jfr föreslagna 11 kap. 7 § FB). Den gode mannens behö- righet är således i sådana fall beroende av den enskildes samtycke (se 
 747 
  
 Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen 
  
 SOU 2004:112 
  
 redogörelsen ovan i detta avsnitt om god mans roll som ställföre- trädare). 
 När en vuxen beslutsoförmögen person krävs på ersättning för en skadegörande handling blir naturligen en ställföreträdare på det eko- nomiska området behörig att företräda honom eller henne på svaran- debänken. Är skadehandlingen brottslig, kan å andra sidan alla rätts- följder sägas personligen angå gärningsmannen i sådan grad att även ett skadeståndsanspråk, vid sidan av ett straffanspråk, bör kunna tas om hand av en företrädare med uppdrag i personliga angelägenhe- ter. Det utomobligatoriska skadeståndet i andra fall har drag av sank- tion mot ett klandervärt beteende som gör att samma klassifikation kan försvaras här. Beträffande omyndiga anses frågan om skyldighet att betala skadestånd av aktuellt slag höra hemma hos ställföreträ- daren i personliga frågor, vårdnadshavaren (11 kap. 1 § andra stycket och 21 kap. 1 § första stycket RB). 
 Skäl saknas att låta ställföreträdaren föra talan mot fällande dom när den misstänkte avlidit, se 21 kap. 1 § andra stycket RB. 
  
 11.3 
  
 Förvaltningsprocessen 
  
 Förslag: Den enskilde skall kunna företrädas av ställföreträdare som utpekas i den särskilda lagstiftning som är tillämplig. Om särskilda regler saknas, får den enskilde inom ramen för förord- nandet företrädas av framtidsfullmäktig eller ställföreträdare en- ligt föräldrabalken. En god mans processhandlingar skall som ut- gångspunkt kräva den enskildes samtycke för att vara bindande. 
 Även i förvaltningsprocessen har en persons processbehörighet be- tydelse för behovet av ställföreträdare. För den som på grund av ringa ålder eller rubbningar i själsverksamheten bedöms inte kunna föra sin talan själv skall talan föras av hans ställföreträdare (förmyn- dare, vårdnadshavare, god man eller förvaltare, se Perry, Förvaltningsprocesslagen m.m. En kommentar, 4 uppl., 2001, s. 114, cit. Wennergren). I rättsfallet RÅ 1989 ref. 11, som gällde en omyn- digförklarad persons rätt att göra anmälan till Hälso- och sjukvård- ens ansvarsnämnd, uttalade Regeringsrätten att det i det enskilda fallet kan finnas anledning – oavsett om anmälaren är omyndig eller ej – att pröva om anmälaren på grund av sjukdom eller av annan orsak saknar rättslig handlingsförmåga. Uttalandet har ansetts repre- sentativt för processer som rör enskildas personliga förhållanden, 
 748 
  
 SOU 2004:112 
  
 Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen 
  
 t.ex. socialtjänstmål och mål om vård av missbrukare (se Wennergren s. 114). Anledning saknas enligt utredningens uppfattning att be- döma frågor om ekonomiska förhållanden annorlunda. 
 Särskilda regler om ställföreträdare, motsvarande dem i RB, sak- nas i förvaltningsprocesslagen (1971:291). RB:s regler om t.ex. brott- mål kan inte utan vidare tillämpas analogivis beträffande sådant som t.ex. tvångsomhändertaganden. 
 I första hand bör för framtiden en tillämpning ske av de special- regler som anges i de av utredningen föreslagna lagarna om ställföre- trädare för vuxna med begränsad beslutsförmåga inom hälso- och sjukvården m.m. (LSH) respektive inom den sociala välfärden (LSV). Även andra bestämmelser om ställföreträdare kan dock få relevans. Här kan hänvisas till förslaget till ändring av 44 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård och de nya bestämmelserna i 14 kap. 4 a § sekretesslagen (1980:100) och i 35 a § personuppgiftslagen (1998:204). Bestämmelserna är tillämpliga vid förfarandet inför förvaltningsmyn- digheter men är också avsedda att tillämpas när ett ärende förs vidare vid överklagande. 
 I speciallagstiftningen aktualiseras två ställföreträdartyper, näm- ligen vårdombud och anhöriga, som endast i undantagsfall figurerar i rättegången enligt RB. En ställföreträdare som åberopar sig på be- hörighet enligt LSH har en begränsad möjlighet att driva frågor i domstol, eftersom den roll som en sådan ställföreträdare kan ha i princip endast avser vård och behandling samt omvårdnad av en viss patient, något som endast i speciella fall kan bli föremål för dom- stolsprövning. 
 Genom hänvisningar i andra lagar till LSH kan dock ställföreträ- darreglerna där bli tillämpliga i förvaltningsprocessen. 
 Det är emellertid främst enligt den sociala lagstiftningen som en ställföreträdare av nu nämnt slag, i likhet med en fullmäktig enligt framtidsfullmakt och en god man enligt förslaget till 11 kap. 2 § FB, kan komma att bli aktuell som ställföreträdare i förvaltningsdomstol eller motsvarande för en beslutsoförmögen person. (Att förvaltare inte annat än när det gäller rätt att erhålla sociala förmåner av eko- nomisk natur föreslås kunna representera en hjälpbehövande i per- sonliga angelägenheter framgår av avsnitt B 5.2.) Generellt sett kan sägas att det oftast finns anledning att tro att en part kan ha en icke myndighetsutnämnd ställföreträdare att tillgå i mål eller ärenden som hör till förvaltningsprocessen. 
 I andra fall än de ovan berörda får en tillämpning ske av reglerna om framtidsfullmakter i lagen härom och om ställföreträdarskap i FB. 
 749 
  
 Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen 
  
 SOU 2004:112 
  
 En tolkning av förordnandet får därvid göras. Som anförts i avsnitt B 11.2.3 skall som utgångspunkt krävas samtycke för att en god man skall få företa processhandlingar för den enskildes räkning. – Någon uttrycklig bestämmelse i ämnet i förvaltningsprocesslagen föreslås inte. 
  
 11.4 
  
 Rättegångsfullmakters verkan vid beslutsinkompetens 
  
 Förslag: En rättegångshandling som ett rättegångsombud före- tar efter den tidpunkt då fullmaktsgivaren på grund av psykisk störning, sjukdom, skada eller liknande förhållande varaktigt och i huvudsak är ur stånd att ha hand om de angelägenheter som rätte- gången gäller har inte större verkan än den skulle ha haft, om full- maktsgivaren själv hade företagit rättshandlingen. Vad som nu sagts bör gälla även när i annat fall förvaltarskap anordnas som omfattar de angelägenheter rättegången avser. 
 I rättsfallet NJA 1970 s. 550 ansågs att en fullmakt enligt 12 kap. 23 § RB som lämnats av en kvinna inte borde frånkännas verkan sedan kvinnan blivit åldersdement men alltjämt var myndig. (I 12 kap. 23 § RB ges regler för allmänna fullmakter att förvalta annans egendom eller annars ha hand om annans angelägenheter; i den mån fullmäktigen också därigenom är behörig att föra huvudmannens talan inför rätta, är reglerna om ställföreträdare att tillämpa.) I dok- trinen har det ansetts att rättsfallet är ett uttryck för vikten av att den som vill föra talan mot en psykiskt sjuk person inte skall från- tas sin rätt (Fitger s. 11:27). 
 Utredningen föreslår i 11 kap. 2 § FB (nuvarande 11 kap. 4 §) att godmanskap skall kunna anordnas även i vissa fall då den enskilde motsätter sig detta, nämligen när det är uppenbart att den enskilde saknar förmåga att själv ta ställning eller att meddela sin mening. Med tanke på detta – och med beaktande av att ett särskilt institut med framtidsfullmakter för just dylika situationer nu föreslås – bör det ovan nämnda rättsfallet från 1970 anses överspelat. En fullmakt enligt 12 kap. 23 § RB bör således i princip inte tillerkännas någon verkan sedan den som utfärdat fullmakten har förlorat sin besluts- förmåga varaktigt och i huvudsak, se förslaget till 12 kap. 19 § RB. Resultatet bör bli detsamma beträffande en vanlig rättegångsfull- makt. Den enskilde kan således endast företrädas av en ställföre- 
 750 
  
 SOU 2004:112 
  
 Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen 
  
 trädare, i form av god man, förvaltare eller framtidsfullmäktig, om han eller hon i den angelägenhet rättegången avser har förlorat sin beslutsförmåga eller aldrig har haft sådan förmåga. Detta bör vara analogivis tillämpligt även inom förvaltningsprocessen; här tillkom- mer andra ställföreträdare enligt speciallagstiftning. 
 Även när förvaltarskap anordnats för en part, bör fullmaktsbehö- righeten utsläckas. Detta ligger i linje med den lösning som väljes beträffande rättegångsfullmakterna (se också förslaget till ny lydelse av 22 § avtalslagen). 
 Ställföreträdare kan, liksom en processbehörig part, ställa ombud (jfr Fitger s. 12:3 och 12:31, se avsnitt B 12). En sådan fullmakt fortsätter att gälla sedan ställföreträdarens behörighet har upphört (12 kap. 19 § andra stycket RB). Någon ändring av denna bestäm- melse föreslås inte. 
 Ett visst utrymme lämnas alltjämt för att personer, som visserligen lider av en psykisk störning eller liknande men ändock inte tveklöst saknar beslutsförmåga, tillåts företräda sig själva, bl.a. genom full- makt, trots att de därigenom får antas löpa större risker att drabbas av rättsförluster än andra. Vikten av att den enskilde inte skall på- tvingas ett godmanskap i dylika situationer väger dock tyngre än behovet av att vederbörande på denna väg får hjälp med att utföra sin talan. 
  
 11.5 
  
 Närmare om framtidsfullmakt som behörighetsgrund 
  
 Förslag: Fullmäktig som härleder sin behörighet från framtids- fullmakt skall anses vara fullmaktsgivarens ställföreträdare i pro- cessuellt hänseende. 
 I avsnitt B 6.1.5 har anmärkts att en framtidsfullmäktig är att anse som ställföreträdare snarare än befullmäktigat ombud. Framtids- fullmakter är nämligen fullmakter som har till huvudsakligt ändamål att meddela behörighet att företräda fullmaktsgivaren i angelägenhet- er av varjehanda privaträttslig och offentligrättslig natur. Mer sällan lär de komma att vara upprättade i direkt syfte att ge fullmäktigen behörighet att föra talan i en viss framtida rättegång (specialiserad fullmakt). 
 Även om det inte anges uttryckligen i en (generell) framtidsfull- makt, kan den innefatta behörighet för fullmäktigen att föra full- 
 751 
  
 Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen 
  
 SOU 2004:112 
  
 maktsgivarens talan inför rätta. En bedömning av vilken behörighet framtidsfullmakten ger får göras från fall till fall. 
 Den processuella behörigheten är således närmast att betrakta som ett tillbehör till (eller ett utflöde av) en mera allmän förvaltningsbe- fogenhet (disponentfullmakt, se Fitger s. 12:34). Detta leder full- mäktigens roll även i processuellt hänseende närmare ställföreträdar- reglerna i 11 kap. RB än reglerna i 12 kap. RB om rättegångsombud. En annan faktor som talar i denna riktning är att en person som har utsett framtidsfullmäktig inte kan styra fullmäktigen på samma sätt som en fullmaktsgivare kan dirigera ett vanligt befullmäktigat om- bud. 
 I 12 kap. 23 § RB anges, som ovan nämnts, att om någon har all- män fullmakt att förvalta annans egendom eller eljest handha annans angelägenheter och på grund därav tillika är behörig att föra huvud- mannens talan inför rätta, gäller om sådant ombud vad som är stadgat om ställföreträdare. De fullmakter som är föremål för regeln i 12 kap. 23 § RB är således definitionsmässigt snarlika de typiska framtids- fullmakterna. 
 Av det ovan anförda bör följa att framtidsfullmäktige – i den mån de kan anses ha behörighet att med åberopande av framtidsfullmakt- en föra den enskildes talan – skall betraktas som ställföreträdare i processuellt hänseende, inte som rättegångsombud. Detta avviker från nuvarande terminologi, enligt vilken en ställföreträdare är en person som grundar sin behörighet på annat än huvudmannens vilje- förklaring (jfr Fitger s. 11:20 b med hänvisning). Förhållandet bör uttryckligen anges i rättegångsbalken (se förslaget till 11 kap. 1 § tredje stycket RB). 
 Om en part skall representeras av ställföreträdare är i allmänhet dennes processuella befogenheter sammanfallande med vad partens skulle ha varit, om vederbörande ansetts i sådant skick att han eller hon själv kunde föra talan. Reglerna i 12 kap. RB, bl.a. om avvisande av ombud, är med andra ord inte tillämpliga. 
 Vad som nu sagts får anses tillämpligt även vid handläggning en- ligt förvaltningsprocesslagen. 
 752 
  
 SOU 2004:112 
  
 Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen 
  
 11.6 
  
 Behandlingen i domstolarna av frågor om ställföreträdare 
  
 Allmän domstol m.m. 
 Som tidigare nämnts är det inte annat än i undantagsfall som det i all- män domstol kontrolleras huruvida en person saknar processbehö- righet på grund av förvaltarskap eller psykisk sjukdom (jfr 11 kap. 4 § RB). Stor försiktighet måste naturligtvis iakttas – trots att något uppenbarhetsrekvisit inte har upptagits – om det är fråga om att frånkänna en myndig person förmågan att själv föra sin talan (jfr NJA 1971 s. 519 och 1981 s. 857). 
 I allmän domstol är det i allmänhet tre typer av ställföreträdare för processobehöriga vuxna som kan komma i fråga, nämligen framtids- fullmäktig, god man och förvaltare. – Här kan anmärkas att rätten för anhöriga att representera en beslutsoförmögen släkting i vissa all- dagliga ekonomiska angelägenheter inte omfattar rätt att företräda den enskilde i mål eller ärende hos domstol eller myndighet (se av- snitt B 7 och 2 kap. 7 § lagen om framtidsfullmakter m.m. och om behörighet i vissa fall för anhöriga, LFA). 
 Enligt 34 kap. 1 § RB skall prövning av hinder för målets uppta- gande företas så snart det finns anledning därtill. Detta torde även omfatta parts processobehörighet såsom processhinder (jfr Miller s. 14). Väcker en part själv talan, trots att det kan visas att han eller hon saknar processbehörighet, föreligger alltså processhinder. Fast- ställande av processobehörighet får göras mot bakgrund av den en- skildes förmåga att fatta egna beslut i den fråga målet eller ärendet rör. Finns förvaltarskap anordnat, skall ett sådant beslut givetvis följas. 
 Ett processhinder av detta slag kan dock vara avhjälpbart (jfr Miller s. 102). Är det känt att den enskilde har en ställföreträdare på området som skulle kunna föra hans eller hennes talan, bör rätten nämligen undersöka om ställföreträdaren har intresse av att föra den enskildes talan. Denne skall således beredas tillfälle att överta talan. 
 Om ställföreträdaren är beredd att överta talan, måste en definitiv prövning göras av om hans behörighet omfattar den talan som skall föras. Det ankommer på rätten att självmant pröva om den som uppträder som ombud har behövlig fullmakt (jfr Fitger s. 12:17). Motsvarande prövning bör alltså göras av t.ex. en god mans behörig- het, trots att en ställföreträdare inte är underkastad något generellt legitimationstvång (jfr 11 kap. 4 § RB). Därvid kan rätten behöva ge 
 753 
  
 Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen 
  
 SOU 2004:112 
  
 den eventuella ställföreträdaren tid att visa upp handlingar som bekräftar behörigheten, t.ex. läkarintyg som utvisar den enskildes tillstånd. Har rätten själv initierat frågan om att parten är process- obehörig, t.ex. i anledning av egna iakttagelser, kan måhända utred- ningskravet i denna del bli relativt summariskt. – Läkarintyg kan också behöva presenteras, om en god man gör gällande att han äger företräda den enskilde utan att dennes samtycke inhämtas. 
 Är det den påstådda ställföreträdaren som har väckt talan kan det bli aktuellt att avvisa denna, om behörigheten inte styrks. I så fall kan fullmaktsgivaren dock behöva beredas tillfälle att själv föra sin talan i rättegången. På motsvarande sätt bör också en person för vil- Thomas det är anordnat godmanskap beredas tillfälle att godkänna den gode mannens processhandling. 
 Behov av att initiera ett godmanskap eller förvaltarskap kan upp- stå, om det konstaterats att det är sannolikt att den enskilde inte själv kan föra sin talan och framtidsfullmakt inte kan åberopas. Domstolen bör då vända sig med en skrivelse till behörig överför- myndare för att påpeka förhållandet eller vända sig direkt till behö- rig domstol. Här kan erinras om att den handläggande domstolen inte nödvändigtvis är rätt forum i frågor om godmanskap eller för- valtarskap (se förslaget till 11 kap. 37 § FB). 
 Ett formellt beslut bör krävas för att en ställföreträdare skall anses ha övertagit den enskildes talan. Den enskilde fråntas nämligen de facto sin processbehörighet i målet eller ärendet genom att rätten accepterar att hans talan övertas av någon annan. (Är det en förval- tare som övertar talan har den enskilde redan tidigare fråntagits sin rättshandlingsförmåga och därmed sin processbehörighet.) Av be- slutet bör framgå att det är ställföreträdaren som tills vidare får agera ensam och varför detta får ske. Beslutet bör dokumenteras, inte minst eftersom detta betyder att kommunikation i ärendet skall ske med ställföreträdaren. 
 Den enskilde bör ges möjlighet att yttra sig över att en ställföre- trädare skall få föra hans talan, detta trots att ställföreträdaren kan lägga fram utredning som gör det sannolikt att den enskilde saknar behövlig beslutsförmåga. 
 Den enskilde bör naturligtvis också få del av själva beslutet att hans eller hennes talan fortsättningsvis skall föras av ställföreträda- ren. På så sätt ges vederbörande en möjlighet att överklaga avgöran- det. Har part förklarats sakna processbehörighet med avvisning som följd, har parten nämligen befogenhet att själv föra talan mot be- slutet. För rätten att överklaga saknar det betydelse om beslutet i sig 
 754 
  
 SOU 2004:112 
  
 Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen 
  
 var riktigt (Fitger s. 11:23, se NJA 1972 s. 272 och Morgan, Rätte- gång VI, 3:e uppl., 1994, s. 42, not 1). Detsamma får anses gälla beträffande beslut om att någon skall föra talan i partens ställe. Om underrättens beslut står fast återstår inte någon annan utväg än att den processobehörige företräds genom ställföreträdare. 
 Vad som har sagts i det föregående har tagit sikte på fall då talan väcks av den berörda personen själv eller en uppgiven ställföreträdare för denne. Det kan emellertid få giltighet också när en part med ifrågasatt beslutskompetens finns på svarandesidan. Rätten bör så- lunda, efter att ha begärt in erforderlig utredning om den enskildes tillstånd m.m., ha sådant underlag att den kan konstatera att den en- skilde saknar beslutsförmåga i berört hänseende och att det verkligen är rätt ställföreträdare som har anmält sig. 
 Vad som sagts ovan bör gälla även vid handläggning enligt ärende- lagen. 
 Förfarandet bör tillämpas också vid kronofogdemyndigheten (se beträffande förfarandet hos kronofogdemyndigheterna i utsöknings- mål 2 kap. 6 § utsökningsbalken och rättsfallet RH 1998:6). 
 Förvaltningsprocessen 
 Fastställande av processbehörighet får, liksom i allmän domstol, göras mot bakgrund av den enskildes förmåga att fatta egna beslut i den fråga målet eller ärendet rör. (Därutöver kan ett beslut om an- ordnande av förvaltarskap ha verkan inom förvaltningsprocessen.) LSH och LSV ställer ett uttryckligt krav på att att beslutsoförmågan i den aktuella frågan skall vara uppenbar (se 3 § i respektive lag). Det kan vara värt att observera att en patient som av hälso- och sjukvårdspersonal bedömts sakna förmåga att tillgodogöra sig infor- mation rörande en komplicerad operation kan ha tillräcklig besluts- förmåga för att t.ex. utkräva en sekretessbelagd handling och att vid nekande besked också överklaga saken i domstol. 
 Förfarandet i förvaltningsdomstol när fråga uppkommer om pro- cessbehörighet på grund av parts beslutsoförmåga bör följa samma riktlinjer som dem som har angetts för processen vid allmän dom- stol. Vanligen har den förvaltningsmyndighet som beslutat det över- klagade avgörandet ställts inför frågan om den enskilde har tillräcklig beslutsförmåga. Den enskilde har då bedömts antingen ha tillräcklig förmåga för att själv fatta beslut eller vara oförmögen till egna ställ- ningstaganden. I den senare situationen har någon också ansetts vara 
 755 
  
 Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen 
  
 SOU 2004:112 
  
 den enskildes ställföreträdare i ärendet. Detta innebär inte att dom- stolen kan underlåta att göra en självständig prövning av förhållan- det men kan givetvis underlätta denna. 
 Angående utredning om en förment ställföreträdares behörighet kan hänvisas till 49 § förvaltningsprocesslagen (FPL). Paragrafen inne- håller grundläggande bestämmelser om ombud, bl.a. att ett ombud självmant skall styrka sin behörighet eller föreläggas att avhjälpa brister därvidlag, men får enligt utredningens mening anses vara ana- logt tillämplig på ställföreträdare. Eventuella brister i det underlag som skall utvisa ställföreträdarbehörigheten bör således föranleda att rätten förelägger ställföreträdaren eller i förekommande fall parten själv att avhjälpa felet, i det senare fallet genom att parten bereds till- fälle att utfärda en vanlig fullmakt eller ett mera generellt samtycke (jfr Wennergren s. 409). 
 En fullmäktig med behörighet enligt framtidsfullmakt bör som vid handläggning enligt RB normalt betraktas som ställföreträdare. Full- mäktigen kan således inte som ett vanligt ombud avvisas (jfr 48 § FPL). 
 Den tillämpning av regler om beslutsförmåga och ställföreträdar- skap som anges beträffande förvaltningsdomstolarna bör gälla även för andra myndigheter eller organ med anknytning till förvaltnings- rättsliga ärenden, såsom t.ex. Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd. 
 Ställföreträdares misskötsamhet m.m. 
 Som ovan nämnts är de tre kategorier av nya ställföreträdare som utredningen föreslår för beslutsoförmögna vuxna – framtidsfull- mäktig, vårdombud och anhöriga – inte att jämställa med ombud i processuellt hänseende. Detsamma gäller naturligtvis gode män och förvaltare. En effekt av detta är att de, som redan sagts, inte som vanliga rättegångsombud kan avvisas p.g.a. oredlighet, oskicklighet, oförstånd eller olämplighet (jfr 12 kap. 5 § RB och 48 § förvaltnings- processlagen). 
 Emellertid finns särskilda regler i de bakomliggande ställföreträ- darlagarna som tar sikte på motsvarande situationer (se 11, 14 och 17 §§ LSH respektive LSV). En domstol eller någon annan rättsvår- dande myndighet som finner att den enskilde är i behov av god man (eller en ny god man) bör vara oförhindrad att anmäla förhållandet till överförmyndaren eller vända sig till behörig domstol. Skäl kan då finnas att vilandeförklara målet eller ärendet (jfr 32 kap. 5 § RB, 
 756 
  
 SOU 2004:112 
  
 Ställföreträdare för vuxna i domstolsprocessen 
  
 jfr Wennergren s. 402). Krav kan inte ställas på en domstol eller en annan rättsvårdande myndighet att iaktta hur ställföreträdarens agerande kan tänkas vara förenligt med den enskildes förmodade eller tidigare uttryckta vilja annat än i graverande undantagsfall (jfr 22 § LSH och 20 § LSV). 
 Om uppenbart ogrundade ansökningar 
 En talan bedöms ibland vara av sådan beskaffenhet att den anses vara uppenbart ogrundad. Så kan tänkas vara fallet, om det är en person med mycket grava brister i beslutsförmågan som står för yrkandet eller ansökningen. Det kan i vissa fall te sig ofruktbart att då dra i gång en procedur som syftar till att utse en ställföreträdare i målet eller ärendet, alternativt undersöka om någon sådan redan finns tillgänglig. 
 Skäl kan finnas att i sådana fall avgöra målet omedelbart (se t.ex. 42 kap. 5 § RB) i stället för att närmare undersöka om parten är i ett sådant skick att han eller hon skall anses sakna behörighet att föra sin egen talan. Avvisning på den grunden att vederbörande skall an- ses sakna processbehörighet bör följaktligen ibland kunna undvaras. 
 Försiktighet bör dock iakttas vid en sådan rättstillämpning; i de fall då den enskildes talan efter vissa tillåtna justeringar av uppenbara missförstånd o.d. inte längre skulle kunna anses uppenbart ogrundad, bör naturligtvis frågan om processbehörigheten väckas. 
 757 
  
 12 
  
 Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. 
  
 12.1 
  
 Bakgrund 
  
 Uppdrag som förordnad förmyndare, god man eller förvaltare är alltid knutet till en viss person som har att utföra de uppgifter som ställföreträdarskapet innebär. En förordnad ställföreträdare anses inte genom t.ex. en fullmakt kunna låta någon annan person överta det övergripande ansvaret för ställföreträdarskapet. Uppdraget är med andra ord personligt och den som är förordnad till god man eller förvaltare har ansvaret för att huvudmannens behov och in- tressen tillgodoses på bästa sätt. En sådan ordning är naturlig, eftersom det är den förordnade ställföreträdaren som efter överför- myndarens och rättens lämplighetsprövning har fått förtroendet att ha hand om huvudmannens ekonomiska eller personliga angelägen- heter. Ur den hjälpbehövandes synvinkel är det viktigt att han vet vem han skall vända sig till för att få hjälp. 
 Den omständigheten att godmanskap och förvaltarskap är per- sonliga uppdrag kan under vissa förhållanden ge upphov till problem. En förordnad ställföreträdare kan t.ex. drabbas av sjukdom och vara ur stånd att sköta sin huvudmans angelägenheter under en kortare tid. En ställföreträdare kan vidare behöva företa resor under vilka han tillfälligt är förhindrad att utföra sitt uppdrag. Det kan också uppkomma frågor som den gode mannen eller förvaltaren inte klarar av att lösa trots att de i och för sig ligger inom ställföreträ- darskapets ramar. Så kan vara fallet om den hjälpbehövande hamnar i en tvist som fordrar kvalificerad juridisk hjälp. 
 Utredningens förslag innebär att nya ställföreträdarformer införs på såväl det ekonomiska som det personliga området, nämligen fram- tidsfullmäktige, vårdombud och anhöriga ställföreträdare. Dessa per- soner kan i likhet med förordnade förmyndare, gode män och för- valtare också behöva sätta någon annan i sitt ställe. 
 I avsnitt B  
 12.2–5 
  behandlas möjligheterna för förordnade för- myndare, gode män, förvaltare, framtidsfullmäktige, vårdombud och 
 759 
  
 Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. 
  
 SOU 2004:112 
  
 anhöriga ställföreträdare att inom ramen för sitt uppdrag anlita hjälp av utomstående personer. 
 I avsnitt B 12.6 behandlas den problematik som uppkommer då en vårdnadshavare genom en oförutsedd händelse blir förhindrad att utöva vårdnaden om ett barn. 
  
 12.2 
  
 Olika former av uppdragstagare 
  
 En person som behöver hjälp att uträtta ett ärende kan välja mellan olika former av biträde. De olika formerna av biträde kan delas in i två huvudgrupper. Den första gruppen av biträden handlar i huvud- mannens namn, medan den andra gruppen handlar i eget namn. 
 Uppdragstagaren handlar i huvudmannens namn 
 Gruppen av personer som handlar i huvudmannens namn kan i sin tur delas upp i personer som utför sitt uppdrag med stöd av full- makt och de som fungerar som bud åt huvudmannen. Gemensamt för de båda uppdragstagarna är att de inför tredje man förklarar eller att det annars står klart att de handlar i huvudmannens och således inte i eget namn. 
 En fullmäktig kan utföra i princip vilka uppdrag som helst för huvudmannens räkning. Beroende på fullmaktens omfattning kan en fullmäktig göra självständiga överväganden och binda huvudman- nen vid de rättshandlingar som han beslutar att företa. Ett bud där- emot är en mera osjälvständig uppdragstagare som inte får fatta några självständiga beslut. I stället har han att verkställa de åtgärder som huvudmannen instruerar honom att utföra. Budet handlar allt- så inom förhållandevis snäva ramar och kan, till skillnad från full- mäktigen, inte ges något mera omfattande handlingsutrymme. 
 I vissa avseenden kan gränsen mellan fullmäktig och bud vara svår att dra. Så länge uppdragstagaren innehar en skriftlig fullmakt uppstår naturligtvis inte några gränsdragningsproblem, men när full- makten endast meddelas muntligen kan det vara svårt att avgöra huruvida huvudmannen avsett göra uppdragstagaren till fullmäktig eller bud. Tveksamheter torde främst uppkomma när det rör sig om enkla och alldagliga företeelser som skall utföras. En person som uppdrar åt någon annan att för huvudmannens räkning sälja en bil måste som regel anses ha gett fullmakt åt den andre att utföra upp- 
 760 
  
 SOU 2004:112 
  
 Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. 
  
 draget, i synnerhet om uppdragsgivaren har lämnat särskilda in- struktioner om lägsta godtagbara pris etc. Om däremot en person ber en kollega att göra ett alldagligt inköp till honom, kan det ifråga- sättas om kollegan skall uppfattas som fullmäktig eller som ett bud. Med hänsyn dels till värdet på det som skall inköpas, dels till de snäva gränser som omgärdar uppdraget kan man knappast tala om ett fullmaktsförhållande. Under förutsättning att kollegan uppger att han handlar på annans vägnar torde han i stället vara att betrakta som bud. 
 Uppdragstagaren handlar i eget namn 
 Gruppen av personer som handlar i eget namn kan också delas upp i två kategorier som motsvarar den ovan gjorda distinktionen mellan fullmäktig och bud. Gemensamt för de båda kategorierna är att de inför tredje man inte berättar att de företräder någon annan. 
 När det gäller personer som i eget namn träffar avtal för annans räkning motsvaras fullmäktigen något förenklat av kommissionären. Enligt 4 § första stycket lagen (1914:45) om kommission förstås med kommissionär den som åtagit sig uppdrag att för annans räk- ning men i eget namn försälja eller inköpa varor, värdepapper eller annan lös egendom. Den, för vars räkning försäljningen eller in- köpet sker, kallas kommittent. 
 Genom det avtal, som kommissionären, för kommittentens räk- ning men i eget namn, ingår med tredje man, förvärvar denne enligt 56 § första stycket i nämnda lag fordringsrätt mot kommissionären och inte i vidare mån än som följer av 56 a § i samma lag mot kom- mittenten. 
 Den väsentliga skillnaden mellan fullmaktsförhållandet och kom- missionsförhållandet är att kommissionären blir ansvarig för avtalets fullgörande gentemot tredje man. För tredje man blir alltså kom- missionären medkontrahent till skillnad från fullmaktsfallet där full- mäktigen aldrig blir avtalspart. Ersättningsskyldighet kan dock upp- komma, se 25 § avtalslagen. 
 Kommissionärskapet uppkommer genom kommissionsavtalet mellan kommissionären och kommittenten. Ett sådant avtal kräver inte någon särskild form och kan således vara muntligt. Avtalet be- stämmer kommissionärskapets omfång. T.ex. kan kommittenten i avtalet ange att en vara inte får avyttras om inte ett visst lägsta pris 
 761 
  
 Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. 
  
 SOU 2004:112 
  
 har erhållits, jfr vad som gäller befogenheten vid fullmaktsförhållan- den. 
 I likhet med vad som ovan sagts om förhållandet när någon agerar i uppdragsgivarens namn kan det ibland uppstå situationer då fråga uppkommer om en person är kommissionär eller på något annat sätt i eget namn uppträder för någon annans räkning. Någon regelrätt motsvarighet till budet finns inte i de situationer då upp- dragstagaren handlar i eget namn. Det förefaller emellertid inte rim- ligt att tala om kommission i t.ex. de situationer då en person ber någon annan att köpa en dagstidning. Med hänsyn härtill finns det således situationer då man inte kan tala om att någon uppträder som kommissionär utan snarare som en osjälvständig uppdragstagare. Denne osjälvständige uppdragstagare motsvarar budet på så sätt att hans uppdrag vanligtvis rör alldagliga företeelser och bestäms av snäva ramar. 
 Budets och den osjälvständige uppdragstagarens ansvar för skada 
 Regler om en fullmäktigs respektive en kommissionärs skyldighet att ersätta skada finns i avtalslagen och 18 kap. handelsbalken respektive i kommissionslagen. 
 Såväl bud som osjälvständiga uppdragstagare kan anförtros redo- visningsmedel av sin huvudman, och de kan göras ansvariga för den skada som de vållar sin huvudman genom att t.ex. tappa pengarna. Beträffande förhållandet till tredje man uppkommer frågan huru- vida tredje man kan begära ersättning av ett bud eller en osjälv- ständig uppdragstagare för det fall han drabbas av en skada till följd av uppdragstagarens handlande. 
 När det gäller osjälvständiga uppdragstagare vet inte tredje man att det finns någon uppdragsgivare i bakgrunden. Den osjälvständige uppdragstagaren är således tredje mans motpart och den person som krav på ersättning för skada i anledning av ett avtalsförhållande kan riktas mot. 
 Budet är en rättsfigur som omgärdas av få regler. I 32 § andra stycket avtalslagen föreskrivs att den som avger en viljeförklaring genom ett bud inte blir bunden av viljeförklaringen, om budet för- vanskar denna vid överbringandet till tredje man. Denna regel om mottagarens ställning brukar motiveras med att den som litar på någon som säger sig handla som bud för någon annan därmed under- kastar sig risken för att det föregivna budet alls inte har något upp- 
 762 
  
 SOU 2004:112 
  
 Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. 
  
 drag eller framför sitt bud felaktigt (se Cooke, Mellanmans- rätt, 1992, s. 31). Tredje man anses dock kunna göra budet ansvarigt för culpa enligt allmänna skadeståndsregler, a.a. a.s. 
  
 12.3 
  
 Förordnade ställföreträdares möjlighet att anlita utomstående personer för fullgörandet av sitt uppdrag 
  
 Ovan har kort redogjorts för de situationer då en förordnad ställ- företrädare kan behöva ta hjälp av någon annan för att tillgodose huvudmannens behov. 
 Den förordnade ställföreträdarens uppdrag skiljer sig från många andra ställföreträdaruppdrag genom att hans rätt att företräda en annan person grundar sig på en myndighets förordnande och inte på en viljeförklaring från huvudmannen. En förmyndare, god man eller förvaltare brukar med hänsyn härtill inte räknas till den krets av personer som ibland benämns mellanmän. Hit hör i stället per- soner som företräder en annan med stöd av t.ex. fullmakt. En full- maktsgivare bestämmer själv inom vilka gränser fullmäktigen skall få handla medan den förordnade ställföreträdarens behörighet att agera för sin huvudmans räkning ytterst begränsas av reglerna i för- äldrabalken. När det gäller godmanskap skall framhållas att huvud- mannen fortfarande kan ha kvar sin rättsliga handlingsförmåga, och han kan därför genom att utfärda en fullmakt välja att utvidga det område inom vilket den gode mannen får rättshandla för hans räk- ning. Det skall dock betonas att i en sådan situation agerar den gode mannen inte i kraft av sitt godmanskap utan som fullmäktig, vilket innebär att reglerna i bl.a. 11 kap. föräldrabalken inte är tillämpliga. 
 Ett uppdrag som fullmäktig är i likhet med ett uppdrag som för- ordnad ställföreträdare ett personligt uppdrag. Dock kan en full- mäktig under vissa förhållanden sätta någon annan i sitt ställe. Så är fallet om fullmakten är utställd på N.N. eller den som han sätter i sitt ställe. Genom en sådan formulering har fullmaktsgivaren accepterat att fullmäktigen vid eget förfall får ge någon annan rätt att företräda huvudmannen och han behöver inte utfärda en sär- skild fullmakt till den nya fullmäktigen. 
 När det gäller förordnade ställföreträdare finns inte någon lag- fäst möjlighet för ställföreträdaren att sätta en annan person i sitt ställe. Anledningen torde vara att ställföreträdarskapet bygger på 
 763 
  
 Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. 
  
 SOU 2004:112 
  
 en myndighets förordnande och ett sådant beslut kan inte den för- ordnade ställföreträdaren självsvåldigt ändra på. 
 Förordnade ställföreträdare är naturligtvis inte hänvisade till att helt och hållet på egen hand utföra de sysslor som ställföreträdar- uppdraget innebär. En god man kan sålunda anlita ett bud för olika uppgifter utan att han därmed anses ha överlåtit sin rätt att företräda huvudmannen på budet. Den förordnade ställföreträdaren kan anlita t.ex. en anhörig för att sätta in pengar på den hjälpbehövandes bank- konto, hämta ut postförsändelser, betala räkningar och se till att den hjälpbehövande har tillgång till fickpengar. Beträffande betalning av räkningar och förmedling av fickpengar förutsätter dessa åtgärder i princip att den förordnade ställföreträdaren har försett budet med kontanter. 
 I doktrinen betecknas ofta budet som en person som har att osjälvständigt och utan ändringar eller tillägg muntligen överbringa meddelanden från en till en annan (se Cooke, a.a., s.30 f). Var gränsen mellan bud och en fullmäktig går är, som framhållits ovan, inte helt enkelt att säga. En väsentlig skillnad är dock att full- mäktigen många gånger har möjlighet att, inom ramen för fullmak- ten, göra egna överväganden om vilket sätt som är lämpligast att handla på. Fullmäktigen kan med andra ord binda huvudmannen vid rättshandlingar som han inte i detalj har förankrat hos denne. Full- maktsgivaren kan emellertid genom inskränkande föreskrifter starkt beskära fullmäktigens handlingsutrymme så att gränsen mot bud endast blir skenbar. 
 Ett bud är naturligtvis inte lika användbart som en fullmäktig. Bu- det måste nämligen i princip ges förhållandevis detaljerade instruk- tioner om vilka viljeförklaringar som skall vidarebefordras till tredje man. En fullmäktig däremot kan ges mycket vida ramar att handla inom, och det är endast inskränkande villkor i fullmakten som be- gränsar fullmäktigens möjlighet att binda huvudmannen vid olika rättshandlingar. 
 Ett bud till en förordnad ställföreträdare kan sålunda inte fatta några självständiga avgöranden inom ramen för ställföreträdarskap- et, utan är att betrakta som någon som verkställer den förordnade ställföreträdarens beslut. I linje med vad som nu anförts torde det emellertid inte möta något hinder att den förordnade ställföreträd- aren uppdrar åt t.ex. vårdpersonalen på ett särskilt boende att köpa alldagliga saker som hygienartiklar, tidningar, frukt, tobak etc. till den hjälpbehövande. En sådan ordning förutsätter att den förord- nade ställföreträdaren med jämna mellanrum överlämnar pengar till 
 764 
  
 SOU 2004:112 
  
 Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. 
  
 personalen och i samband därmed klart anger vad för slags varor och tjänster som skall införskaffas för den hjälpbehövandes räkning. Tanken om budets osjälvständighet får inte drivas så långt att den hindrar ett praktiskt utförande av uppdraget. 
 I de tänkta fallen ankommer det inte på vårdpersonalen att för den enskildes räkning ingå avtal om köp på kredit i avvaktan på att den förordnade ställföreträdaren skjuter till pengar. I detta sammanhang skall dock nämnas principen om negotiorum gestio (handhavande av annans angelägenhet utan uppdrag). Enligt denna princip kan en person under vissa förhållanden rättshandla för en annan persons räkning utan uppdrag från huvudmannen eller dennes ställföreträ- dare. 
 Ovan har de tänkta uppdragstagarna betraktats som bud, vilket förutsätter att personen i fråga presenterar sig som bud för tredje man eller det på något annat sätt framgår för denne att personen är bud. Det torde dock vara minst lika vanligt att t.ex. en hemhjälp som köper matvaror åt en hjälpbehövande inte berättar vem maten i själva verket är avsedd för. I en sådan situation blir vad som ovan sagts om osjälvständiga uppdragstagare tillämpligt. 
  
 12.4 
  
 Förordnade ställföreträdares möjlighet att låta utomstående personer fatta egna beslut i frågor som ankommer på ställföreträdaren 
  
 Förslag: I 11 kap. 23 § föräldrabalken införs bestämmelser, enligt vilka gode män och förvaltare vid eget tillfälligt förhinder eller vid behov av hjälp i en viss, särskilt angiven angelägenhet får ge fullmakt åt annan att i den enskildes namn företa rättshand- lingar. En förordnad ställföreträdare kan dock inte bemyndiga en fullmäktig att företa andra rättshandlingar än ställföreträdaren själv kan företa. 
 Fullmakten skall vara skriftlig och vara ställd till en eller flera namngivna personer. Avser fullmakten rätt att i en viss, särskilt angiven angelägenhet förvalta den enskildes egendom får dock fullmakten ställas till en bank eller ett kreditmarknadsföretag eller ett värdepappersbolag. 
 En fullmakt som ges vid tillfälligt förhinder hos den förordnade ställföreträdaren får endast avse rätt att företa sedvanliga rätts- handlingar som har anknytning till en persons dagliga livsföring. 
 765 
  
 Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. 
  
 SOU 2004:112 
  
 Väljer den förordnade ställföreträdaren i ovan angivna situa- tioner att, i stället för att utfärda fullmakt, uppdra åt annan att i eget namn företa rättshandlingar på den enskildes vägnar gäller samma bestämmelser som ovan. 
 Oavsett regleringen i 11 kap. 23 § föräldrabalken i övrigt får en förordnad ställföreträdare, inom ramen för sitt förordnande, lämna och återkalla autogiromedgivanden och andra medgivan- den till stående betalningsöverföringar. 
 En förordnad ställföreträdare kan inte med stöd av den före- slagna paragrafen överlåta åt annan att besluta i frågor som rör hälso- och sjukvård eller forskning. 
 Genom en hänvisning i 10 kap. 8 a § föräldrabalken görs 11 kap. 23 § föräldrabalken tillämplig också på förordnade förmyndare. 
 I föregående avsnitt har diskuterats den förordnade ställföreträda- rens möjlighet att anlita ett bud eller en osjälvständig uppdragsta- gare för att underlätta utförandet av sitt uppdrag. Det har därvid konstaterats att det är oklart om ställföreträdaren kan överlåta på en sådan person att företa rättshandlingar på den hjälpbehövandes vägnar. Så länge det rör sig om vissa i förväg bestämda åtgärder som medhjälparen skall utföra torde några större problem inte uppstå. I vissa situationer kan det emellertid uppstå behov av att låta den förordnade ställföreträdaren överlåta en mera generell beslutande- rätt åt någon utomstående person, t.ex. när ställföreträdaren får för- hinder. 
  
 12.4.1 
  
 Förordnade ställföreträdares behov av att kunna överlåta beslutanderätt till annan 
  
 En god man som på grund av t.ex. ändrade arbetsförhållanden eller långvarig sjukdom har svårt att klara av sitt uppdrag bör begära sitt entledigande eller i vart fall verka för att det förordnas ytterligare en ställföreträdare för den hjälpbehövande. I det följande avses med förhinder enstaka händelser som innebär att den förordnade ställ- företrädaren inte kan utföra sitt uppdrag under en tidsperiod som sträcker sig från några dagar till någon eller några veckor. 
 I ett okomplicerat godmanskap eller förvaltarskap inskränker sig den förordnade ställföreträdarens uppgifter vanligen till att sköta den hjälpbehövandes ekonomi och att besöka denne med jämna mellan- rum för att förvissa sig om att allt står väl till. Ett kortare förfall för 
 766 
  
 SOU 2004:112 
  
 Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. 
  
 den gode mannen eller förvaltaren vållar under sådana förhållanden sällan några större problem. Ställföreträdaren kan sålunda genom att tidigarelägga betalningen av månadens räkningar undvika att för- fallodagen kolliderar med t.ex. en planerad semesterresa. Vidare kan den förordnade ställföreträdaren anlita ett bud som verkställer t.ex. betalning av räkningar under förutsättning att ställföreträdaren har försett denne med kontanter. 
 I ett mera krävande uppdrag som god man eller förvaltare kan emellertid även en kortare bortovaro hos ställföreträdaren ge upphov till problem. Problem kan även uppstå i ett okomplicerat ställföreträ- darskap vid ett längre förfall för den förordnade ställföreträdaren. 
 Beslut av större betydelse för den enskilde, t.ex. försäljning av hus eller bostadsrätt eller ansökan om olika former av bidrag, behöver sällan fattas med mycket kort varsel. Inte heller beslut i personliga angelägenheter, t.ex. begäran om handikapphjälpmedel, är något som normalt kräver omedelbar åtgärd. De hjälpbehov som kan behöva tillgodoses hos den enskilde under den förordnade ställföreträdarens frånvaro torde i stället röra förhållandevis enkla, praktiska ekono- miska frågor. I flera fall kan ett bud eller en osjälvständig uppdrags- tagare utföra ärendena, men ibland krävs det att ersättaren kan fatta egna beslut. Det kan härvid handla om att någon måste utföra sed- vanliga betalningar för hyra, elektricitet, dagstidning etc. för den en- skildes räkning, när tillgång till kontanter inte finns, göra vissa inköp eller ta ut fickpengar från banken till huvudmannen. 
 Tillfällig ersättare för förordnade förmyndare, gode män och förvaltare 
 Som framhållits ovan torde det främst vara enkla, praktiska problem kring huvudmannens dagliga livsföring som måste åtgärdas under den förordnade ställföreträdarens frånvaro. Den behörighet som en ersättare främst är i behov av är sålunda att kunna lyfta medel på den hjälpbehövandes konto för att kunna sköta dennes ekonomiska angelägenheter. Rätt för annan än den förordnade ställföreträdaren att lyfta medel som tillhör den hjälpbehövande är emellertid ett känsligt ämne. Det råder i dag osäkerhet kring frågan huruvida någon annan än den förordnade ställföreträdaren får disponera över de medel som finns på huvudmannens konto. I praktiken förekom- mer det att banker tillåter att t.ex. anhöriga till gode män och för- valtare företar transaktioner med den hjälpbehövandes konto i syfte att betala dennes räkningar, ibland under förutsättning att banken 
 767 
  
 Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. 
  
 SOU 2004:112 
  
 förmedlar betalningsuppdraget. En förordnad ställföreträdare torde emellertid inte kunna kräva att en bank skall acceptera att någon annan än ställföreträdaren får disponera den hjälpbehövandes medel. 
 Så länge den enskilde är kapabel att själv fatta beslut kan han vid den gode mannens förfall uppdra genom fullmakt åt en ersättare att ha hand om ekonomiska frågor. Det kan emellertid ifrågasättas, om en hjälpbehövande som en gång har fått den trygghet som en god man innebär själv skall behöva ordna med en ersättare för det fall den gode mannen får förhinder. 
 Om den enskilde inte är beslutskompetent måste under alla för- hållanden andra lösningar sökas. En lösning är att överförmyndaren tillfälligt förordnar någon annan till god man för den hjälpbehöv- ande. En sådan ordning framstår dock som onödigt byråkratisk och osmidig – i synnerhet om det endast rör sig om ett förfall som varar någon vecka. 
 En annan lösning är att den förordnade ställföreträdaren ges en i lag fastställd möjlighet att inom vissa ramar själv – i förekommande fall efter inhämtande av samtycke från huvudmannen – uppdra åt någon utomstående att företa rättshandlingar för den hjälpbehöv- andes räkning. Denna lösning innebär att man i viss mån fjärmar sig från tanken att förmynderskap, godmanskap och förvaltarskap skall vila på ett myndighetsbeslut som pekar ut en viss person som ställ- företrädare när den hjälpbehövande inte själv kan utse en fullmäk- tig. Med den nu diskuterade lösningen blir det i stället den förord- nade ställföreträdaren som utan medverkan från någon myndighet utser en tillfällig representant. 
 Förordnade ställföreträdares behov av att kunna uppdra åt en utom- stående att biträda den hjälpbehövande i en särskild angelägenhet 
 En förordnad ställföreträdare som inser att han inte själv klarar av att tillgodose den hjälpbehövandes intresse i en viss angelägenhet kan ha behov av att anlita extern hjälp. 
 En av de vanligaste situationerna då extern hjälp kan behövas är då den enskilde hamnar i en tvist. Antag t.ex. att den enskilde efter att ha sålt sin fastighet blir krävd på ersättning för fel i den försålda egendomen. Om den förordnade ställföreträdaren känner att han inte klarar av att tillvarata den enskildes intressen i en sådan fråga, kan det uppstå behov av att söka hjälp hos t.ex. en advokat. Det torde vara okontroversiellt att den förordnade ställföreträdaren kan 
 768 
  
 SOU 2004:112 
  
 Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. 
  
 ta kontakt med en advokat för att erhålla rådgivning. Skall advokaten sköta förhandlingar med motparten behövs normalt en fullmakt som ger honom rätt att för klientens, dvs. den hjälpbehövandes, räkning företa olika former av rättshandlingar, t.ex. ingå en förlikning. Kan den hjälpbehövande inte själv utfärda en fullmakt till advokaten, upp- kommer frågan om den förordnade ställföreträdaren kan göra det i kraft av sitt ställföreträdarskap. Ändamålsskäl talar för att så bör vara fallet. För att undanröja eventuella oklarheter i denna fråga bör det enligt utredningens mening införas en i lag fastslagen möjlighet att utfärda fullmakt för någon annan i den hjälpbehövandes namn. Det bör även vara möjligt för den förordnade ställföreträdaren att upp- dra åt någon utomstående att i eget namn företa rättshandlingar på den enskildes vägnar. 
 En annan vanlig situation då en förordnad ställföreträdare kan behöva anlita experthjälp är då han vill låta en bank förvalta t.ex. en aktieportfölj som tillhör den hjälpbehövande. 
 När det gäller den förordnade ställföreträdarens möjlighet att uppträda som ställföreträdare för sin huvudman i en process och företa processhandlingar finns i dag regler i 11 kap. 1 §, 20 kap. 14 § och 21 kap. 1 § rättegångsbalken. I avsnitt B 11 föreslås vissa änd- ringar av dessa regler. 
 Autogiro och andra stående betalningsöverföringar 
 I samband med att fullmakter behandlas bör s.k. autogiromedgivan- den uppmärksammas. Ett autogiromedgivande torde nämligen vara att betrakta som en fullmakt från gäldenären till borgenären, efter- som borgenären medges rätt att lyfta ett visst, överenskommet be- lopp från gäldenärens konto. 
 Autogiro är en form av stående betalningsöverföring. Andra for- mer av stående betalningsöverföringar, dvs. de fall där kontohavaren ger sin bank i uppdrag att periodiskt överföra pengar till ett annat konto, har en likartad rättslig innebörd. 
 Autogiro och andra stående betalningsöverföringar är centrala hjälpmedel för att en förordnad ställföreträdare på ett enkelt och effektivt sätt skall kunna biträda den enskilde med hjälp i samtliga ekonomiska angelägenheter som omfattas av förordnandet, och så- ledes inte endast angelägenheter som har anknytning till den en- skildes dagliga livsföring. Det är därför viktigt att dessa betalnings- former hålls fria för den förordnade ställföreträdaren, oavsett hur 
 769 
  
 Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. 
  
 SOU 2004:112 
  
 man i övrigt ser på ställföreträdarens möjlighet att genom fullmakt anlita hjälp av andra. 
 I avsnitt B 6.4 behandlas autogiromedgivanden och andra stående betalningsöverföringar som anordnats av den enskilde under den tid då han fortfarande hade sin beslutsförmåga i behåll. I princip förlorar ett medgivande till stående betalningsöverföringar sin giltig- het sedan den som lämnat dessa har förlorat sin rättsliga handlings- förmåga, men beträffande autogiromedgivanden och andra stående betalningsöverföringar som tar sikte på sedvanliga rättshandlingar med anknytning till den enskildes dagliga livsföring eller innebär insättningar hos bank eller kreditmarknadsföretag har utredningen i avsnitt B 6.4. föreslagit att dessa uppdrag skall ha fortsatt giltighet även sedan den enskilde har förlorat sin beslutsförmåga, se förslaget till reglering i 1 kap. 23 § LFA. En god man kan dock upphäva och ändra sådana uppdrag med stöd av det allmänna undantaget ovan. 
 Verkan av att en förordnad ställföreträdare ges möjlighet att uppdra åt någon utomstående att rättshandla för den hjälpbehövandes räkning 
 I dag kan överförmyndaren vid behov förordna fler än en (förord- nad) förmyndare, god man eller förvaltare, se 10 kap. 8 § och 11 kap. 13 § föräldrabalken. Denna möjlighet skulle kunna utnyttjas av över- förmyndaren vid förfall m.m. för den ordinarie ställföreträdaren. En sådan lösning ter sig emellertid alltför omständlig och tynger över- förmyndaren med onödigt arbete. 
 Utredningen föreslår att det i 11 kap. 17 § föräldrabalken införs en möjlighet för överförmyndaren att vid en förordnad förmyndares, god mans eller förvaltares sjukdom eller annat förfall förordna en god man i den ordinarie ställföreträdarens ställe, se författningskom- mentaren till nämnda lagrum. 
 En tredje möjlighet är att utrusta den förordnade ställföreträdaren med en uttrycklig rätt att själv anlita extern hjälp vid behov. 
 Den förordnade ställföreträdarens rättshandlingar för den enskil- des räkning faller under reglerna i 11 kap. föräldrabalken, vilket inne- bär ett skydd för den enskilde. T.ex. blir rättshandlingar som företa- gits utanför ställföreträdarens förordnande eller utan erforderligt sam- tycke inte giltiga mot den hjälpbehövande. Vidare är ställföreträdaren underkastad regler om redovisning av sitt uppdrag till överförmyn- daren. En fullmakt som den förordnade ställföreträdaren utfärdar i den hjälpbehövandes namn till t.ex. en tillfällig ersättare innebär att 
 770 
  
 SOU 2004:112 
  
 Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. 
  
 den utomstående personens rättshandlingar är att bedöma enligt van- liga fullmaktsregler. Föräldrabalkens regler får dock betydelse även i dessa fullmaktsförhållanden. Den förordnade ställföreträdaren kan nämligen inte uppdra åt en fullmäktig att företa rättshandlingar som ställföreträdaren inte själv kan företa. En förordnad ställföreträdare kan sålunda inte uppdra åt en fullmäktig att sälja huvudmannens fasta egendom med mindre överförmyndaren har gett sitt tillstånd. Inte heller kan en fullmäktig underlåta att inhämta huvudmannens samtycke i de fall så erfordras. På så sätt kommer föräldrabalkens regler att bilda en ram för vad fullmäktigen kan respektive inte kan göra. 
 Även om föräldrabalkens regler erbjuder förhållandevis gott skydd även i fullmaktsförhållandet kan det finnas betänkligheter mot att en förordnad ställföreträdare anlitar någon annan för att handha den enskildes angelägenheter. För att ytterligare värna om den enskilde kan det beträffande tillfälliga ersättare skapas regler som starkt in- skränker de ramar som fullmäktigen får handla inom. Härigenom kan risken för missbruk av den enskildes medel kraftigt begränsas. När det gäller experthjälp i särskilda angelägenheter rör det sig van- ligen om ett mycket avgränsat problemområde, t.ex. försäljning av viss egendom, och det är lätt för den förordnade ställföreträdaren att överblicka vilka åtgärder som fullmäktigen vidtar. Med hänsyn här- till finns det enligt utredningens uppfattning i båda fallen förutsätt- ningar för att skapa bestämmelser om förordnade ställföreträdares möjlighet att, i ovan angivna situationer, utfärda fullmakter i den hjälpbehövandes namn. 
 Som framhållits ovan bör den förordnade ställföreträdaren inte vara hänvisad till att endast utnyttja fullmaktsinstitutet när han be- höver extern hjälp. Om det är lämpligare, kan han anlita en självstän- dig uppdragstagare som handlar i eget namn, t.ex. en bank som ges i uppdrag att i depå förvara och förvalta den enskildes värdepapper. 
  
 12.4.2 
  
 Regler om förordnade ställföreträdares rätt att uppdra åt annan att rättshandla på den enskildes vägnar 
  
 Som framgått ovan bör enligt utredningens uppfattning en förord- nad ställföreträdare, som får förhinder eller behöver experthjälp, få uppdra åt någon utomstående att företa rättshandlingar inom ramen för ställföreträdarskapet. Bestämmelser härom bör införas i förslaget till 11 kap. 23 § föräldrabalken beträffande gode män och förvaltare. 
 771 
  
 Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. 
  
 SOU 2004:112 
  
 Genom en hänvisning i förslaget till 10 kap. 8 a § föräldrabalken föreslås regleringen i 11 kap. 23 § föräldrabalken bli tillämplig också på förordnade förmyndare. Regleringen i 11 kap. 23 § föräldrabal- Thomas blir alltså inte tillämplig på föräldrar som är förmyndare. Föräld- rars möjlighet att överlåta beslutanderätt på sina barns vägnar sträcker sig nämligen ibland längre än förordnade ställföreträdares. 
 Gemensamt för tillfälliga ersättare och experter är att deras upp- drag bör framgå av en skriftlig fullmakt eller ett skriftligt uppdrags- avtal. Överförmyndaren behöver inte tillfrågas innan en fullmakt ut- färdas eller uppdragsavtal träffas. 
 Uppdragstagaren behöver alltså inte godkännas av överförmyn- daren, men det ankommer naturligtvis på den förordnade ställföre- trädaren att förvissa sig om att den som han sätter i sitt ställe verkligen klarar av uppgiften. Däremot är det ett krav att den hjälpbehövande ger sitt samtycke till att en viss person av en god man utses till er- sättare, om det inte är uppenbart att han saknar förmåga att ta ställ- ning i frågan. För det fall den enskilde har en förordnad förmyndare eller en förvaltare behövs inte samtycke från den hjälpbehövande. Dock skall den förordnade ställföreträdaren naturligtvis samråda med den enskilde enligt reglerna i nuvarande 12 kap. 7 § föräldra- balken. 
 Den förordnade ställföreträdarens förordnande utgör en yttersta gräns för vilken behörighet som kan ges till den utomstående perso- nen i fullmakten eller uppdragsavtalet. Det är sålunda inte möjligt för en fullmäktig att sälja den enskildes fasta egendom om inte överför- myndaren ger sitt tillstånd och den enskilde i förekommande fall ger sitt samtycke till åtgärden. 
 I sammanhanget bör dock nämnas att en beslutskompetent huvudman naturligtvis själv kan utfärda en fullmakt till vem han vill, och i en sådan fullmakt kan fullmäktigen ges i uppdrag att försälja t.ex. en fastighet utan att överförmyndaren behöver kontaktas. 
 Även om den externa hjälpen anlitas utan inblandning av överför- myndaren, finns det ingenting som hindrar att den förordnade ställ- företrädaren samråder med överförmyndaren innan han anlitar nå- gon utomstående till att rättshandla på den enskildes vägnar. Skulle det visa sig att uppdragstagaren inte är lämplig för uppgiften, kan överförmyndaren ta kontakt med den förordnade ställföreträdaren och begära att någon annan ges uppdraget. Om ställföreträdaren inte hörsammar överförmyndarens begäran, kan överförmyndaren ytterst välja att entlediga den förordnade ställföreträdaren och utse någon annan. Fullmakten och uppdraget blir inte ogiltiga för att den för- 
 772 
  
 SOU 2004:112 
  
 Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. 
  
 ordnade ställföreträdaren entledigas, men de kan återkallas av en ny förordnad ställföreträdare, eventuellt först efter samtycke från huvudmannen. 
 Tillfällig ersättare för förordnade förmyndare, gode män och förvaltare 
 En tillfällig ersättare vid kortare förfall för den förordnade ställföre- trädaren bör endast få företa rättshandlingar i ekonomiska angelä- genheter som inte kan anstå till dess den ordinarie ställföreträdaren återkommer. Det handlar härvid om att ersättaren skall sörja för att den enskildes mest trängande ekonomiska behov blir tillgodosedda. Härmed avses sedvanliga rättshandlingar med anknytning till en per- sons dagliga livsföring, dvs. sådana rättshandlingar som avses i den föreslagna 11 kap. 7 § tredje stycket föräldrabalken. Ersättaren kan således utföra sedvanliga betalningar för hyra, livsmedel, elektricitet, försäkringar,  
 TV-licens, 
  kläder, hygienartiklar, vårdavgifter, färd- tjänst, försäkringar etc. Vidare kan ersättaren ta ut kontanter från banken för att förse den hjälpbehövande med fickpengar. Den till- fällige ersättaren kan med andra ord företa samma rättshandlingar som en anhörigställföreträdare enligt 2 kap. i förslaget till lag om framtidsfullmakter och anhöriga ställföreträdare i vissa ekonomiska angelägenheter, se 2 kap. 2 § LFA. En närmare analys av begreppet rättshandling som sedvanligen företas med anknytning till en per- sons dagliga livsföring ges i avsnitt B 7.3.1. 
 I förslaget till 11 kap. 7 § fjärde stycket föräldrabalken och 2 kap. 8 § LFA finns ett godtrosskydd till tredje mans förmån. Godtros- skyddet innebär att en rättshandling blir gällande mot huvudmannen även om den inte har haft anknytning till den enskildes dagliga livs- föring. Detta under förutsättning att tredje man varken insåg eller borde ha insett det rätta förhållandet. När det gäller tillfälliga er- sättare för förordnade ställföreträdare bör samma regler gälla, dvs. har tredje man grundad anledning att tro att den tillfällige ersättaren företar en rättshandling som har anknytning till den enskildes dag- liga livsföring blir huvudmannen bunden även om det i efterhand kan konstateras att rättshandlingen var av annat slag. 
 En ersättare får inte fatta några beslut om hur den enskildes eko- nomi skall organiseras, t.ex. besluta om köp eller försäljning av aktier eller andra värdepapper. Ersättaren får inte heller företräda den hjälpbehövande i rättsliga angelägenheter. Detta innebär att ersättaren 
 773 
  
 Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. 
  
 SOU 2004:112 
  
 inte får föra den enskildes talan vid domstol eller kronofogdemyn- dighet. 
 För att kunna fullgöra sina uppgifter får ersättaren i behövlig ut- sträckning lyfta inkomst och avkastning av egendom som tillkom- mer den enskilde och ta i anspråk banktillgodohavanden, dock endast i den mån medlen i fråga skulle ha varit tillgängliga för den ordinarie ställföreträdaren. Det innebär att ersättaren kan utnyttja s.k. fria konton för att sköta den enskildes ekonomiska angelägenheter. Med att lyfta medel bör likställas att ersättaren använder bank- eller postgiro för att ombesörja betalning av den hjälpbehövandes räk- ningar. Däremot får ersättaren inte sälja värdepapper eller annan huvudmannen tillhörig egendom. 
 Som nyss framgått får ersättaren endast ta i anspråk den enskildes medel i den mån det behövs för att betala de räkningar som förfaller till betalning en viss månad. Han får vidare ta ut fickpengar som den hjälpbehövande kan tänkas förbruka de närmaste veckorna. En bank eller annan som förfogar över den hjälpbehövandes pengar får inte tillåta ett större uttag, om det finns anledning att tro att den en- skilde inom den närmaste framtiden inte har behov att ingå rätts- handlingar som motsvarar uttagets storlek. Uttagen skall med andra ord avse ändamål som har anknytning till den enskildes dagliga livs- föring. Fickpengar ingår i den enskildes dagliga livsföring, och det ovan nämnda godtrosskyddet blir tillämpligt på uttag från den en- skildes konto, om banken har anledning att tro att de uttagna medlen skall användas som fickpengar. 
 Ersättaren har visserligen inget redovisningsansvar i förhållande till överförmyndaren, men däremot i förhållande till huvudmannen, dvs. i praktiken den ordinarie ställföreträdaren. Det ankommer så- lunda på ersättaren att spara kvitton och andra verifikat, vilka sedan skall överlämnas till den ordinarie ställföreträdaren som i sin tur har att redovisa dessa till överförmyndaren inom ramen för sin vanliga årsräkning. 
 Fullmakter till tillfälliga ersättare får endast ges till namngivna fysiska personer. Det är alltså inte tillåtet att utfärda en sådan full- makt till N.N. eller den som han sätter i sitt ställe. Däremot är det tänkbart att den förordnade ställföreträdaren ger fullmakt till envar av X eller Y. Anledningen härtill är att överförmyndaren bör känna till vilka personer som kan komma att disponera den en- skildes medel. 
 774 
  
 SOU 2004:112 
  
 Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. 
  
 På samma sätt skall uppdragsavtal med den som handlar i eget namn träffas med en eller flera namngivna personer. Det är således inte möjligt att låta ett företag rättshandla på den enskildes vägnar. 
 Av framställningen ovan framgår att den förordnade ställföreträ- daren inte får uppdra åt någon utomstående att mera permanent företa rättshandlingar på den hjälpbehövandes vägnar. Detta innebär att en god man inte kan uppdra åt t.ex. personal på den enskildes bo- ende att tills vidare företa rättshandlingar på den enskildes vägnar. Vad som nu sagts hindrar naturligtvis inte att sådan personal utför tjänster i egenskap av bud eller osjälvständiga uppdragstagare. Be- träffande verkan av fullmakter som upprättats före den föreslagna regleringens ikraftträdande hänvisas till författningskommentaren till ikraftträdande- och övergångsbestämmelserna beträffande för- äldrabalken. 
 Hjälp i en särskild angelägenhet. 
 I de situationer då den förordnade ställföreträdaren på grund av bristande kunskap eller erfarenhet inte anser sig kunna företräda den hjälpbehövande i en särskild angelägenhet bör han få anlita någon som är insatt i den aktuella problematiken. Ofta torde det röra sig om fall då den förordnade ställföreträdaren på den enskildes vägnar anlitar en advokat eller någon annan konsult som behöver fullmakt från den enskilde för att kunna fullgöra sitt uppdrag. 
 Ett annat vanligt fall är att den förordnade ställföreträdaren vill låta en bank förvalta den hjälpbehövandes egendom, t.ex. aktier, för att i möjligaste mån säkerställa att värdet på denna skall utvecklas så gynnsamt som möjligt. Bankerna tillhandahåller härvid standardi- serade avtal beträffande formerna för förvaltningen av den hjälpbe- hövandes värdepapper. För att kunna fullgöra förvaltningsuppdraget måste banken ibland för den enskildes räkning ingå rättshandlingar med tredje man, och bankernas förvaltningsavtal innefattar därför vanligen en rätt för banken att, under vissa villkor, ingå sådana av- tal. Banken ges med andra ord en fullmakt att företräda den en- skilde eller, kanske vanligare, ett uppdrag att för den enskildes räk- ning men i bankens namn träffa avtal med tredje man i dessa hän- seenden. Det bör framhållas att det alltså inte är fråga om att banken skall företräda den enskilde i förhållande till banken själv. 
 775 
  
 Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. 
  
 SOU 2004:112 
  
 Beträffande den förordnade ställföreträdarens möjlighet att enligt rättegångsbalken företräda sin huvudman inför domstolar i kraft av sitt ställföreträdarskap hänvisas till avsnitt B 11. 
 När det gäller behov av hjälp i särskilda angelägenheter bör den förordnade ställföreträdarens möjlighet att utfärda fullmakt för annan inte vara begränsad till att avse endast den enskildes ekono- miska angelägenheter. En god man kan sålunda ge fullmakt åt en advokat att företräda den enskilde i frågor som rör den enskildes personliga angelägenheter, t.ex. frågor om rätt till sociala förmåner. Däremot bör en god man som har till uppdrag att företräda den enskilde i personliga angelägenheter aldrig kunna uppdra åt någon annan att företräda den enskilde i frågor om hälso- och sjukvård eller forskning. En god man kan således inte lämna fullmakt åt annan att t.ex. besluta huruvida en viss operation får utföras. 
 I fullmakten respektive uppdragsavtalet bör anges i vilken ange- lägenhet uppdragstagaren får agera, t.ex. för den enskildes räkning försälja personbilen ABC 123. Som framhållits ovan utgör den för- ordnade ställföreträdarens behörighet den yttersta gränsen för den behörighet som en uppdragstagare kan få. När det gäller fullmakter innebär detta i praktiken att fullmäktigen vid användandet av full- makten måste kunna visa vilken behörighet den förordnade ställföre- trädaren har. Detta sker lämpligen genom att fullmäktigen förses med en kopia av den förordnade ställföreträdarens förordnande. 
 Fullmakter och uppdragsavtal i särskilda angelägenheter skall som huvudregel vara ställda till namngivna fysiska personer. Finns det t.ex. flera konsulter på det företag som den förordnade ställföre- trädaren avser att anlita, kan en fullmakt ställas ut på X, Y och Z. Från nyss nämnda huvudregel bör dock undantag göras för banker och kreditmarknadsföretag och värdepappersbolag. I de situationer det blir aktuellt att låta t.ex. en bank förvalta den enskildes egendom får, som framgått ovan, den hjälpbehövande eller, om den hjälpbehö- vande saknar beslutsförmåga, den förordnade ställföreträdaren ställa fullmakten respektive uppdraget till banken som sådan. 
 Autogiro och andra stående betalningsöverföringar 
 Under avsnitt B 12.4.1 har autogiro och andra stående betalnings- överföringar behandlats. Härvid har konstaterats att det finns ett behov att förordnade ställföreträdare kan lämna och återkalla auto- 
 776 
  
 SOU 2004:112 
  
 Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. 
  
 giromedgivanden och andra medgivanden till stående betalnings- överföringar. 
 I förslaget ovan anges att fullmakter på den enskildes vägnar skall vara ställda till en eller flera namngivna (fysiska) personer. Autogiro- medgivanden och andra medgivanden till betalningsöverföringar tar emellertid ofta sikte på juridiska personer, t.ex. ett bostadsaktiebolag eller en bank. 
 När det gäller autogiromedgivanden och andra stående betalnings- överföringar intar dessa en särställning. De är närmast att betrakta som ett sätt att utföra en betalning och ger fullmäktigen/uppdrags- tagaren en mycket inskränkt behörighet. Enligt utredningens mening bör därför från huvudregeln att fullmakter skall vara ställda till en eller flera namngivna personer göras undantag för autogiromed- givanden och andra stående betalningsöverföringar. En förordnad ställföreträdare bör med andra ord utan hinder av ovan nämnda huvudregel, inom ramen för sitt förordnande, få lämna autogiromed- givanden och lämna medgivanden till andra stående betalningsöver- föringar för den enskildes räkning. Han får också återkalla eller ändra autogiromedgivanden och andra stående betalningsöverföringar. 
 Ansvaret för uppdragstagarens åtgärder 
 Tillfälliga ersättare och företrädare i särskilda angelägenheter hand- lar med stöd av fullmakt eller uppdragsavtal och är att betrakta som sysslomän. Deras rättshandlingar faller, som ovan framhållits, inte under reglerna i föräldrabalken, utan i stället gäller avtalslagens res- pektive kommissionslagens regler kompletterade av handelsbalkens bestämmelser om sysslomän. Förutom den föreslagna paragrafen i föräldrabalken som reglerar förordnade ställföreträdares möjlighet att anlita hjälp från utomstående får föräldrabalkens övriga regler betydelse på så sätt att den ordinarie ställföreträdaren inte kan över- låta större behörighet till uppdragstagaren än vad han själv har, se ovan. 
 För att fullmakter och avtal varom nu är fråga skall vara giltiga fordras skriftlighet. Muntlig fullmakt från en förordnad ställföreträ- dare till en tillfällig ersättare eller ett ombud i en särskild angelägen- het är med andra ord utan verkan. Likaså är ett uppdragsavtal ogil- tigt om det inte har avfattats i skriftlig form. En rättshandling som visserligen företas inom ramen för medhjälparens uppdrag, men utanför den förordnade ställföreträdarens förordnande, blir ogiltig. 
 777 
  
 Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. 
  
 SOU 2004:112 
  
 Uppdragstagaren kan, som nämnts ovan, aldrig få större behörighet än den ordinarie ställföreträdaren. På samma sätt blir en rättshand- ling som uppdragstagaren företar utan erforderligt samtycke från den enskilde eller överförmyndaren ogiltig. Uppdragstagaren är näm- ligen skyldig att på samma sätt som den förordnade ställföreträdaren i förekommande fall inhämta samtycke från huvudmannen eller överförmyndaren. Om en förordnad ställföreträdare underlåter att inhämta huvudmannens samtycke, blir rättshandlingen ogiltig enligt nuvarande 11 kap. 5 § första stycket föräldrabalken. Samma sak bör således gälla, om en fullmäktig underlåter att inhämta samtycken. 
 Om uppdragstagaren vållar huvudmannen, dvs. den hjälpbehö- vande, någon skada i anledning av sitt uppdrag gäller inte skade- ståndsregeln i 12 kap. 14 § föräldrabalken. I stället tillämpas regle- ringen i 18 kap. handelsbalken respektive reglerna i kommissionslagen. 
 Drabbas tredje man av skada till följd av att en rättshandling som en fullmäktig företagit inte blir gällande mot huvudmannen, gäller bestämmelserna i 25 § avtalslagen. 
 Den förordnade ställföreträdaren har som tidigare nämnts ett an- svar för att den som han ger fullmakt eller träffar avtal med är lämp- lig för uppdraget. Om den förordnade ställföreträdaren uppsåtligen eller av oaktsamhet skulle medverka till att en olämplig person blir t.ex. fullmäktig, kan han bli skadeståndsskyldig enligt bestämmelser- na i 12 kap. 14 § föräldrabalken i förhållande till den hjälpbehövande. 
 Uppdragstagaren har ingen redovisningsskyldighet i förhållande till överförmyndaren. I stället skall han redovisa sitt uppdrag till huvudmannen, dvs. den hjälpbehövande, eller, vilket torde vara det vanligaste, till den förordnade ställföreträdaren som därefter tar hand om kvitton etc. och sparar dessa till den årliga redovisningen av ställföreträdarskapet. 
 Uppdragstagarens rätt till ersättning 
 En uppdragstagare har inte rätt till ersättning enligt reglerna i för- äldrabalken. Överförmyndaren kan alltså inte besluta om ersättning till en uppdragstagare som en förordnad ställföreträdare utser. Huru- vida ersättning skall utgå och hur stor den i så fall skall vara är så- ledes en fråga mellan den hjälpbehövande och uppdragstagaren. Enligt 18 kap. 5 § handelsbalken har en syssloman rätt till skäligt arvode och ersättning för sina utlägg. 
 778 
  
 SOU 2004:112 
  
 Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. 
  
 12.5 
  
 Framtidsfullmäktiges, vårdombuds och anhöriga ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe 
  
 Förslag: Framtidsfullmäktige, vårdombud och anhöriga ställföre- trädare ges under vissa förhållanden rätt att på motsvarande sätt som gode män och förvaltare sätta någon annan i sitt ställe. 
  
 12.5.1 
  
 Framtidsfullmäktiges möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe 
  
 I avsnitt B 6 behandlas utredningens förslag till lagstiftning om fram- tidsfullmakter. 
 En framtidsfullmakt är en fullmakt som träder i kraft vid den tid- punkt då fullmaktsgivaren varaktigt och i huvudsak är ur stånd att ha hand om de angelägenheter som fullmakten avser. En framtidsfull- makt kan avse såväl ekonomiska som personliga angelägenheter. Skall fullmakten omfatta rätt för fullmäktigen att fatta beslut om åtgärder inom hälso- och sjukvården skall detta särskilt anges i full- makten. 
 Skulle det uppkomma stridiga intressen mellan fullmäktigen och fullmaktsgivaren kan en god man förordnas i fullmäktigens ställe, se 1 kap. 11 § tredje stycket LFA. 
 Den enskilde ges genom framtidsfullmaktsinstitutet stora möjlig- heter att själv utforma omfattningen av framtidsfullmakten, t.ex. att den endast skall gälla i ekonomiska frågor. Vidare kan han föreskriva att flera personer skall kunna företräda honom, eventuellt i en viss rangordning, eller att framtidsfullmäktigen själv får utse någon annan att utföra uppdraget. Det finns således inget som hindrar att en framtidsfullmakt ställs ut på N.N. eller den som han sätter i sitt ställe. På så sätt kan framtidsfullmäktigen vid eget förfall eller vid behov av hjälp i en särskild angelägenhet anlita någon annan till att sörja för att den enskildes behov blir tillgodosedda. Har den enskilde utformat framtidsfullmakten på så sätt att framtidsfullmäktigen ges en generell rätt att sätta någon annan i sitt ställe, är det endast full- mäktigens behörighet som sätter gränserna för den beslutanderätt som kan överlåtas till annan. Till och med beslutanderätt i frågor som rör hälso- och sjukvård eller forskning bör kunna överlåtas till annan om framtidsfullmäktigen finner det lämpligt. 
 779 
  
 Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. 
  
 SOU 2004:112 
  
 Om däremot fullmakten är ställd till endast en namngiven person, uppkommer frågan huruvida framtidsfullmäktigen kan överlåta åt någon annan att fatta beslut i den enskildes namn. 
 Enligt utredningens uppfattning kan fullmäktigen inte utan lag- stöd eller föreskrift i fullmakten uppdra åt någon annan att mera generellt företräda den hjälpbehövande. I likhet med vad som ovan sagts beträffande förordnade förmyndare, gode män och förvaltare kan dock en framtidsfullmäktig anlita bud och osjälvständiga upp- dragstagare utan att han därmed anses ha överlåtit företrädarskapet på någon annan. 
 Om framtidsfullmäktigen varaktigt blir oförmögen att klara av uppdraget som framtidsfullmäktig, kan han anmäla situationen till överförmyndaren som då kan vidta åtgärder, t.ex. ta initiativ till att det förordnas en god man eller förvaltare för den hjälpbehövande. Rör det sig om ett mera tillfälligt förfall, t.ex. kortvarig sjukdom eller resa, är det knappast motiverat att förordna god man eller förvaltare. Då uppkommer ett behov för framtidsfullmäktigen att kunna utse någon annan i sitt ställe för att sköta praktiska frågor. Framför allt torde det handla om att någon skall kunna betala den hjälpbehövan- des räkningar och se till att denne har tillgång till fickpengar, jfr vad som sagts ovan beträffande kortare förfall för förordnade ställföre- trädare. 
 I likhet med förordnade ställföreträdare kan en framtidsfullmäktig hamna i en situation där han i den enskildes namn måste anlita ex- tern hjälp, t.ex. advokathjälp i samband med att den hjälpbehövande dras in i en tvist. Vidare kan han vilja låta t.ex. en bank ta hand om förvaltningen av den enskildes egendom. 
 Med hänsyn till vad som nu har sagts bör den under avsnitt B 12.4.2 behandlade möjligheten för förordnade ställföreträdare att sätta någon annan i sitt ställe gälla också framtidsfullmäktige. Det innebär att en framtidsfullmäktig kan uppdra åt någon annan att i den hjälpbehövandes namn företa rättshandlingar som har anknyt- ning till den enskildes dagliga livsföring. Vidare bör en framtids- fullmäktig i särskilda angelägenheter få anlita hjälp i den enskildes namn. Bestämmelsen som ger framtidsfullmäktigen rätt att anlita hjälp bör utformas som en hänvisning till den föreslagna regeln i 11 kap. 23 § föräldrabalken och placeras i 1 kap. LFA. 
 När det gäller den enskildes personliga angelägenheter bör en framtidsfullmäktig inte få överlåta beslutanderätt i frågor som rör hälso- och sjukvård eller forskning, om det inte framgår av fram- tidsfullmakten att han har denna rätt. Detta förbud att överlåta 
 780 
  
 SOU 2004:112 
  
 Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. 
  
 beslutanderätt bör framgå av en regel i LSH och de lagar som regle- rar forskning. Framtidsfullmäktigen kan emellertid överlåta åt annan att fatta beslut i andra särskilt angivna angelägenheter som rör den enskildes personliga angelägenheter, t.ex. inom ramen för den sociala välfärden. 
 Framtidsfullmäktigen kan inte överlåta större rätt än han själv har enligt framtidsfullmakten. På samma sätt som t.ex. en god mans för- ordnande utgör den yttersta gränsen för vad en fullmäktig kan upp- dras att göra, är framtidsfullmaktens ramar den yttersta gränsen för vad en ersättare för framtidsfullmäktigen kan göra. Omfattar fram- tidsfullmakten inte rätt för framtidsfullmäktigen att företa rätts- handlingar som har anknytning till den enskildes dagliga livsföring, kan ersättaren sålunda inte ges denna rätt. 
 Det bör framhållas att den nu föreslagna möjligheten för en fram- tidsfullmäktig att anlita extern hjälp inte finns, om den enskilde i fullmakten uttryckligen angett att framtidsfullmäktigen inte får sätta någon annan i sitt ställe. Skulle under sådana förhållanden en fram- tidsfullmäktig inte klara av att utföra sitt uppdrag, måste en god man förordnas för den hjälpbehövande. 
  
 12.5.2 
  
 Vårdombuds möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe 
  
 I avsnitt B 7 behandlas representantskap inom hälso- och sjukvård, varvid vårdombudet presenteras närmare. 
 Vårdombud kan utses i samband med att en patient tas emot eller vistas på ett sjukhus eller en annan vårdinrättning, erhåller hemsjuk- vård eller bor i ett särskilt boende eller en bostad för särskild service. Förordnandet lämnas genom ett meddelande till två personer som hör till hälso- och sjukvårdspersonalen. 
 Som framgått ovan kan en framtidsfullmäktig ha fått i uppdrag att fatta beslut på hälso- och sjukvårdens område. Framtidsfullmäktigen fungerar då på samma sätt som vårdombud. 
 Vårdombudets uppdrag torde normalt vara ganska kortfattat och gå ut på att ombudet vid behov skall företräda den enskilde i första hand i hälso- och sjukvårdsfrågor. Det finns dock inget som hindrar att den enskilde utser flera personer att vara vårdombud, kanske i en viss rangordning. Inte heller bör det möta något hinder att den enskilde utser en viss person till vårdombud och samtidigt förklarar att den namngivne personen får sätta annan lämplig person i sitt ställe. 
 781 
  
 Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. 
  
 SOU 2004:112 
  
 Framgår det av de direktiv som skrivs in i patientjournalen att vårdombudet får sätta någon annan i sitt ställe, kan vårdombudet uppdra åt annan att utföra samtliga de uppgifter som vårdombudet själv får utföra. Skulle det däremot inte finnas någon sådan möjlighet uppkommer frågan om vårdombudet genom fullmakt får utse annan att fatta beslut på den enskildes vägnar. 
 Utredningen har som framgått ovan intagit den ståndpunkten att beslutanderätt i frågor som rör hälso- och sjukvård eller forskning inte får överlåtas till någon annan, om inte den enskilde själv har gett ställföreträdaren en sådan möjlighet. Med hänsyn härtill föreslås inte någon hänvisning i LSH till den föreslagna regleringen i 11 kap. 23 § föräldrabalken. 
 Ett vårdombud kan emellertid även fatta beslut i frågor inom den sociala välfärden. I sådana frågor bör vårdombudet vid behov av hjälp i en särskild angelägenhet kunna överlåta till annan att besluta på den enskildes vägnar. Med hänsyn härtill bör det i LSV införas en hän- visning till 11 kap. 23 § föräldrabalken. 
 I likhet med vad som sagts beträffande framtidsfullmäktige bör gälla att om den enskilde i samband med t.ex. inskrivningen vid ett sjukhus uttryckligen har uppgett att vårdombudet inte får sätta nå- gon annan i sitt ställe, skall detta respekteras. Skulle vårdombudet under sådana förhållanden inte själv klara av att utföra uppdraget, måste i stället en god man utses för den hjälpbehövande. 
  
 12.5.3 
  
 Anhöriga ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe 
  
 Ekonomiska angelägenheter 
 I förslaget till 2 kap. LFA finns regler som gör det möjligt för an- höriga till den hjälpbehövande att företa vissa rättshandlingar för den enskildes räkning. Det handlar härvid om rättshandlingar som har anknytning till den enskildes dagliga livsföring, dvs. sådana rätts- handlingar som avses i förslaget till 11 kap. 7 § tredje stycket föräldra- balken. Härtill kommer en rätt för den anhörige att göra insättningar av den enskildes medel hos en bank eller ett kreditmarknadsföretag. 
 En anhörigställföreträdare bör enligt vad som sägs i avsnitt B 7.3.4 kunna sluta överenskommelser om autogirobetalningar. Han kan således ge medgivande om att pengar periodvis skall få lyftas från den enskildes konto för ändamål inom behörigheten samt ta tillbaka 
 782 
  
 SOU 2004:112 
  
 Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. 
  
 eller ändra ett sådant medgivande. Vidare kan han, inom ramen för sin behörighet, uppdra åt en bank eller kreditmarknadsföretag att utföra periodiska betalningar till tredje man, s.k. stående betalnings- överföringar, samt återkalla sådana uppdrag. 
 Anhörigställföreträdaren bör utöver vad som nu sagts inte kunna ställa ut några fullmakter på den hjälpbehövandes vägnar i ekonomiska angelägenheter. Bestämmelsen som ger framtidsfullmäktige rätt att sätta någon annan i sitt ställe finns enligt förslaget i 1 kap. LFA och omfattar således inte anhörigställföreträdare. 
 Personliga angelägenheter 
 Beträffande anhöriga ställföreträdare finns i LSH och LSV regler om i vilken ordning anhöriga kan företräda den enskilde. Tanken är att om någon överst i hierarkin inte kan eller vill företräda den enskilde, skall turen gå till en annan anhörig på en lägre nivå. Först om det helt saknas anhöriga som vill och kan ta hand om den enskilde, skall någon utomstående, dvs. en god man, anlitas. Anhöriga på samma nivå i hierarkin, t.ex. barn, kan dock sinsemellan överlåta rätt att besluta på den enskildes vägnar. 
 När det gäller framtidsfullmäktige och vårdombud får dessa per- soner enligt vad som förut föreslagits inte överlåta beslutanderätt i frågor som rör hälso- och sjukvård eller forskning till annan, om inte den enskilde uttryckligen förklarat att framtidsfullmäktigen respektive vårdombudet får sätta någon annan i sitt ställe i sådana frågor. 
 Beträffande anhöriga ställföreträdare bör samma regler gälla, dvs. anhöriga får inte överlåta åt annan att fatta beslut i hälso- och sjukvårdsfrågor eller frågor om forskning. Beslutanderätt som följer av LSV bör emellertid anhöriga kunna överlåta under förutsättning att den rör en viss, särskilt angiven angelägenhet. Som framgått ovan föreslås därför en hänvisning till 11 kap. 23 § föräldrabalken i LSV. 
  
 12.6 
  
 Oförutsedda händelser som medför tillfälligt förfall för vårdnadshavare 
  
 Förslag: I 6 kap. föräldrabalken införs en ny paragraf, 8 b §, i vilken det föreskrivs att om vårdnadshavarna eller, vid ensam vårdnad, vårdnadshavaren på grund av sjukdom eller av någon annan orsak inte kan utöva vårdnaden, kan rätten efter ansökan 
 783 
  
 Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. 
  
 SOU 2004:112 
  
 från socialnämnden utse en tillfällig särskilt förordnad vårdnads- havare att i vårdnadshavarens ställe besluta i frågor som rör vård- naden. 
 Den tillfällige särskilt förordnade vårdnadshavaren skall ent- ledigas när han eller hon inte längre behövs. Ansökan om entledi- gande får göras av socialnämnden eller av den som har ersatts av en tillfällig särskilt förordnad vårdnadshavare. 
 Föräldrar kan hamna i en oförutsedd situation där de inte har möjlig- het att sätta någon annan i sitt ställe. Så kan t.ex. vara fallet vid hastig sjukdom hos föräldern. 
 En förälder kan inte överlämna ansvaret för sitt barn till någon utomstående person. Ingenting hindrar dock att föräldern vid t.ex. en semesterresa låter en släkting ta hand om barnet. För det fall släktingen behöver kunna ta ut pengar från barnets konto, kan för- äldern ställa ut en fullmakt till släktingen. När det gäller personliga angelägenheter torde en förälder kunna uppdra åt släktingen att för en kortare tid fatta beslut även i sådana frågor. 
 Om föräldern drabbas av sjukdom eller av någon annan orsak inte kan utöva förmynderskapet kan en god man utses för barnet enligt nuvarande 11 kap. 1 § föräldrabalken. En sådan god man kan emeller- tid företräda barnet endast i ekonomiska angelägenheter och inte i personliga angelägenheter. Uppkommer behov av ställföreträdare på det personliga området vid förälderns tillfälliga frånvaro finns det i dag inte någon möjlighet att utse någon sådan. 
 Enligt 6 kap. 3 § föräldrabalken står barnet från födseln under vårdnad av båda föräldrarna, om dessa är gifta med varandra. Är föräldrarna ogifta är modern ensam vårdnadshavare. Ingår föräld- rarna senare äktenskap blir båda vårdnadshavare, om inte rätten dess- förinnan anförtrott vårdnaden om barnet åt en eller två särskilt för- ordnade vårdnadshavare. Står barnet under vårdnad av endast en av föräldrarna och vill föräldrarna gemensamt utöva vårdnaden, skall rätten på talan av dem båda förordna i enlighet med deras begäran, om inte gemensam vårdnad är uppenbart oförenlig med barnets bästa. Föräldrarna kan få gemensam vårdnad också genom registre- ring hos skattemyndigheten efter anmälan av dem båda till antingen socialnämnden i samband med att nämnden skall godkänna en fader- skapsbekräftelse, eller till skattemyndigheten under förutsättning att förordnande om vårdnaden inte har meddelats tidigare och att för- äldrarna och barnet är svenska medborgare, se 6 kap. 4 § föräldra- balken. 
 784 
  
 SOU 2004:112 
  
 Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. 
  
 Har föräldrarna gemensam vårdnad om barnet och är en av vård- nadshavarna till följd av frånvaro, sjukdom eller annan orsak för- hindrad att ta del i sådana beslut rörande vårdnaden som inte kan uppskjutas, bestämmer enligt 6 kap. 13 § andra stycket föräldrabal- Thomas den andre vårdnadshavaren ensam. Denne får dock inte ensam fatta beslut av ingripande betydelse för barnets framtid, om inte barnets bästa uppenbarligen kräver det. Observera att en förälder som är skild från vårdnaden om sitt barn inte kan träda in för det fall vårdnadshavaren drabbas av t.ex. svår sjukdom. I en sådan situation måste den förälder som inte har vårdnaden väcka talan mot den andre och begära gemensam eller ensam vårdnad om barnet. Under förutsättning att den andre föräldern är lämplig som vårdnadshavare kan rätten interimistiskt bifalla en sådan talan för att snabbt nå en lösning på det uppkomna problemet. 
 Antag att ett barns båda föräldrar skadas svårt i en bilolycka och inte är kontaktbara under flera veckors tid. Det faktum att barnet tas om hand av släktingar eller ytterst av de sociala myndigheterna innebär inte att en släkting eller en socialtjänsteman kan fatta beslut i en personlig angelägenhet som rör barnet. På samma sätt som i fråga om ekonomiska angelägenheter uppkommer det härvid ett behov av att kunna utse en person som kan ta ställning i frågor som rör bar- nets personliga angelägenheter. Som framgått ovan saknas i dag en sådan möjlighet när det är fråga om tillfälligt förfall för vårdnads- havaren. 
 För att lösa ovan nämnda problematik skulle man teoretiskt kunna tänka sig att låta den nuvarande regleringen i 11 kap. 1 § föräldrabalken omfatta även barnets personliga angelägenheter. Att behandla vårdnadsfrågor är emellertid inte något som ankommer på överförmyndaren, utan är en uppgift för socialnämnden i en kom- mun. Med hänsyn härtill bör regler om en tillfällig ersättare utformas inom ramen för 6 kap. föräldrabalken. 
 En tilltalande lösning är att utse en särskilt förordnad vårdnads- havare för ett barn vars föräldrar är tillfälligt förhindrade att ta hand om sitt barn. Fördelen med denna lösning är att en särskilt för- ordnad vårdnadshavare vanligtvis kan besluta i såväl personliga som ekonomiska frågor, se 10 kap. 3 § första stycket föräldrabalken. En särskilt förordnad vårdnadshavare är dock en permanent lösning och innebär att vårdnaden flyttas över från föräldern till den särskilt förordnade vårdnadshavaren. Vill föräldern ha tillbaka vårdnaden måste han väcka talan mot den särskilt förordnade vårdnadshavaren och framställa yrkande härom. Eftersom behovet av vårdnadshavare 
 785 
  
 Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. 
  
 SOU 2004:112 
  
 som regel endast är tillfälligt när en förälder på grund av sjukdom är förhindrad att ta hand om barnet, framstår det därför som onödigt byråkratiskt att skapa regler som gör det möjligt att utse en tradi- tionell särskilt förordnad vårdnadshavare. 
 Enligt utredningens mening bör med hänsyn till vad som nu sagts i stället skapas regler om en tillfällig särskilt förordnad vårdnads- havare. Redan i dag kan rätten interimistiskt utse en särskilt förord- nad vårdnadshavare under förutsättning att det finns grund för att utse en permanent särskilt förordnad vårdnadshavare, se 6 kap. 20 § föräldrabalken. Så är fallet om: 
  
 a) 
  
 en förälder vid utövandet av vårdnaden gör sig skyldig till miss- bruk eller försummelse, se 6 kap. 7 § föräldrabalken, 
  
 b) 
  
 ett barn har stadigvarande vårdats och fostrats i ett annat hem än föräldrahemmet och det uppenbart är bäst för barnet att det rådande förhållandet består, se 6 kap. 8 § föräldrabalken, eller 
  
 c) 
  
 om barnets föräldrar avlider, se 6 kap. 9 § föräldrabalken. 
  
 Utredningen har i sitt delbetänkande, God man för ensamkommande flyktingbarn, SOU 2003:51, avsnitt 7.6.2, föreslagit att det dessutom skall vara möjligt för rätten att utse en permanent särskilt förord- nad ställföreträdare också i de fall då ett barns föräldrar är varaktigt förhindrade att utöva vårdnaden om det. Även i dessa fall skall det vara möjligt för rätten att interimistiskt besluta om en särskilt för- ordnad vårdnadshavare enligt 6 kap. 20 § föräldrabalken. 
 De regler om tillfällig särskilt förordnad vårdnadshavare som ut- redningen nu föreslår bygger, till skillnad från ovan nämnda situa- tioner, på att det i förlängningen inte skall utses någon permanent särskilt förordnad vårdnadshavare. I stället handlar det om en regle- ring som skall möjliggöra för rätten att utse en företrädare för ett barn, om båda vårdnadshavarna eller, vid ensam vårdnad, den en- samme vårdnadshavaren på grund av sjukdom eller av någon annan orsak inte kan utöva vårdnaden. De föreslagna bestämmelserna är således tänkta att användas vid tillfälligt förfall för vårdnads- havarna/vårdnadshavaren. När den ordinarie vårdnadshavaren åter kan ta hand om sitt barn skall den tillfällige särskilt förordnade vård- nadshavarens uppdrag avvecklas genom att rätten beslutar att den tillfällige särskilt förordnade vårdnadshavaren skall entledigas. 
 En ansökan till rätten om tillfällig särskilt förordnad vårdnads- havare bör göras av socialnämnden. Ansökan bör föregås av att barnet hörs av socialnämnden. Vidare bör ansökan innefatta förslag 
 786 
  
 SOU 2004:112 
  
 Ställföreträdares möjlighet att sätta någon annan i sitt ställe, m.m. 
  
 på en lämplig person, t.ex. en släkting, som vill och kan ställa upp som tillfällig särskilt förordnad vårdnadshavare för den omyndige. För att spara tid i handläggningen vid tingsrätten bör ett skriftligt åtagande från den föreslagne tillfällige särskilt förordnade vårdnads- havaren skickas in tillsammans med ansökan. 
 Rätten skall skyndsamt behandla socialnämndens ansökan. Som regel blir det inte aktuellt att kommunicera ansökan med någon, vilket underlättar handläggningen. 
 Ansökan om entledigande bör få göras dels av socialnämnden, dels av den ordinarie vårdnadshavaren, dvs. den som har ersatts av en tillfällig särskilt förordnad vårdnadshavare. En förälder som anser sig kapabel att åter ta hand om sitt barn kan sålunda begära hos rätten att den tillfällige särskilt förordnade vårdnadshavaren skall avvecklas, varvid rätten bör förvissa sig om att föräldern verkligen klarar av att vara vårdnadshavare. Har socialnämnden tillstyrkt föräl- derns ansökan, bör den tillfällige särskilt förordnade vårdnadshava- ren entledigas. I annat fall bör rätten ge socialnämnden tillfälle att yttra sig över förälderns begäran. 
 Skulle socialnämnden efter det att en tillfällig särskilt förordnad vårdnadshavare har utsetts konstatera att vårdnadshavaren t.ex. är varaktigt förhindrad att utöva vårdnaden om barnet, bör nämnden begära att den tillfällige särskilt förordnade vårdnadshavaren ersätts med en permanent särskilt förordnad vårdnadshavare. 
 Observera att den föreslagna regleringen tar sikte på vårdnadsha- vares förfall, dvs. inte endast föräldrars. Härigenom skapas således en möjlighet att utse en tillfällig särskilt förordnad vårdnadshavare för en särskilt förordnad vårdnadshavare som på grund av sjukdom eller av någon annan orsak inte kan utöva sitt uppdrag. 
 787 
  
 13 
  
 Gode mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning. Den enskildes inflytande i frågor rörande ställföreträdarskapet, m.m. 
  
 13.1 
  
 Bakgrund 
  
 De krav som lagen ställer på en god man eller förvaltare framgår av nuvarande 11 kap. 12 § föräldrabalken. Till god man eller förvaltare skall sålunda utses en rättrådig, erfaren och i övrigt lämplig man eller kvinna. Den som är underårig eller som själv har förvaltare får inte vara god man eller förvaltare. 
 Det finns inte några lagfästa bestämmelser om vem som ansvarar för att förordnade ställföreträdare får erforderlig utbildning och vad denna utbildning skall innehålla. I praktiken har det blivit över- förmyndarens ansvar att sörja för de förordnade ställföreträdarnas utbildning och fortbildning. Omfattningen av och innehållet i ut- bildningsinsatserna varierar därför mellan olika kommuner. 
 I bl.a. brev till Justitiedepartementet och i massmedia har kritik riktats mot gode män och förvaltare som inte utför sina sysslor på ett korrekt sätt. Man menar att gode män och förvaltare i vissa fall visar bristande engagemang i de hjälpbehövandes situation, ibland för att de har en större mängd uppdrag, eller att den hjälpbehövandes utsatta ställning missbrukas av just den person som är utsedd att hjälpa honom eller henne. I många sammanhang har gode män och förvaltare själva pekat på att de saknar den kunskap och utbildning som krävs för att kunna ge den hjälp som stödformerna syftar till. 
 För att godmans- och förvaltarinstituten skall betraktas som till- förlitliga alternativ för att bereda stöd åt hjälpbehövande måste till- gången på kvalificerade gode män och förvaltare säkras. Utredning- en skall med hänsyn härtill undersöka vilka åtgärder som är möjliga att vidta för att garantera tillgången på kvalificerade och lämpliga gode män och förvaltare. Bland de frågor som utredningen skall ta ställning till hör om samordning bör ske av de utbildningsinsatser som nu ges och vilket organ som i så fall bör ansvara för detta. En annan fråga är om de gode männen och förvaltarna har det stöd som 
 789 
  
 Gode mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning 
  
 SOU 2004:112 
  
 behövs för att utföra uppdraget på ett sätt som gagnar den hjälp- behövande. 
 Utredningen skall vidare undersöka vilka möjligheter den hjälp- behövande har att påverka valet av god man eller förvaltare samt vilka möjligheter den hjälpbehövande har att ta initiativ till byte om han eller hon inte är nöjd med eller saknar förtroende för sin gode man eller förvaltare. Om den hjälpbehövandes möjligheter till inflyt- ande bedöms vara otillräckliga, skall utredningen komma med för- slag till förbättringar. 
  
 13.2 
  
 Gode mäns och förvaltares lämplighet och kvalifikationer 
  
 Förslag: I förslaget till 11 kap. 26 § andra stycket föräldrabalken föreskrivs i andra stycket att innan någon förordnas till god man eller förvaltare skall hans eller hennes lämplighet kontrolleras i erforderlig utsträckning. 
 Som framgått ovan föreskrivs i nuvarande 11 kap. 12 § första stycket första meningen föräldrabalken att till god man eller förvaltare skall utses en rättrådig, erfaren och i övrigt lämplig man eller kvinna. Be- stämmelsen är generellt utformad och det ges inte företräde åt någon person med särskilda kvalifikationer. Departementschefen uttalade i prop. 1987/88:124 s. 173 följande: 
 Vid val av god man och förvaltare gör sig olika synpunkter gällande be- roende på det huvudsakliga syftet med förordnandet. Skall den gode mannen eller förvaltaren främst sörja för huvudmannens person, ligger det nära till hands att till uppdraget förordna en släkting till den hjälp- behövande eller en annan närstående person. Är det däremot fråga om mera krävande egendomsförvaltning eller bistånd i en rättslig angelä- genhet av mera kvalificerat slag, kan uppdraget behöva anförtros en ekonomiskt eller juridiskt kunnig person. Självfallet bör valet inte falla på en person som har intressen motsatta den hjälpbehövandes. Något hinder att förordna en socialtjänsteman föreligger inte. Däremot kan uppdraget inte knytas till en viss befattning. Kan en socialtjänsteman, på grund av att han lämnar sin befattning, inte ha kvar ett uppdrag som god man eller förvaltare, får han entledigas från uppdraget och ersättas av en annan person. 
 Avgörande för vem som skall utses till god man eller förvaltare är sålunda den enskildes behov av hjälp, men också hans krav på att få leva ett så värdigt och gott liv som möjligt. Olika intressegrupper har 
 790 
  
 SOU 2004:112 
  
 Gode mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning 
  
 i detta sammanhang till Justitiedepartementet framfört synpunkter på vem som bör och inte bör komma i fråga som förordnade ställ- företrädare. 
 Anhöriga som god man och förvaltare 
 Som framhållits i tidigare kapitel har anhöriga en central roll i frågor rörande ställföreträdarskap. En stor andel av dagens gode män utgörs sålunda av anhöriga till den hjälpbehövande. I de flesta sammanhang, inte minst då det handlar om att sörja för huvudmannens person, är anhöriga en värdefull tillgång. De känner den hjälpbehövande och vill gärna göra en god insats för denne. För den hjälpbehövande kan det också kännas tryggt att en bekant person kommer på besök och samtidigt ordnar med praktiska detaljer. Ur ett samhällsekonomiskt perspektiv är det som regel också fördelaktigt att anlita anhöriga som förordnade ställföreträdare. För anhöriga framstår nämligen det ideella inslaget i uppdraget som mer naturligt än för många externa ställ- företrädare. 
 Som framgått i tidigare kapitel föreslår utredningen att anhöriga direkt anlitas som ställföreträdare i vissa fall, se avsnitt B 7, 8 och 10. Dessa förslag kan innebära att det blir mindre behov av anhöriga som gode män eller förvaltare, eftersom de i många sammanhang blir ställföreträdare redan på grund av lag. 
 Från bl.a. överförmyndarhåll framhålls att anhöriga är en viktig krets att rekrytera gode män och förvaltare ur, men det kan finnas situationer då det är mindre lämpligt att en anhörig utses till förord- nad ställföreträdare. En sådan situation är då en utvecklingsstörd person behöver en god man eller förvaltare efter sin myndighets- dag. Enligt flera överförmyndare förekommer det att föräldrar vid barnets myndighetsdag mer eller mindre regelmässigt övergår från att vara förmyndare till god man eller förvaltare, vilket i praktiken innebär att barnet aldrig blir vuxet. Detta kan leda till problem för den enskilde eftersom det finns risk för att han eller hon isoleras och inte ges möjlighet till t.ex. ett eget boende och därmed kan lös- göra sig från relationen  
 barn–förälder. 
  Vissa anhöriga ser även ett ekonomiskt intresse i att ha den utvecklingsstörde boende hos sig. Mot denna bakgrund bör inte anhöriga automatiskt ges företräde i frågan om vem som skall utses till god man eller förvaltare. En annan situation då anhöriga är mindre lämpliga eller till och med olämp- liga som ställföreträdare uppges vara då det förekommer motsätt- 
 791 
  
 Gode mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning 
  
 SOU 2004:112 
  
 ningar mellan den hjälpbehövandes anhöriga. I sådana situationer riskerar den enskilde att komma i kläm och inte få den hjälp han behöver. Överförmyndarna framhåller vidare att det inte heller får vara svårare att få en olämplig anhörig god man eller förvaltare ent- ledigad än en utomstående ställföreträdare, vilket många överför- myndare upplever är fallet i dag. 
 Många organisationer för utvecklingsstörda delar överförmynd- arnas uppfattning, men inte alla. En del anser tvärtom att det vid vissa former av funktionshinder i första hand är de närmast anhöriga som bäst kan tolka den enskildes behov av hjälp. De ser med andra ord en risk för att den enskilde inte får den hjälp han eller hon behöver, om överförmyndaren utser en utomstående person till god man. Vidare upplever de att en del överförmyndare är misstänksam- ma mot att en hjälpbehövande lever i hushållsgemenskap med nära anhöriga. 
 Frågan om en myndig person som på grund av utvecklingsstör- ning eller annars varaktigt saknar beslutsförmåga kan representeras direkt av sina föräldrar i enklare ekonomiska frågor och inom den sociala välfärden har behandlats under avsnitt B 7.3 och B 10.3, var- vid frågan har besvarats nekande. När det gäller spörsmålet om föräld- rarna till en myndig beslutsinkompetent person bör komma i fråga som god man eller förvaltare gör utredningen följande överväganden. Som framhållits i ovan refererade förarbetsuttalanden kan det under vissa förhållanden finnas anledning att ge anhöriga företräde till ställ- företrädaruppdrag, inte minst då det handlar om att sörja för person. Det torde sålunda vara en naturlig utgångspunkt att i första hand föräldrarna kommer i fråga som ställföreträdare för ett myndigt barn som saknar beslutsförmåga. Föräldrarna skall emellertid uppfylla kraven i nuvarande 11 kap. 12 § föräldrabalken, dvs. de skall vara rättrådiga och i övrigt lämpliga för uppdraget. Lämpligheten inne- fattar en vilja hos föräldrarna att låta barnet utvecklas till en vuxen människa med allt vad det innebär. En bristande benägenhet hos för- äldrarna att låta barnet växa in i en självständigare tillvaro kan således innebära att någon annan bör väljas till ställföreträdare. Den omstän- digheten att föräldrarna bör ges ett visst företräde i valet av ställ- företrädare får dock inte uppfattas som ett tvång för föräldrarna att ta sig an uppgiften som god man eller förvaltare för sitt myndiga barn. Med hänsyn till att föräldrarna med stigande ålder kan få svårt att klara av uppdraget som ställföreträdare kan det finnas anledning att ompröva lämpligheten av att de kvarstår som ställföreträdare, i synnerhet om det rör sig om ett mera krävande uppdrag. Härvid kan 
 792 
  
 SOU 2004:112 
  
 Gode mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning 
  
 det bli aktuellt att dela upp ställföreträdaruppdraget så att föräld- rarna sköter barnets personliga angelägenheter medan en extern ställföreträdare handhar ekonomin. Överförmyndaren bör emellertid gå försiktigt fram i sådana situationer för att undvika att den an- hörige ställföreträdaren tar illa vid sig och känner sin lämplighet ifrågasatt. 
 En särskild komplikation i detta sammanhang är den trerollspro- blematik som uppkommer då en förälder som är personlig assistent åt sitt barn kommer i fråga som god man eller förvaltare för sitt myndiga barn, se nedan under jävsförhållanden. 
 Om den hjälpbehövandes tillgångar är av komplicerad natur, är det inte lika självklart att en anhörig skall utses för att sköta dennes ekonomiska angelägenheter. Saknar den anhörige, vare sig det nu är en förälder eller någon annan, tillräckliga kunskaper om medels- förvaltning bör i stället en utomstående person som är lämplig utses till ställföreträdare. Som antytts ovan finns det emellertid inget som hindrar att den anhörige förordnas till ställföreträdare för att sköta den hjälpbehövandes personliga angelägenheter. 
 Överförmyndaren får naturligtvis inte diskriminera anhöriga som ställföreträdare genom att t.ex. anta principbeslut innebärande att utomstående ställföreträdare generellt bör väljas i vissa typsitua- tioner. Vidare bör den enskildes önskan om att få en särskild person som god man eller förvaltare respekteras så långt det är möjligt, se nedan. 
 Vad gäller möjligheten att få en olämplig ställföreträdare entledi- gad skall den enskildes bästa vara avgörande. En anhörig som miss- sköter sitt ställföreträdaruppdrag skall naturligtvis entledigas om han inte bättrar sig. Den omständigheten att han är anhörig får inte innebära att det tolereras en större misskötsamhet än vad som hade varit fallet om det hade rört sig om en utomstående ställföreträdare. Situationer kan dock uppstå då den hjälpbehövande inte vill låta sig företrädas av någon annan än en anhörig trots att denne är mindre lämplig eller till och med olämplig. I valet mellan att ta initiativ till att entlediga den anhörige från ställföreträdaruppdraget och att låta denne stanna kvar bör överförmyndaren göra en bedömning av förutsättningarna att få till stånd ett fungerande ställföreträdarskap om någon annan än den anhörige utses till ställföreträdare. Över- förmyndaren kan t.ex. överväga att utse ytterligare en god man eller förvaltare som kan ta hand om de frågor som den anhörige inte klarar av. Denna flexibilitet får dock inte gå så långt att ställföre- trädarskapet inte fyller det syfte som det är tänkt att göra. Om den 
 793 
  
 Gode mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning 
  
 SOU 2004:112 
  
 enskilde samtycker till att en god man utses för honom endast under förutsättning att en anhörig förordnas, som visar sig vara olämplig för uppdraget, får överförmyndaren överväga om ansökan om för- valtarskap i stället bör ges in till rätten. Observera dock att utred- ningens förslag innebär att förvaltarskap i framtiden inte skall om- fatta uppdraget att sköta den enskildes personliga angelägenheter. 
 Jävsförhållanden 
 I vissa situationer kan det vara tveksamt att till förordnad ställföre- trädare utse en person som på grund av t.ex. andra engagemang inte kan antas verka uteslutande för den hjälpbehövandes bästa. 
 En förekommande fråga är om personliga assistenter samtidigt kan vara gode män och förvaltare för sina klienter. En presentation av de olika formerna av stödpersonerna, däribland personliga assi- stenter, finns i avsnitt B 1.2. Nedan kommer förhållandet mellan personliga assistenter och förordnade ställföreträdare att analyseras. Övriga stödpersoners förhållande till gode män och förvaltare be- handlas i avsnitt B 5.3. 
 Flera överförmyndare menar att det är olämpligt att låta en förälder som är personlig assistent bli förordnad ställföreträdare för sitt barn och anför att det kan vara svårt att kombinera de roller som de olika uppdragen innebär. De framhåller att om en person har både en personlig assistent och en god man, ligger det i sakens natur att den gode mannen kontrollerar att den personlige assistenten utför sitt arbete till nytta för den hjälpbehövande. Skulle det förekomma brister är det den gode mannens uppgift att se till att dessa rättas till. Denna kontroll riskerar enligt vissa överförmyndare att gå om intet för det fall det är samma person som är personlig assistent och god man. Av samma anledning anser dessa överförmyndare att det är olämpligt att låta t.ex. vårdpersonal och personal inom social- tjänsten samtidigt inneha uppdrag som förordnad ställföreträdare. 
 Den som är personlig assistent eller kontaktperson för en hjälp- behövande person äger inte företräda denne med mindre han eller hon erhåller en fullmakt från sin klient. Föreligger ett behov av ställ- företrädare kan det i och för sig vara ett alternativ att den personlige assistenten utses till god man för den hjälpbehövande personen. Huruvida detta är lämpligt får enligt utredningens mening bedömas i det enskilda fallet, se nedan. Har det kommit till överförmyndarens kännedom att den personlige assistenten inte sköter sitt arbete kan 
 794 
  
 SOU 2004:112 
  
 Gode mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning 
  
 detta naturligtvis tas till intäkt för att denne inte är lämplig som för- ordnad ställföreträdare, men även om den personlige assistenten utför sitt arbete till belåtenhet kan det finnas betänkligheter mot att personen i fråga dessutom förordnas till god man eller förvaltare för den hjälpbehövande. 
 Det finns tre anställningsformer för personliga assistenter. En personlig assistent kan således vara anställd av kommunen, av ett brukarkooperativ eller direkt av den hjälpbehövande. För det fall en personlig assistent blir god man eller förvaltare vid de två första formerna av anställning finns det en extern arbetsgivare som kan lämna direktiv om hur arbetet skall läggas upp etc. Om däremot den personlige assistenten är anställd direkt av den hjälpbehövande, uppkommer komplikationer. Den personlige assistenten kommer i sistnämnda fall att som god man eller förvaltare representera den hjälpbehövande som arbetsgivare i förhållande till sig själv, vilket måste betraktas som ett jävsförhållande. En personlig assistent som är anställd direkt av den hjälpbehövande bör således inte komma i fråga som god man eller förvaltare för sin klient. 
 En personlig assistents uppdrag skiljer sig från en förordnad ställ- företrädares. Den personlige assistenten skall stödja och hjälpa utan att utöva makt över den enskilde. En god man, och framförallt en förvaltare, skall däremot rättshandla på den enskildes vägnar, vilket innebär att han ibland kanske måste gå emot den enskildes önskemål. Det kan med andra ord vara svårt för en och samma person att sam- tidigt utföra de två formerna av hjälpinsatser. Som flera överförmyn- dare har framhållit finns det samtidigt en risk för att den hjälpbehö- vande blir helt utlämnad till en och samma person, vilket kan få all- varliga konsekvenser. Skulle det uppkomma slitningar mellan den hjälpbehövande och den personlige assistenten finns det ingen som kan slå larm. Likaså saknas det många gånger insyn utifrån för att säkerställa att den enskildes tillvaro är den bästa tänkbara. 
 Med hänsyn till vad som nu har sagts bör det vara en huvudregel att en och samma person inte tillåts vara både personlig assistent och god man/förvaltare för en hjälpbehövande. Något direkt förbud mot en sådan kombination bör dock inte ställas upp. En sådan regel har nämligen en tendens att bli alltför kategorisk. Däremot finns det anledning att betona att rätten och överförmyndaren bör vara mycket restriktiva med att låta en personlig assistent bli god man eller förvaltare för sin klient. Innan så sker bör rätten och överför- myndaren försäkra sig om att den enskilde inte riskerar att hamna i 
 795 
  
 Gode mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning 
  
 SOU 2004:112 
  
 en ogynnsam situation, t.ex. bli isolerad eller berövas sin rätt att få utvecklas till en självständig individ och leva ett vuxet liv. 
 Även när det gäller föräldrar som är personliga assistenter bör rätten och överförmyndaren iaktta stor restriktivitet med att utse dem till gode män eller förvaltare för sina myndiga barn. En förälder är visserligen väl insatt i barnets problematik och har ofta ett starkt engagemang för barnets bästa, men samtidigt är risken för total- dominans från förälderns sida påtaglig. Därmed är inte sagt att för- äldrar som är personliga assistenter inte får förordnas till gode män eller förvaltare för sina barn. Fallen kräver emellertid särskilt stor uppmärksamhet från domstolens/överförmyndarens sida både vid förordnandet och senare, så att inte riskfaktorerna tar över. 
 Vad gäller anställda inom vård och socialtjänst kan det naturligtvis inge betänkligheter att till god man eller förvaltare utse personer från dessa kategorier. Således bör den socialsekreterare som har hand om den hjälpbehövandes ärende hos socialtjänsten inte komma i fråga som god man eller förvaltare för klienten. Däremot bör det inte finnas hinder för att någon annan kommunanställd som inte har att ta befattning med den enskildes ärende erhåller ett sådant ställföreträdaruppdrag. På samma sätt som med personal ur social- tjänsten kan det finnas anledning att vara restriktiv med att låta vård- personal vid den enhet där den enskilde är vårdtagare fungera som förordnad ställföreträdare. 
 Särskilt om s.k. förvaltarenheter 
 I detta sammanhang bör uppmärksammas de s.k. förvaltarenheter som förekommer i vissa kommuner, bl.a. Göteborg, Umeå, Jönköping och Sollentuna. Dessa enheter drivs i kommunens regi och syssel- sätter kommunala tjänstemän som har till uppgift att vara gode män och, i första hand, förvaltare för hjälpbehövande kommuninvånare. Många gånger tar dessa förvaltarenheter sig an komplicerade uppdrag som det är svårt att rekrytera ställföreträdare till. Organisatoriskt är förvaltarenheterna uppbyggda på olika sätt. Den vanligaste organisa- tionsformen är att enheterna knyts till socialförvaltningen. I någon kommun har man dock valt att låta förvaltarenheten sortera under överförmyndaren, vilket dock knappast torde vara förenligt med regleringen i 3 kap. 5 § andra stycket kommunallagen, se nedan. De anställda på förvaltarenheterna erhåller sina uppdrag personligen på samma sätt som en ordinär god man eller förvaltare, dvs. efter beslut 
 796 
  
 SOU 2004:112 
  
 Gode mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning 
  
 av domstol eller överförmyndare. Överförmyndaren fastställer i vanlig ordning ersättning till den gode mannen eller förvaltaren enligt 12 kap. 16 § föräldrabalken, varefter kommunen fakturerar den hjälp- behövande, om beslutet innebär att den enskilde helt eller delvis skall betala ställföreträdarens arvode. 
 Mot systemet med förvaltarenheter kan möjligen anföras att det innebär en oönskad professionalisering av ställföreträdaruppdraget och att ställföreträdaren är tillgänglig endast under kontorstid. Vi- dare kan det ifrågasättas om ställföreträdarnas anknytning till kom- munen blir alltför besvärande. 
 Enligt utredningens mening kan förvaltarenheterna vara en värde- full tillgång på flera sätt. Dessa enheter innebär en viss garanti för att ställföreträdaruppdragen utförs av erfaren och kompetent personal. Det torde dessutom finnas effektivitetsvinster att göra med per- sonal som på heltid arbetar med att vara ställföreträdare, vilket är positivt ur kostnadssynpunkt. Vidare innebär enheterna en avlast- ning för överförmyndarna som kan vända sig dit vid behov av per- sonal till särskilt svåra uppdrag. Problemet med tillgängligheten före- faller något överdrivet. Även om vissa externt rekryterade ställföre- trädare ställer sig till huvudmannens förfogande dygnet runt, är detta ingen garanti för att den hjälpbehövande kan nå sin gode man eller förvaltare när som helst. Förvaltarenheterna är i vart fall tillgängliga under dagtid. Enligt utredningens mening uppvägs förvaltarenhe- ternas nackdelar av deras fördelar. 
 Det finns dock vissa förutsättningar som måste vara uppfyllda för att dessa enheter skall åtnjuta allmänhetens förtroende och fun- gera på ett ändamålsenligt sätt. För det första får personalen vid för- valtarenheterna inte tas i anspråk för ett så stort antal ställföreträ- darskap att kvaliteten på arbetet blir lidande. För det andra måste enheterna organisatoriskt vara skilda från överförmyndaren/överför- myndarnämnden. Enligt 3 kap. 5 § andra stycket kommunallagen får nämligen en nämnd inte utöva tillsyn över sådan verksamhet som nämnden själv bedriver. För det tredje måste förvaltarenheten arbeta skilt från socialtjänsten, eftersom det ofta uppkommer situationer då det ankommer på ställföreträdaren att ansöka om olika former av stöd från just socialtjänsten. För det fjärde bör det kunna förutsättas att en anställd vid en förvaltarenhet inte utan tungt vägande skäl av- böjer ett uppdrag som erbjuds honom eller henne. 
 Personalen vid förvaltarenheterna har samma åligganden och rättig- heter som andra gode män och förvaltare. Skillnaden består endast i att de är anställda av kommunen i syfte att utföra ställföreträdarupp- 
 797 
  
 Gode mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning 
  
 SOU 2004:112 
  
 drag. Det fordras således inte några särskilda regler som tar sikte på gode män och förvaltare som arbetar på förvaltarenheterna. Inte heller krävs det någon särskild lagstiftning som tar sikte på organisationen av förvaltarenheter. 
 Sammanfattning 
 De synpunkter som har framförts av överförmyndare och olika intresseorganisationer har gett upphov till frågan om regleringen i nuvarande 11 kap. 12 § föräldrabalken bör omarbetas på så sätt att vissa personkategorier inte tillåts vara gode män eller förvaltare. Som framgått ovan kan det finnas olika situationer då det måste be- tecknas som olämpligt att vissa personer utses till förordnade ställ- företrädare. Det är emellertid inte möjligt att generellt undanta någon särskild kategori av personer. I stället bör det, som i dag, vara överförmyndarens uppgift att utifrån omständigheterna i det en- skilda fallet avgöra om en person är lämplig som förordnad ställföre- trädare eller inte. Utgångspunkten måste hela tiden vara att den för- ordnade ställföreträdaren har förmåga att se till den enskildes bästa. Även om det i vissa fall finns anledning att låta anhöriga till den en- skilde ha ett visst företräde till ett ställföreträdaruppdrag, är detta inte någon rättighet för den anhörige. Om överförmyndaren gör bedömningen att det av någon anledning är bättre att uppgiften går till någon annan, får den anhörige stå tillbaka. 
 Kontrollåtgärder vid förordnande av god man eller förvaltare 
 Det ankommer som regel på överförmyndaren att skaffa sig en upp- fattning, om en person är lämplig som god man eller förvaltare. I av- snitt A 4.3.2.1 behandlas överförmyndarens möjlighet att begära ut- drag ur belastningsregistret i samband med att någon kommer i fråga för uppdrag som god man eller förvaltare. Även om ett utdrag ur belastningsregistret naturligtvis är en värdefull kontrollåtgärd är det därmed inte sagt att den är tillräcklig. Den omständigheten att någon är ostraffad hindrar givetvis inte att personen i fråga är olämp- lig som god man eller förvaltare. Det fordras således ytterligare kon- trollåtgärder för att överförmyndaren i möjligaste mån skall kunna förvissa sig om den tilltänkte ställföreträdarens duglighet. 
 798 
  
 SOU 2004:112 
  
 Gode mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning 
  
 Av utredningens enkätundersökning bland överförmyndare och länsstyrelser framgår att överförmyndarnas vanligaste åtgärder vid lämplighetsprövningen av en blivande god man eller förvaltare är kontroll av vederbörande hos kronofogdemyndigheten samt infor- drande av referenser, ibland från två personer. Kontrollen av nya ställföreträdare synes emellertid skilja sig mycket mellan olika över- förmyndare. Medan vissa överförmyndare aktivt begär uppgifter finns det andra som nöjer sig med att den blivande ställföreträdaren på heder och samvete intygar att han inte förekommer i belastnings- registret eller har skulder hos kronofogdemyndigheten. Många över- förmyndare anser att personlig kännedom är en tillräcklig kontroll- åtgärd. En del överförmyndare utför ingen kontroll, om den före- slagne ställföreträdaren är anhörig till den hjälpbehövande. 
 Det finns enligt utredningens mening anledning att betona vikten av att överförmyndaren vid sin lämplighetsprövning verkligen gör en aktiv efterforskning. Hur omfattande denna efterforskning skall vara får avgöras i det enskilda fallet. Om det rör sig om en person som redan har uppdrag som förordnad ställföreträdare och som i sam- band med att han erhöll det uppdraget har fått sin lämplighet kon- trollerad, kan överförmyndaren ofta nöja sig med att konstatera att det tidigare uppdraget fungerar väl. Rör det sig däremot om en från verksamheten okänd person bör överförmyndaren aktivt söka infor- mation om vederbörande. Härvid bör såväl belastningsregister som kronofogdemyndighetens register kontrolleras. Vidare bör det krävas att den tilltänkte ställföreträdaren anger referenspersoner som över- förmyndaren därefter tar kontakt med. 
 Att endast förlita sig på den blivande ställföreträdarens egna upp- gifter om sin lämplighet torde vara en otillräcklig åtgärd. Vidare framstår det som vanskligt att helt underlåta att kontrollera lämplig- heten hos anhöriga till den hjälpbehövande. Även om den anhörige vanligtvis vill göra en insats för sin släkting finns det inte desto mindre talrika fall då anhöriga av olika anledningar är mindre lämp- liga för uppdrag som ställföreträdare, t.ex. på grund av eget miss- bruk, oroväckande svag ekonomi eller stridigheter inom familjen. Det finns med andra ord sällan anledning att behandla anhöriga annorlunda vid lämplighetsbedömningen. 
 Med hänsyn till vad som nu anförts bör regleringen i nuvarande 11 kap. 12 § första stycket föräldrabalken kompletteras så att kravet på aktiva kontrollåtgärder kommer till bättre uttryck. I utredningens förslag till 11 kap. 26 § andra stycket föräldrabalken bör sålunda föreskrivas att innan någon förordnas till god man eller förvaltare 
 799 
  
 Gode mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning 
  
 SOU 2004:112 
  
 skall hans eller hennes lämplighet kontrolleras i den utsträckning som behövs. Även om det formellt är rätten, som i många fall för- ordnar förvaltare eller god man, riktar sig den föreslagna regleringen främst till överförmyndarna, eftersom det är överförmyndarna som bereder ärendena om ställföreträdarskap. Rätten har naturligtvis också ett ansvar för att den föreslagne ställföreträdaren är lämplig för uppdraget, men vanligtvis torde fullgörandet av denna skyldig- het inskränka sig till att granska de uppgifter som överförmyndaren har inhämtat i ärendet. 
  
 13.3 
  
 Rekrytering och utbildning av gode män och förvaltare 
  
 Bakgrund 
 Av den enkätundersökning som utredningen företagit bland över- förmyndare och länsstyrelser under hösten 2002 framgår att flertalet överförmyndare anser att det emellanåt är svårt att finna lämpliga ställföreträdare, särskilt om det rör sig om en mera krävande huvud- man. Överförmyndarens arbete med att rekrytera gode män och förvaltare underlättas emellertid i viss mån av att socialnämnden emellanåt kommer med förslag på ställföreträdare i samband med att den anmäler behov av sådan till överförmyndaren. Det förekom- mer också att den enskilde själv eller hans släktingar kommer med förslag på ställföreträdare i samband med att ansökan om en god man eller förvaltare ges in. I många fall måste emellertid överför- myndaren själv försöka hitta en lämplig person, och det är inte alltid det går att finna någon som är helt lämplig för uppdraget. 
 Såväl gode män och förvaltare som organisationer som företräder de hjälpbehövande har påtalat att kunskapsnivån hos vissa förord- nade ställföreträdare inte är den bästa. Problemen påstås bero på bristande erfarenhet och dålig utbildning i vad ställföreträdaruppdra- get innebär. En del ställföreträdare uppges dessutom ha svårt att be- möta de hjälpbehövande på rätt sätt och vara präglade av ett ålder- domligt sätt att tänka. Av nyss nämnda enkätsvar framgår att mer än hälften av överförmyndarna är av uppfattningen att utbildningen av och stödet till gode män och förvaltare är undermåliga eller i vart fall kan bli bättre. 
 800 
  
 SOU 2004:112 
  
 Gode mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning 
  
 13.3.1 
  
 Nuvarande utbildningsinsatser och annat stöd för gode män och förvaltare 
  
 Kommunernas utbildningsinsatser 
 Av ovan nämnda enkätsvar kan konstateras att kommunernas ambi- tionsnivå beträffande utbildning av förordnade ställföreträdare varie- rar. Den vanligaste insatsen från kommunernas sida är att överför- myndaren håller informationsmöten för nya gode män och förvaltare. Andra vanliga åtgärder är årliga informationsdagar, ofta i samband med ingivande av årsräkning, samt tillhandahållande av litteratur för nya gode män och förvaltare. Några kommuner håller kurser för sina förordnade ställföreträdare i samarbete med något studieförbund eller någon godmansförening. I flera kommuner förekommer emellertid sällan eller aldrig någon utbildning av gode män och förvaltare. Några av dessa kommuner framhåller dock att överförmyndaren står till förfogande för råd och stöd till de förordnade ställföre- trädarna I några kommuner förekommer det att överförmyndaren hänvisar den gode mannen och förvaltaren till utbildning i grann- kommunen eller inom någon godmansförening. 
 Hälften av de tillfrågade kommunerna anser att deras gode män och förvaltare erhåller tillräckligt stöd från kommunens sida. Några efterlyser dock ytterligare utbildning, bl.a. på grund av att psykiatri- reformen har inneburit fler svåra uppdrag. Den andra hälften av de tillfrågade kommunerna anser att dagens utbildningsinsatser är otill- räckliga. Flera kommuner framhåller att det behövs mer resurser för att tillgodose behovet av utbildning och stöd till gode män och för- valtare. 
 Andra utbildningsinsatser för gode män och förvaltare 
 Vid sidan av kommunernas utbildningsinsatser erbjuder godmans- föreningar utbildning och fortbildning för sina medlemmar. God- mansföreningarna utgör vidare en viktig bas för erfarenhetsutbyte mellan de olika medlemmarna. Härigenom kan enskilda ställföre- trädare få råd och stöd av varandra, vilket innebär en avlastning för överförmyndaren. Vissa kommuner ser därför dessa sammanslut- ningar som en värdefull tillgång och lämnar ekonomiskt stöd till den lokala godmansföreningen. 
 Flera frivilligorganisationer är positiva till att vid seminarier och liknande sammankomster sprida kunskap inom sina respektive om- 
 801 
  
 Gode mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning 
  
 SOU 2004:112 
  
 råden till gode män och förvaltare. Någon kommun har också ett samarbete med frivilligorganisationer som ett led i utbildningen av gode män och förvaltare. 
 Utbildning för överförmyndare 
 Svenska Kommunförbundet anordnar vart fjärde år, dvs. direkt efter varje val, en tredagars intensivkurs för nyvalda överförmyndare, leda- möter i överförmyndarnämnd samt tjänstemän. De som har arbetat en tid inom överförmyndarverksamheten erbjuds också denna utbild- ning i mån av plats. Intresset för denna utbildning är mycket stort eftersom det är den enda grundutbildning som riktar sig direkt till överförmyndarverksamheten. 
 Varje år inbjuds länsombud, valda av Föreningen Sveriges Över- förmyndare (FSÖ), till en endagskonferens hos Svenska Kommun- förbundet för genomgång av aktuella frågor och erfarenhetsutbyte. Meningen är att dessa överförmyndare skall vidarebefordra infor- mationen till sina kolleger i länet. 
 Svenska Kommunförbundet har dessutom utbildning som riktar sig till såväl förordnade ställföreträdare som överförmyndare, ibland i samarbete med myndigheter och frivilligorganisationer. Vidare utfärdar förbundet cirkulär i viktigare frågor direkt till överförmyn- darna. 
  
 13.3.2 
  
 En framtida organisation av utbildningsinsatserna för gode män och förvaltare 
  
 Förslag: I förslaget till 11 kap. 21 § föräldrabalken införs i tredje stycket en föreskrift om att överförmyndaren skall ansvara för att gode män och förvaltare erhåller erforderlig utbildning. 
 Samtliga gode män och förvaltare skall ha rätt att erhålla erforderlig utbildning 
 Kollektivet av förordnade ställföreträdare utgörs inte av en homogen grupp personer. I stället varierar utbildning och erfarenhet högst be- tydligt. Advokater som åtar sig ställföreträdaruppdrag har god insikt i föräldrabalkens bestämmelser och annan relevant lagstiftning. En 
 802 
  
 SOU 2004:112 
  
 Gode mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning 
  
 person som inte är juridiskt skolad saknar däremot som regel djupare kunskaper på detta område. Ställföreträdaruppdraget handlar emeller- tid inte enbart om juridik och ekonomi. Många uppdrag som god man och förvaltare förutsätter också att ställföreträdaren har kun- skap om t.ex. sjukdomar, funktionshinder och olika sociala problem. Utredningens förslag att låta gode män mera frekvent agera på andra områden än i dag innebär också särskilda krav på kunskap inom nya områden, t.ex. inom vårdsektorn. Med hänsyn till den stora varia- tionen dels mellan ställföreträdarna personligen, dels mellan upp- dragen med tanke på deras karaktär finns det således behov av såväl grundutbildning som specialutbildning av gode män och förvaltare. 
 En ordning som innebär att samtliga förordnade ställföreträdare vet vad som förväntas av dem och känner till orsakerna bakom be- hovet av ställföreträdarskap i det enskilda fallet utgör en god grund för att huvudmannen får så bra hjälp som möjligt. Att den gode mannen eller förvaltaren känner till vad han skall respektive inte skall göra borgar vidare för ett effektivt utnyttjande av ställföreträdar- skapet. En utbildningsinsats innebär också att trycket på överför- myndaren minskar eftersom han inte behöver ge vägledning åt sina gode män och förvaltare i lika stor utsträckning som i dag. 
 Med hänsyn till vad som nu anförts bör det i föräldrabalken finnas en regel som föreskriver att samtliga gode män och förval- tare skall ha rätt att erhålla erforderlig utbildning för sitt uppdrag. 
 Ansvaret för utbildningen bör ligga på överförmyndaren 
 Att ansvaret för utbildningsfrågor bör falla på överförmyndaren torde vara en okontroversiell lösning. I praktiken är det nämligen överförmyndaren som har att tillse att den som förordnas till god man eller förvaltare klarar av sitt uppdrag. Det ligger således i över- förmyndarens intresse att vid behov anordna utbildning och se till att nödvändig information når de förordnade ställföreträdarna. Det är dessutom lämpligt att utbildningen samordnas i enheter som inte är större än någon eller några kommuner. 
 Även om den föreslagna bestämmelsen i viss mån innebär en kodi- fiering av en redan gällande ordning utgör regeln ett viktigt avstamp i frågan om vem som skall ta initiativ till och samordna utbildnings- insatserna. 
 Det skall redan här framhållas att det inte nödvändigtvis behöver vara överförmyndaren som håller i själva utbildningen. Överförmyn- 
 803 
  
 Gode mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning 
  
 SOU 2004:112 
  
 daren har endast ett övergripande ansvar för att erforderlig utbild- ning kommer till stånd och att den sker med lämpliga mellanrum. 
 Deltagande i utbildning bör inte vara obligatoriskt 
 Bestämmelsen om utbildning av gode män och förvaltare bör vara utformad så att utbildningen är en rättighet för ställföreträdarna. Möjligheten till utbildning kan enligt utredningens uppfattning in- verka positivt på rekryteringen av nya ställföreträdare medan ett tvång däremot kan verka avskräckande. Ett annat skäl till att utbild- ningen bör vara frivillig är de stora skillnaderna i kunskap och erfa- renhet hos de förordnade ställföreträdarna. Alla ställföreträdare be- höver således inte genomgå all utbildning. En advokat och en eko- nom känner normalt redan till de grundläggande reglerna för ställ- företrädarskap och det redovisningsansvar som följer med uppdraget. De behöver därför som regel inte genomgå någon grundläggande ut- bildning, men är kanske hjälpta av en särskild utbildning om t.ex. demenssjukdomar. 
 Trots att utbildningen föreslås vara frivillig finns det emellertid ingenting som hindrar att överförmyndaren uppmanar en förordnad ställföreträdare som visar bristande förmåga att klara av sitt upp- drag att ta del av de utbildningsinsatser som erbjuds. 
 Innehållet i utbildningen 
 Som nämnts ovan kan utbildningsinsatserna lämpligen delas in i å ena sidan en basutbildning som tar sikte på grundläggande frågor om ställföreträdarskap och å andra sidan olika former av special- utbildning. 
 Den grundläggande utbildningen bör klargöra ställföreträdarska- pets innebörd, dvs. den förordnade ställföreträdarens ställning i för- hållande till huvudmannen, överförmyndaren och tredje man. I sam- band härmed bör klargöras vad en god man eller förvaltare kan res- pektive inte kan göra. Inte minst viktigt är att informera om det skadeståndsansvar som följer med uppdraget som god man eller förvaltare. Vidare bör utbildningen fokusera på praktiska problem som kan uppkomma och hur dessa bör lösas. I detta sammanhang bör särskilt betonas utbildning i hur ställföreträdarskapet skall redo- visas, dvs. hur verifikat skall sparas och hur årsräkningar och slut- 
 804 
  
 SOU 2004:112 
  
 Gode mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning 
  
 räkning skall fyllas i. Ett annat viktigt ämne är att klargöra vilka åtgärder som en förordnad ställföreträdare förväntas utföra och där- med dra en gräns mot andra hjälpinsatser från samhällets sida, t.ex. insatser enligt socialtjänstlagen, samt mot sjukvården. 
 Specialutbildningen bör ses som en form av påbyggnadsutbildning eller fortbildning av de förordnade ställföreträdarna. Denna form av utbildning är avsedd att öka kunskaperna och förståelsen hos ställ- företrädarna inom ett visst område. Som antytts ovan kan det handla om närmare information rörande en viss form av ställföreträdarupp- drag, t.ex. ställföreträdarskap för utvecklingsstörda personer eller för ensamkommande flyktingbarn. Utredningens förslag om utökade möjligheter att anlita gode män på bl.a. hälso- och sjukvårdens område innebär ett behov av personer som med ganska kort varsel kan ställa upp för sjuka utan annan ställföreträdare. För dessa per- soner fordras det orienterande utbildning i medicinska angelägen- heter och omhändertagande av människor i olika krissituationer, t.ex. i livets slutskede. Bl.a. behöver den gode mannen kännedom om hur livsslutsdirektiv fungerar. Specialutbildningen kan också ta sikte på viktigare förändringar i familjerättslig eller socialrättslig lag- stiftning. 
 Grundutbildningen för förordnade ställföreträdare kan göras mycket omfattande. Det är därför viktigt, inte minst av kostnadsskäl, att utbildningen hålls inom rimliga ramar. För grundutbildningen bör finnas någon form av kursplan som anger hur många timmar som totalt skall anslås och vilka moment som skall rymmas inom dessa timmar. Som kommer att framgå nedan föreslår utredningen att länsstyrelserna får till uppgift att ta fram en förteckning över de moment som bör finnas med i grundutbildningen. Överförmynda- ren kan sedan med ledning av denna förteckning utarbeta en läro- plan för kommunens gode män och förvaltare. Hur många timmar som totalt bör anslås till grundutbildning bör vara kommunens sak att bestämma. Likaså bör kommunen själv besluta huruvida utbild- ningen skall bedrivas under kvällstid, dagtid eller som internat. 
 Vad gäller specialutbildningarna bör länsstyrelserna dels se över vilka områden som lämpar sig för denna form av vidareutbildning, dels beskriva vilka moment som bör tas upp i utbildningen. 
 805 
  
 Gode mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning 
  
 SOU 2004:112 
  
 Utbildningens genomförande 
 Grundutbildningen av gode män och förvaltare bör åtminstone del- vis ske i föreläsnings- och seminarieform för att det skall finnas till- fälle till diskussion och frågor. Inför dessa föreläsningar och semina- rieövningar är det lämpligt att ställföreträdarna erhåller någon form av inläsningsmaterial. I dag finns t.ex. flera böcker som ur ett prak- tiskt perspektiv behandlar godmanskap och förvaltarskap. Överför- myndaren kan naturligtvis själv ta fram lämpligt undervisnings- material om han finner det lämpligare. 
 Som nämnts ovan är det inte nödvändigtvis överförmyndaren som skall hålla i utbildningen av gode män och förvaltare. Överförmyn- daren kan t.ex. låta en kommunjurist handha utbildningen eller anlita något studieförbund. Beträffande specialutbildningen kan det vara lämpligt att vidtala någon frivilligorganisation eller en god man med särskild kunskap inom det aktuella området. 
 Samarbete med olika intresseorganisationer och mellan kommuner 
 Överförmyndarens utbildningsinsatser är inte avsedda att ersätta det arbete som sker inom godmansföreningarna och frivilligorganisatio- ner, t.ex. FUB. Det erfarenhetsutbyte som sker inom dessa samman- slutningar är ett mycket viktigt komplement till grundutbildningen. Oerfarna ställföreträdare kan i en godmansförening under informella former utveckla ett kontaktnät och få goda råd. Som framgått ovan kan godmansföreningarna och frivilligorganisationerna vara en viktig avlastning för överförmyndaren då mycket av erfarenhetsutbytet kan ersätta den rådgivning som överförmyndaren annars måste tillhan- dahålla. Medlemmar i ovan nämnda sammanslutningar kan även komma i fråga som lärare i samband med de utbildningsinsatser som överförmyndaren tar initiativ till. 
 Även om det är överförmyndaren som ansvarar för utbildningen av de gode männen och förvaltarna i sin kommun finns det inget som hindrar att flera kommuner går samman och utarbetar en gemensam läroplan och anordnar utbildning för kommunernas för- ordnade ställföreträdare. Ett sådant samarbete över kommungrän- serna kan vara nödvändigt för mindre kommuner med ett för litet underlag av ställföreträdare. Hanteringen av utbildningsfrågor kan vara ett skäl för kommunerna att inrätta gemensamma nämnder eller kommunalförbund, se avsnitt A 6.2, men även där sådana samman- 
 806 
  
 SOU 2004:112 
  
 Gode mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning 
  
 slutningar inte förekommer innebär samarbetet över kommungrän- serna effektivitetsvinster och kostnadsbesparingar. 
 Kostnadsaspekter 
 Utbildningsinsatser för förordnade ställföreträdare utgör naturligt- vis en kostnad för kommunerna. Det skall dock framhållas att fler- talet kommuner redan i dag anslår medel till utbildning av sina gode män och förvaltare. Det handlar således inte om en kostnad som kommunerna tidigare inte har haft eller inte bort ha budgeterat för. Hur stora kostnaderna blir beror på kommunens ambitionsnivå och möjligheterna till samarbete med frivilligorganisationer och andra kommuner. Utredningens förhoppning är att kommunerna inte skall drabbas av större utgifter än i dag till följd av de förslag som läggs fram i fråga om utbildning av förordnade ställföreträdare. 
 Samarbete mellan flera kommuner i den ena eller andra formen innebär stordriftsfördelar, dvs. kostnaderna för föreläsare och in- köp/framtagning av utbildningsmaterial kan delas på flera över- förmyndare. Genom att man anlitar t.ex. en jurist på överförmyn- darens kansli behöver inte nödvändigtvis extern personal användas. Det undervisningsarbete som går åt av kommunjuristens arbetstid kan sannolikt åtminstone delvis sparas in genom att överförmynda- rens kansli inte behöver stå till tjänst med rådgivning i lika stor ut- sträckning som i dag. 
 Aktörer som kommer i kontakt med gode män och förvaltare i olika sammanhang kan ha ett intresse av att nå ut med information till dessa ställföreträdare. Det kan sålunda vara idé för överförmyn- daren att höra efter om t.ex. frivilligorganisationer och banker har intresse av att erbjuda information/utbildning inom ramen för över- förmyndarens utbildningsverksamhet. 
  
 13.3.3 
  
 Länsstyrelsens roll i utbildningsfrågor 
  
 Förslag: I förslaget till 19 kap. 18 § andra stycket föräldrabalken införs en bestämmelse om att länsstyrelserna skall tillse att ut- bildningen av överförmyndare är tillfredsställande. Länsstyrel- serna bör utarbeta riktlinjer för vilka moment som utbildningen av gode män och förvaltare bör innehålla. 
 807 
  
 Gode mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning 
  
 SOU 2004:112 
  
 Vad gäller länsstyrelsernas framtida roll har denna behandlats i av- snitt A 7. Nedan följer en närmare utveckling av tankarna om läns- styrelsernas uppgifter i utbildningsfrågor. 
 Länsstyrelsen skall enligt förslaget till 19 kap. 18 § föräldrabalken utöva tillsyn över överförmyndarnas och överförmyndarnämndernas tillämpning av föräldrabalken. Länsstyrelsen skall dessutom bl.a. se till att utbildningen av överförmyndarna, ledamöterna i överförmyn- darnämnderna och ersättare är tillfredsställande. I tillsynen bör ingå granskning av överförmyndarens utbildningsinsatser för de förord- nade ställföreträdarna. Vid utövandet av tillsynen bör länsstyrelsen bl.a. ta del av den läroplan som kommunen har upprättat och vid behov komma med synpunkter på hur denna kan förbättras eller förändras. 
 Som framhållits ovan bör länsstyrelserna utöver sin tillsynsverk- samhet lämna rådgivande synpunkter på vilka moment som lämpli- gen kan ingå i utbildningen av gode män och förvaltare. Dessa syn- punkter bör sedan vara vägledande för överförmyndarna i samband med att de utformar de kommunala kursplanerna. 
 Formellt ansvarar varje länsstyrelse (om regional samordning mellan länsstyrelserna, se avsnitt A 7.4) inom respektive geograf- iska område för att riktlinjer om utbildning utfärdas till överförmyn- darna. Vid utarbetandet av riktlinjer för utbildningen av gode män och förvaltare bör emellertid länsstyrelserna samlas under ledning av en länsstyrelse, enligt vad som förut har förordats Länsstyrelsen i Stockholms län, där det förslagsvis kan skapas en särskild kommitté med representanter från de övriga länsstyrelserna som ansvarar för utbildningsfrågorna. Utarbetandet av dessa riktlinjer innebär initialt vissa ansträngningar för länsstyrelserna. Därefter torde arbetet främst bestå i revision av riktlinjerna samt bevakning och samord- ning av information rörande bl.a. ny lagstiftning, resultat av länssty- relsernas egen tillsynsverksamhet och uttalanden av t.ex. JO. Denna information bör på lämpligt sätt distribueras till landets överförmyn- dare och andra intressenter, t.ex. godmansföreningar. 
 En anknytande fråga är om länsstyrelserna skall ha någon sär- skild roll vid utbildningen av överförmyndare. Enligt utredningens uppfattning bör i förslaget till 19 kap. 18 § andra stycket föräldra- balken framgå att länsstyrelserna skall se till att kunskapsnivån hos överförmyndarna är tillfredsställande, men inte att länsstyrelserna har huvudansvaret för utbildningen av överförmyndare på samma sätt som överförmyndarna har utbildningsansvaret för sina gode män och förvaltare. I stället bör det, som i dag, vara överförmyn- 
 808 
  
 SOU 2004:112 
  
 Gode mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning 
  
 darens eller överförmyndarnämndens ansvar att sörja för att berörd personal erhåller nödvändig utbildning och fortbildning. 
 Däremot bör länsstyrelserna bistå med råd om uppläggning och samarbete, gärna tillsammans med Svenska Kommunförbundet. Kontroll bör ske av att utbildning kommer till stånd, där det behövs. Redan nu förutsätts i 19 kap. 9 § föräldrabalken att länssty- relserna skall kontrollera överförmyndarens kompetens och i värsta fall starta ett förfarande för entledigande. Frågan om lagreglering av kompetenskraven på överförmyndare har behandlats i avsnitt A 6. Den omständigheten att länsstyrelserna inte har det direkta ansva- ret för utbildningen av överförmyndare hindrar naturligtvis inte att personal från länsstyrelserna aktivt deltar i undervisningen av över- förmyndare. Det kan antas att kommunerna, liksom hittills, i stor utsträckning anlitar Svenska Kommunförbundet och dess länsavdel- ningar i utbildningen. Det finns naturligtvis inget som hindrar att utbildningen av överförmyndare utförs av studieförbund eller hög- skola. I sammanhanget kan nämnas att Högskolan Dalarna under år 2005 avser att ge en kurs om 20 poäng i överförmyndarjuridik. Utbildningen riktar sig till personal inom överförmyndarorganisa- tionen. 
  
 13.3.4 
  
 Rekrytering av gode män och förvaltare 
  
 En allt större befolkningsandel med äldre människor kommer, som förut har framhållits, inom en snar framtid att innebära en ökad ansträngning för den medicinska och sociala äldrevården och för överförmyndarverksamheten. Vad gäller den senare verksamheten kommer det sannolikt att uppstå ett behov av i vart fall fler gode män framöver. Som framgått tidigare föreslår utredningen flera alter- nativ till gode män och förvaltare, nämligen framtidsfullmäktige, vårdombud och inte minst anhöriga. Genom dessa nya aktörer är förhoppningen att parera ökningen av behov av förordnade ställföre- trädare eller rentav minska detta, jämfört med nuläget. Likväl måste rekryteringen av gode män och förvaltare uppmärksammas. 
 Som framgått ovan upplever flera överförmyndare redan i dag att det är svårt att rekrytera tillräckligt många kompetenta ställföre- trädare. Det är därför angeläget att undersöka vad som kan göras för att i framtiden kunna säkra tillgången på förordnade ställföreträdare. 
 Enligt utredningens mening måste lösningen på problematiken sökas i en kombination av flera åtgärder. För det första måste insti- 
 809 
  
 Gode mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning 
  
 SOU 2004:112 
  
 tuten god man och förvaltare utnyttjas på ett optimalt sätt. För det andra måste man se hur uppdrag som förordnad ställföreträdare kan göras mer attraktiva för att locka fler personer att bli god man eller förvaltare 
 Ett optimalt utnyttjande av instituten god man och förvaltare bygger på att de förordnade ställföreträdarna vet vad som förväntas av dem, dvs. att de känner till vad de skall och inte skall göra. Det är bl.a. angeläget att se till att gode män och förvaltare inte behöver utföra uppgifter som ankommer på t.ex. personliga assistenter eller kontaktpersoner, se avsnitt B 1.2. Den tid som läggs ner på sysslor som inte omfattas av godmanskapet kan i stället användas till ytter- ligare ställföreträdaruppdrag. En förutsättning för att detta skall fun- gera är att samtliga gode män och förvaltare genom en grundutbild- ning får undervisning i vad det innebär att vara god man eller för- valtare. 
 När det gäller möjligheterna att öka attraktionskraften hos upp- drag som god man och förvaltare måste uppdragens ideella karaktär betonas. Drivkraften hos den som vill bli förordnad ställföreträdare måste till stor del bygga på en vilja att göra en insats för en be- hövande medmänniska. Genom att överförmyndaren tillhandahåller organiserad utbildning kan ställföreträdaruppdrag sannolikt göras mer lockande och även innebära ett mervärde för ställföreträdaren personligen. Ett utvecklat samarbete mellan överförmyndarna och olika frivilligorganisationer kan skapa en viktig rekryteringsbas för gode män och förvaltare. En höjning av ställföreträdararvodena eller förmånligare skatteregler innebär naturligtvis att fler personer lockas till uppdrag som god man eller förvaltare, men medför samtidigt ökade kostnader för såväl den hjälpbehövande som kommunerna. När det gäller ersättning till förordnade ställföreträdare och över- väganden i detta avseende hänvisas till kapitel B 14. 
 Sammanfattningsvis är det utredningens uppfattning att organise- rade utbildningsinsatser är väsentligt för att man skall kunna garantera kvalificerade ställföreträdare i framtiden. Utbildningen i sig kan vi- dare vara en viktig faktor för att attrahera fler personer till uppdrag som god man eller förvaltare. För att locka fler personer till ställföre- trädaruppdrag fordras sannolikt också ett aktivt marknadsförande av uppdragen, t.ex. genom kontakter med frivilligorganisationer och genom annonsering i massmedia. Inrättandet av förvaltarenheter samt utredningens förslag om nya former av ställföreträdarskap kan innebära en viss lindring av trycket på överförmyndaren att sörja för rekryteringen av förordnade ställföreträdare. 
 810 
  
 SOU 2004:112 
  
 Gode mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning 
  
 13.4 
  
 Huvudmannens möjlighet att komma till tals och utöva inflytande vid anordnande av ställföreträdar- skap och vid val och byte av god man eller förvaltare 
  
 Bakgrund 
 Enligt nuvarande 11 kap. 4 § första stycket föräldrabalken fordras en beslutskompetent huvudmans samtycke till att en god man utses för honom. Det finns dock inget uttryckligt krav på att den hjälpbe- hövande också skall samtycka till vem som förordnas till god man. I nuvarande 11 kap. 16 § första stycket föräldrabalken föreskrivs emellertid att i ett ärende om förordnande av god man eller förvaltare för någon som har fyllt 16 år skall rätten eller överförmyndaren ge denna person tillfälle att yttra sig, om det kan ske. På så sätt ges den enskilde möjlighet att också avge synpunkter på vem som utses till ställföreträdare. Enligt 11 kap. 16 § andra stycket föräldrabalken kan det även bli aktuellt att höra den enskilde muntligen. 
 I nuvarande 11 kap. 20 § första stycket föräldrabalken föreskrivs att en god man eller förvaltare, som gör sig skyldig till missbruk eller försummelse vid utövandet av sitt uppdrag eller som kommer på ekonomiskt obestånd och på grund av detta är olämplig för upp- draget eller som av någon annan orsak inte längre är lämplig att inneha uppdraget, skall entledigas. Beslut om entledigande fattas av överförmyndaren. Enligt paragrafens andra stycke får överförmyn- daren interimistiskt entlediga en god man eller förvaltare som avses i första stycket, om dröjsmål skulle medföra fara för den hjälp- behövande. 
 I nuvarande 11 kap. 21 § föräldrabalken anges genom en hänvis- ning till 11 kap. 15 § föräldrabalken vem som kan ansöka om ent- ledigande av en god man eller förvaltare, nämligen förmyndare, den hjälpbehövande själv, om han har fyllt 16 år, samt hans eller hennes make eller sambo och närmaste släktingar. Utöver den personkrets som anges i 11 kap. 15 § föräldrabalken får en ansökan om entledi- gande göras av den gode mannen eller förvaltaren. 
 811 
  
 Gode mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning 
  
 SOU 2004:112 
  
 13.4.1 
  
 Den enskildes inflytande vid valet av gode män och förvaltare 
  
 Förslag: I förslaget till 11 kap. 21 § första stycket föräldrabalken föreskrivs att den person som den enskilde föreslår som god man eller förvaltare skall utses till ställföreträdare under förutsättning att denne uppfyller lämplighetskraven och är villig att åta sig upp- draget. 
 Från vissa intresseorganisationer för hjälpbehövande har framförts synpunkter på att den enskildes inflytande vid bl.a. utseendet och entledigandet av en god man eller förvaltare bör stärkas. Det fram- hålls i samband härmed att det bör vara en utgångspunkt att sam- hällets hjälpinsatser bygger på respekt för den enskildes självbestäm- manderätt och integritet samt att han eller hon i största möjliga utsträckning skall ges inflytande och medbestämmande. Det finns sålunda regler om att den hjälpbehövande skall samtycka till att en god man förordnas för honom, om den förres tillstånd tillåter det, men inte något motsvarande krav på samtycke till vem som utses till god man eller förvaltare. När det gäller frågor om entledigande av gode män eller förvaltare har en del intresseorganisationer den upp- fattningen att det i dag krävs mycket starka skäl för att få en ställ- företrädare Hawkins. Det finns emellertid, hävdas det, vardagliga situationer som kan leda till att den enskilde blir missnöjd med sin gode man eller förvaltare för att denne inte respekterar den enskildes självbestämmanderätt eller önskemål. Som exempel nämns rätten att välja tidning, att köpa en viss sorts kläder och att få åka på semester. Andra fall där hjälpbehövande känner sig överkörda av sin ställföre- trädare kan röra rätten att få flytta till en annan bostad eller bo till- sammans med sin make/sambo. Oenigheter av ovan nämnda slag mellan den enskilde och hans ställföreträdare leder sällan till att en god man eller förvaltare entledigas trots att misshälligheterna ofta får förödande konsekvenser för den enskildes förtroende för ställ- företrädaren. Det är därför, menar man, angeläget att vikten av ställ- företrädarnas respekt för den enskilde lyfts fram i lagstiftningen. 
 Det kan måhända uppfattas som ologiskt att en beslutsför huvud- man skall samtycka till att ett godmanskap anordnas enligt nuva- rande 11 kap. 4 § föräldrabalken, men inte till vem som utses till god man. Som framgått ovan är det emellertid lagstiftarens intention att den enskildes rätt till medbestämmande i frågan om vem som utses till god man skall tas tillvara genom den föreskrift om kommu- 
 812 
  
 SOU 2004:112 
  
 Gode mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning 
  
 nikation som framgår av nuvarande 11 kap. 16 § föräldrabalken. Mot detta kan invändas att en möjlighet för den enskilde att yttra sig inte väger lika tungt som det inflytande ett krav på samtycke inne- bär. 
 Det är en grundläggande tanke att samhällets hjälpinsatser skall grunda sig på respekten för den enskilde. Kravet på samtycke i nu- varande 11 kap. 4 § föräldrabalken till att godmanskap anordnas bygger på uppfattningen att ett godmanskap innebär en viss in- skränkning av den enskildes integritet och självbestämmande. Efter- som den enskilde har kvar sin rättsliga handlingsförmåga synes det självklart att han, om hans tillstånd tillåter det, skall lämna sitt sam- tycke till åtgärden. Även om det i nyss nämnda paragraf inte upp- ställs något krav på samtycke i frågan om vem som utses till god man, är det utredningens uppfattning att kravet på kommunikation i nuvarande 11 kap. 16 § föräldrabalken innebär goda möjligheter för den enskilde att motsätta sig att en viss person förordnas till god man. Kommunikationsskyldigheten omfattar förutom den hjälpbe- hövande också hans anhöriga, vilket innebär ytterligare möjlighet att få in synpunkter på den som föreslås bli god man. I praxis torde också överförmyndaren i allmänhet respektera ett önskemål från den enskilde eller dennes anhöriga om att få en särskild person som god man eller förvaltare. 
 Ett krav på den enskildes samtycke också i frågan om vem som skall utses till god man skulle sannolikt inte få någon större bety- delse i praktiken. Ett yttrande från en hjälpbehövande som på goda grunder motsätter sig att en viss person förordnas till god man för honom torde nämligen väga mycket tungt i förordnandefrågan. Vi- dare kan ett krav på samtycke i frågan om vem som skall utses till god man innebära en risk för låsning i ställföreträdarfrågan. Det kan nämligen hända att den hjälpbehövande i och för sig samtycker till att en god man förordnas, men därefter, utan något skäl, motsätter sig de förslag som lämnas av överförmyndaren. Detta skulle i för- längningen kunna leda till att det blir omöjligt att anordna ett god- manskap. Oftast torde emellertid en hjälpbehövande som motsätter sig överförmyndarens förslag till god man ha starka önskemål om att få en annan person förordnad till god man för sig. Enligt utredningens mening synes därför ett alternativ till krav på sam- tycke vara att det i 11 kap. 21 § första stycket föräldrabalken före- skrivs att den person som den hjälpbehövande föreslår som god man skall utses under förutsättning att denne är villig att åta sig uppdraget och i övrigt uppfyller lämplighetskraven. Denna lösning 
 813 
  
 Gode mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning 
  
 SOU 2004:112 
  
 är att föredra av flera skäl. För det första innebär den en smidigare hantering av frågan om godmanskap än att ett krav på samtycke uppställs. För det andra tvingas en domstol eller en överförmyndare som avser att gå emot den enskildes förslag på god man att redovisa sina skäl härför, något som inte är självklart med nuvarande ut- formning. 
 Anordnande av förvaltarskap förutsätter inte något samtycke från den enskildes sida. Detta hindrar emellertid inte att den enskilde kan ha synpunkter på vem som utses till förvaltare. Kommunikations- skyldigheten i nuvarande 11 kap. 16 § föräldrabalken och i förslaget till 11 kap. 26 och 27 §§ föräldrabalken omfattar ju för övrigt även den som avses med en ansökan om förvaltarskap. 
  
 13.4.2 
  
 Den enskildes möjlighet att byta god man eller förvaltare 
  
 Enligt nuvarande 11 kap. 20 § föräldrabalken skall en god man eller förvaltare som gör sig skyldig till missbruk eller försummelse vid utövandet av sitt uppdrag eller kommer på ekonomiskt obestånd och på grund härav är olämplig för uppdraget entledigas. En god man eller förvaltare kan även entledigas om han av någon annan orsak inte längre är lämplig att inneha uppdraget. En sådan orsak behöver inte hänföras till den gode mannens eller förvaltarens personliga egen- skaper utan kan stå att finna i omständigheter av annan art. Sam- arbetssvårigheter och djupgående meningsskiljaktigheter mellan den gode mannen och huvudmannen kan mycket väl vara ett skäl för att entlediga den gode mannen från uppdraget och utse någon annan i hans ställe. Däremot torde inte enstaka triviala åsiktsskillnader vara ett skäl att entlediga en god man eller förvaltare. Det kan nämligen inte anses vara ett önskvärt scenario att en god man eller förvaltare byts ut annat än i de fall det finns en reell konflikt av någon tyngd. Därmed är inte sagt att en enstaka händelse inte skulle kunna kon- stituera en konflikt som innebär att den enskildes begäran om ent- ledigande är berättigad. Omvänt kan ett långvarigt missnöje från den enskildes sida med den gode mannens arbete innebära att skäl för ett entledigande föreligger, trots att missnöjet inte rör några allvarli- gare saker. Det får i detta sammanhang inte glömmas bort att det i ställföreträdarskapets natur ligger en skyldighet för den gode man- nen eller förvaltaren att se till enskildes bästa och verka för att dennes medel används på bästa sätt. Detta kan leda till att ställföre- 
 814 
  
 SOU 2004:112 
  
 Gode mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning 
  
 trädaren inte delar den enskildes uppfattning om nyttan av att t.ex. köpa en viss sak. 
 I de synpunkter som framförts från intresseorganisationer för bl.a. funktionshindrade ligger ett önskemål om att förändra 11 kap. 20 § föräldrabalken så att det blir enklare att entlediga de ställ- företrädare som inte respekterar den enskildes vilja. Som fram- hållits ovan är det viktigt att samhällets hjälpinsatser bygger på en respekt för den enskilde. Den gode mannen måste således vara ly- hörd för den enskildes önskemål och får inte ignorera dennes syn- punkter. Dessa åligganden får anses rymmas i det portalstadgande som finns i 12 kap. 3 § föräldrabalken samt i föreskriften i 12 kap. 7 § föräldrabalken om skyldighet för ställföreträdaren att samråda med huvudmannen och dennes anhöriga. Som framgått i avsnitt B 5.3.1 föreslår utredningen vissa ändringar av 12 kap. 3 och 4 §§ föräldra- balken i syfte att ytterligare betona hänsynen till den enskildes in- ställning. Den enskildes vilja är för övrigt i allra högsta grad av betydelse om det rör sig om ett godmanskap, se nuvarande 11 kap. 5 § föräldrabalken. Däremot kan det ibland, när samtycke inte krävs, vara ofrånkomligt att ställföreträdaren måste företa åtgärder som inte står helt i överensstämmelse med den hjälpbehövandes vilja. Detta behöver emellertid inte innebära att ställföreträdaren saknar respekt för den enskilde och dennes önskemål. 
 Av utredningens enkätundersökning bland överförmyndare och länsstyrelser framgår att det finns en stor lyhördhet för den hjälp- behövandes önskemål om att få byta god man. Samarbetssvårigheter accepteras av många överförmyndare som skäl för byte, under förutsättning att sådana byten inte sätts i system av den hjälpbehö- vande. Flera överförmyndare uppgav i enkäten att de först försöker förbättra samarbetet mellan den hjälpbehövande och den förordnade ställföreträdaren innan ett byte blir aktuellt. 
 Godmanskap bygger i princip på frivillighet, och det är därför svårt för överförmyndaren att vägra att gå den hjälpbehövande till mötes vid en begäran om byte av god man. En hjälpbehövande som inte får gehör för sin begäran om byte av god man kan nämligen svara med att begära att godmanskapet skall upphöra, se nuvarande 11 kap. 19 och 21 §§ föräldrabalken. Om han saknar insikt i sin situation, kan begäran komma att avslås. Bedöms den enskilde vara ur stånd att sköta sina ekonomiska angelägenheter kan överför- myndaren ansöka om förvaltarskap för den enskilde. I annat fall är alternativet att den enskilde står utan hjälp. Restriktiviteten hos vissa överförmyndare mot upprepade byten är dock förståelig med 
 815 
  
 Gode mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning 
  
 SOU 2004:112 
  
 hänsyn till svårigheterna att finna ersättare till den gode man som begärs utbytt. 
 Enligt nuvarande 11 kap. 21 § föräldrabalken får ansökan om entledigande av en god man eller förvaltare göras av den som för- ordnandet avser och av hans anhöriga samt av överförmyndaren. Det faktum att framförallt anhöriga till den hjälpbehövande kan väcka frågan om byte av ställföreträdare utgör enligt utredningens mening en viktig garanti för att en enskild som har svårt att uttrycka sig inte hamnar helt i händerna på en ställföreträdare som han är missnöjd med. Vidare har överförmyndaren en skyldighet att på eget initiativ entlediga en olämplig ställföreträdare, om han vid sin tillsyn eller annars uppmärksammas på missförhållanden. För att överförmynda- ren skall kunna ingripa är det med andra ord viktigt att han upp- märksammas på brister i ställföreträdarens utförande av sitt uppdrag, jfr vad som sagts i avsnitt A 3.4 i ämnet. 
 Utredningen finner med hänsyn till vad som anförts ovan att nuvarande lagstiftning bygger på att den enskildes vilja så långt möj- ligt skall respekteras av en god man eller förvaltare. Misshälligheter av sådant slag som anförs till stöd för en förändring av nuvarande ordning torde, med de förtydliganden som gjorts ovan, redan i dag kunna ligga till grund för ett entledigande av en god man eller förval- tare. Med hänsyn härtill och till de skäl som trots allt kan åberopas till stöd för att byte av ställföreträdare inte bör komma till stånd utan vidare föreslår inte utredningen någon förändring av inne- hållet i nuvarande 11 kap. 20 § föräldrabalken. 
  
 13.4.3 
  
 Den enskildes möjlighet att komma till tals vid anordnande av godmanskap och förvaltarskap 
  
 Förslag: I förslaget till 11 kap. 26 § första stycket föräldrabalken behandlas rättens och överförmyndarens skyldighet att låta den enskilde yttra sig. I det aktuella lagrummet, som delvis motsvarar nuvarande 11 kap. 16 § första stycket klargörs att bestämmelsen är avsedd att tillämpas både vid anordnande av ställföreträdarskap och vid förordnande av ställföreträdare. Rätten eller överförmyn- daren skall låta den enskilde yttra sig, om det kan ske. Den en- skildes ålder har härvid, till skillnad från vad som gäller i dag, ingen självständig betydelse. 
 I förslaget till 11 kap. 27 § andra stycket föräldrabalken införs en regel som föreskriver att rätten alltid skall hålla muntlig för- 
 816 
  
 SOU 2004:112 
  
 Gode mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning 
  
 handling i ärenden om anordnande av godmanskap enligt förslag- et till 11 kap. 2 § föräldrabalken eller förvaltarskap, om den en- skilde begär det. 
 Regleringen i 20 kap. 2 § andra stycket och 20 kap. 2 a § föräldrabalken flyttas till 11 kap. och återfinns där i 11 kap. 40 respektive 41 §§. 
 I förslaget till 11 kap. 40 § första stycket föräldrabalken före- skrivs att om det inte är obehövligt skall en god man förordnas för den enskilde i ärende om anordnande eller utvidgning av god- manskap enligt (förslaget till) 11 kap. 2 § då den enskilde uppen- barligen inte förstår vad saken gäller. 
 Den enskildes rätt att yttra sig 
 Enligt nuvarande 11 kap. 16 § första stycket föräldrabalken skall rätten eller överförmyndaren i ärenden om förordnande av god man eller förvaltare för någon som har fyllt sexton år ge denna person möjlighet att yttra sig, om det kan ske. Enligt utredningens mening synes begreppet förordnande av god man eller förvaltare i detta sammanhang också innefattar begreppet anordnande av godmanskap eller förvaltarskap. Kommunikationsskyldigheten måste ju under alla förhållanden gälla både behovet av ställföreträdare och inte endast vem som bör komma i fråga för ett sådant uppdrag. För att undvika missförstånd bör det i förslaget till 11 kap. 26 § första stycket för- äldrabalken göras en distinktion mellan förordnande av ställföreträ- dare respektive anordnande av ställföreträdarskap. 
 Skyldigheten att låta den enskilde yttra sig begränsas i dag till att avse personer som har fyllt 16 år. Enligt utredningens uppfattning synes en sådan avgränsning vara mindre lämplig. Barn som är yngre än 16 år kan mycket väl ha synpunkter som bör inhämtas, t.ex. på vem som bör utses till god man för det. Utredningen föreslår mot bakgrund härav att  
 16-årsgränsen 
  avskaffas. Därmed är inte sagt att alla barn skall höras i frågor rörande ställföreträdarskap. Detta får i stället avgöras utifrån frågans komplexitet och barnets mognad. Ut- trycket om det kan ske tar således sikte också på situationer där det med hänsyn till barnets låga ålder eller bristande mognad inte framstår som meningsfullt att låta det yttra sig. 
 817 
  
 Gode mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning 
  
 SOU 2004:112 
  
 Muntlig förhandling 
 I artikel 12 i Europarådets rekommendation om det rättsliga skyddet för hjälpbehövande vuxna anges att det i samband med hjälpinsatser för den enskilde bör finnas erforderliga tillvägagångs- sätt för att efterforska och bedöma den enskildes (mentala) förmåga. Vidare föreskrivs att hjälpinsatser som inskränker den enskildes rättshandlingsförmåga inte bör vidtas med mindre den som beslutar om åtgärden har träffat den enskilde eller anser sig ha en god uppfattning om den enskildes tillstånd. Därutöver bör det finnas ut- redning (om den enskildes tillstånd) som är aktuell från åtminstone en person som är sakkunnig på området. I artikel 13 föreskrivs att den enskilde alltid bör ha rätt att bli hörd muntligen i alla ärenden som kan påverka hans rättshandlingsförmåga. 
 Utredningen har under sommaren 2003 genomfört en undersök- ning bland tjugo utvalda tingsrätter för att undersöka bl.a. hur van- ligt det är att tingsrätterna håller muntlig förhandling i ärenden om anordnande av godmanskap eller förvaltarskap. Av svaren framgår att det är mycket ovanligt att muntlig förhandling hålls i ärenden om anordnande av godmanskap, medan det däremot synes vara regel att så sker då det är fråga om förvaltarskap. Anledningen till att muntlig förhandling inte hålls vid anordnande av godmanskap är att den hjälpbehövande som regel själv är sökande eller har medgett en ansökan om godmanskap. En annan orsak till att muntlig förhand- ling inte hålls är att den hjälpbehövandes tillstånd är sådant att han eller hon uppenbarligen inte förstår vad saken gäller. Flera tingsrätter framhåller att godmanskap bygger på frivillighet, vilket innebär att det inte blir aktuellt att ansöka om sådant ställföreträdarskap för det fall den enskilde motsätter sig att god man förordnas för honom och hans tillstånd inte är sådant att han uppenbarligen inte förstår vad saken gäller. Några tingsrätter uppger att muntlig förhandling alltid hålls när det finns anledning att betvivla att den enskilde verk- ligen har samtyckt till godmanskap eller i de sällsynta fall då den enskilde har bestritt en ansökan om godmanskap och hans tillstånd inte hindrar att han hörs inför rätten. 
 När det gäller ärenden om förvaltarskap synes praxis i Sverige stå i överensstämmelse med Europarådets rekommendationer. Vad gäller ärenden om godmanskap synes den vanligaste handläggningsformen vara skriftlig. Det kan därför hävdas att denna ordning skulle stå mindre väl i överensstämmelse med Europarådets rekommendationer. Utredningen är emellertid av uppfattningen att så inte är fallet. Ett 
 818 
  
 SOU 2004:112 
  
 Gode mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning 
  
 godmanskap inkräktar visserligen på huvudmannens personliga sfär på så sätt att en utomstående person träder in och utför rättshand- lingar på den enskildes vägnar. En person med god man kan emeller- tid företa vilka handlingar som helst trots godmanskapet. Det är alltså inte fråga om att inskränka den enskildes rättshandlingsför- måga; att denna kan vara begränsad beror på faktiskt föreliggande funktionsnedsättning av psykisk art. Vidare synes de flesta god- manskap anordnas med den hjälpbehövandes samtycke. Det kan naturligtvis hävdas att ett samtycke kan vara framtvingat och att en muntlig förhandling skulle kunna avslöja sådana situationer. Efter- som godmanskap bygger på frivillighet kan emellertid en person som anser att ett godmanskap har anordnats mot hans eller hennes vilja begära att detta skall upphöra, varvid det naturligtvis kan bli aktuellt att i stället anordna förvaltarskap för den enskilde. Skulle domstolen betvivla att ett samtycke är äkta, hålls det med all sannolikhet en muntlig förhandling för att klarlägga förhållandena. Till sist skall framhållas att domstolen har en skyldighet att se till att ärenden om ställföreträdarskap blir ordentligt utredda. Det torde sålunda aldrig förekomma att en domstol anordnar ställföreträdar- skap utan den enskildes samtycke med mindre det finns tillfreds- ställande utredning om den enskildes tillstånd, som regel alltid ett läkarintyg. Med hänsyn till vad som nu anförts anser utredningen att regleringen i nuvarande 11 kap. 16 § andra stycket föräldra- balken redan i dag torde stå i överensstämmelse med Europarådets rekommendationer om behandling av icke beslutsföra. 
 Även om regleringen i 11 kap. 16 § andra stycket föräldrabalken i sin nuvarande utformning uppfyller Europarådets rekommendation finns det anledning att överväga om regleringen kan göras ännu bättre i syfte att stärka den enskildes möjlighet att komma till tals i frågor om anordnande av ställföreträdarskap och förordnande av för- valtare eller god man enligt förslaget till 11 kap. 2 § föräldrabalken. 
 Som framgått ovan är huvudregeln i nuvarande 11 kap. 16 § andra stycket föräldrabalken att rätten skall höra den enskilde muntligen i ett ärende om anordnande av förvaltarskap eller godmanskap enligt nuvarande 11 kap. 4 § föräldrabalken. De undantag som görs från denna huvudregel motiveras av att det inte tjänar något till eller är skadligt för den enskilde att det hålls muntlig förhandling eller av att det med hänsyn till omständigheterna är onödigt att höra den enskilde muntligen. Risken för att den enskilde skulle lida någon rättsförlust till följd av att han inte blir hörd muntligen i ett ärende om anordnande av ställföreträdarskap är med nuvarande utformning 
 819 
  
 Gode mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning 
  
 SOU 2004:112 
  
 liten. Den enskildes möjlighet att komma till tals skulle emellertid kunna stärkas ytterligare genom att det i 11 kap. föräldrabalken in- förs en föreskrift om att den enskilde alltid har rätt till muntlig för- handling, om han begär det. Redan i dag torde en domstol alltid be- vilja den enskildes begäran om muntlig förhandling, inte minst med hänsyn till den enskildes rätt till en rättvis rättegång enligt artikel 6 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättig- heterna. En regel som ger den enskilde en absolut rätt att på begä- ran bli hörd muntligen inför rätten i nu aktuella frågor utgör emeller- tid en viktig garanti för att den enskilde inte blir åsidosatt i en – sanno- likt sällsynt förekommande – situation där rätten och den enskilde har olika uppfattning om nödvändigheten av en muntlig förhandling. 
 Utredningen föreslår att regleringen i nuvarande 11 kap. 16 § för- äldrabalken delas upp på flera paragrafer. Skyldigheten enligt 11 kap. 16 § första stycket för rätten eller överförmyndaren att kommuni- cera en ansökan om godmanskap enligt förslaget till 11 kap. 2 § eller förvaltarskap kommer härvid att framgå av förslaget till 11 kap. 26 § första stycket. I förslaget till 11 kap. 27 § andra stycket, som delvis motsvarar nuvarande 11 kap. 16 § andra stycket, införs en ny regel som innebär att den enskilde alltid har rätt till muntlig förhandling, om han begär det. Har den enskilde inte framfört någon synpunkt i frågan om muntlig förhandling, gäller som huvudregel att han skall höras muntligen, om det kan ske utan skada för honom och det inte är uppenbart att han inte förstår vad saken gäller. Rätten kan dock avstå från att höra den enskilde muntligen, om han själv har gjort ansökan eller medgett förordnandet eller det annars finns särskilda skäl. 
 Rättsligt biträde i frågor om anordnande av ställföreträdarskap 
 Det ligger i sakens natur att den som ifrågasätts vara i behov av en stödperson kan ha svårt att hävda sin mening i ett rättsligt förfar- ande, även om han har tillfälle att lägga fram sin sak. Detta har be- träffande förvaltarskap föranlett särskilda regler i nuvarande 20 kap. 2 och 2 a §§ föräldrabalken. Enligt 20 kap. 2 § andra stycket föräldra- balken skall rätten i ett ärende om anordnande av förvaltarskap eller utvidgning av ett förvaltarskaps omfattning, där den enskilde uppen- barligen inte förstår vad saken gäller eller skulle lida skada av att få del av handlingarna i ärendet, förordna en god man enligt 11 kap. föräldrabalken att företräda den enskilde i ärendet och bevaka hans 
 820 
  
 SOU 2004:112 
  
 Gode mäns och förvaltares lämplighet, kvalifikationer och utbildning 
  
 rätt. I bl.a. ett ärende om anordnande av förvaltarskap eller utvidg- ning av förvaltarskapets omfattning, där det inte förordnats god man enligt 20 kap. 2 § andra stycket föräldrabalken, skall rätten enligt 20 kap. 2 a § föräldrabalken förordna ett biträde att bevaka den en- skildes rätt. Ett rättegångsbiträde skall dock inte förordnas, om det är uppenbart att ett biträde inte behövs. 
 När det gäller regleringen i 20 kap. 2 § andra stycket och 2 a § för- äldrabalken tar denna som nyss framgått uteslutande sikte på fall som regleras i 11 kap. föräldrabalken. Med hänsyn härtill bör nämnda bestämmelser flyttas från 20 kap. till 11 kap. föräldrabalken för att där återfinnas i 11 kap. 40 § respektive 41 §. 
 Beträffande regleringen i den föreslagna 11 kap. 40 § föräldrabal- Thomas, som delvis motsvarar nuvarande 20 kap. 2 § föräldrabalken, är att märka att utredningen föreslår att förvaltarskap i framtiden skall ta sikte endast på den enskildes ekonomiska förhållanden. Om nå- gon på grund av psykisk störning, sjukdom, skada, försvagat hälso- tillstånd eller liknande förhållanden behöver hjälp att helt eller del- vis ha hand om sina personliga förhållanden, får en god man enligt förslaget till 11 kap. 2 § föräldrabalken förordnas. Som framgått ovan finns i dag möjlighet att utse en god man eller ett biträde för en person som är aktuell för förvaltarskap. För att personer som inte klarar av att sköta sina personliga angelägenheter inte skall försättas i en sämre situation när hjälpen i framtiden tillhandahålls genom god- manskap i stället för förvaltarskap bör i ärenden om anordnande eller utvidgning av godmanskap enligt förslaget till 11 kap. 2 § föräldra- balken en god man kunna utses för den enskilde, om han uppenbar- ligen inte förstår vad saken gäller. Det är emellertid inte utredning- ens avsikt att god man enligt 11 kap. 40 § föräldrabalken skall behöva förordnas i alla sådana fall. De fall som kan bli aktuella är främst de då den enskilde bestrider godmanskapet samtidigt som det görs gällande att han är beslutsoförmögen. Däremot är det inte säkert att god man enligt 11 kap. 40 § föräldrabalken skall förordnas i situationer då t.ex. den enskilde är djupt dement och detta klart framgår av en läkarutredning. 
 Observera att biträde som avses i förslaget till 11 kap. 41 § för- äldrabalken inte kan förordnas för en person som behöver hjälp av en god man med att ha hand om sina personliga angelägenheter. Uppkommer behov av ett rättegångsbiträde när godmanskap enligt förslaget till 11 kap. 2 § föräldrabalken skall anordnas för en sådan person, kan ett rättshjälpsbiträde förordnas för den hjälpbehövande. 
 821 
  
 14 
  
 Frågor om ersättning till för- ordnade förmyndare, gode män, förvaltare och särskilt förordnade vårdnadshavare, m.fl. 
  
 14.1 
  
 Bakgrund 
  
 Utredningen skall se över principerna för ersättningssystemet och ta ställning till om ändringar bör göras av hänsyn till dels de hjälp- behövandes situation, dels de förordnade förmyndarnas, de gode männens och förvaltarnas anspråk på ersättning för nedlagd tid och utfört arbete. Utredningens utgångspunkt är att uppdragen som förordnad förmyndare, god man, förvaltare och särskilt förordnad vårdnadshavare, liksom i dag, skall präglas av ett betydande mått av ideell verksamhet. Vad gäller utbetalningar av arvoden till gode män m.fl. skall utredningen överväga om en annan ordning än den nu- varande bör införas. 
 De huvudproblem som utredningen har identifierat rör 
  
 a) 
  
 ersättningens bestämmande och storlek, 
  
 b) 
  
 huvudmannens ställning som arbetsgivare för företrädaren, 
  
 c) 
  
 beloppsgränsen i 12 kap. 16 § tredje stycket föräldrabalken, 
  
 d) 
  
 ersättning till särskilt förordnade vårdnadshavare, 
  
 e) 
  
 maximering av antalet företrädaruppdrag, 
  
 f) 
  
 tidpunkten för ingivande av årsräkning, samt 
  
 g) 
  
 uppskattning av kostnaden för ställföreträdarskapet. 
  
 Inom dessa huvudområden kommer en del anknytande problem- ställningar att behandlas. 
  
 14.2 
  
 Gällande rätt 
  
 Ersättningens bestämmande och storlek 
 Förordnade förmyndare, gode män och förvaltare har enligt 12 kap. 16 § första stycket föräldrabalken rätt till skäligt arvode för uppdraget och ersättning för de utgifter som varit skäligen påkallade för upp- 
 823 
  
 Frågor om ersättning till förordnade förmyndare, gode män 
  
 SOU 2004:112 
  
 dragets fullgörande. Av paragrafens andra stycke framgår att det är överförmyndaren som beslutar om arvode och ersättning. 
 Svenska Kommunförbundet har i sitt cirkulär 1990:120 Underlag för kommunala beslut om ersättning till förordnade förmyndare, gode män och förvaltare tagit fram förslag på lämpliga ersättnings- nivåer för arvodet till förordnade ställföreträdare. De föreslagna nivå- erna utgör delar av basbeloppet och avser årlig ersättning. Underlaget är inte bindande för överförmyndaren, men utgör ändå för många kommuner en utgångspunkt vid arvoderingen av förordnade ställ- företrädare. 
 I cirkulär 1990:120 delas de förordnade ställföreträdarna in i olika kategorier beroende på uppdragets omfattning. Inom området eko- nomisk förvaltning finns det fyra kategorier, och beträffande den personliga omvårdnaden finns det tre kategorier. 
 Vad först gäller den ekonomiska förvaltningen avser kategori 1 de ställföreträdarskap där skötseln av den enskildes ekonomi inte kräver särskilt stora insatser från ställföreträdarens sida. Denne förutsätts endast utöva kontroll över den ekonomiska förvaltning- en och ha hand om något bankkonto samt ansöka om pension och ekonomiska förmåner. För dessa åtgärder föreslås en årlig ersätt- ning om  
 2 
 – 
 8 
  procent av basbeloppet  
 (800–3 
  200 kr). I kategori 2 förutsätts ställföreträdaren ha hand om huvudmannens hela eko- nomiska förvaltning, dvs. förvalta bankkonton, ansöka om pension och utbetala fickpengar. Föreslagen ersättning för denna kategori av ställföreträdare är  
 6 
 – 
 20 
  procent av basbeloppet (2  
 400–8 
  000 kr ). I kategori 3 skall ställföreträdaren utöver de uppgifter som anges i kategori 2 även förvalta aktier, obligationer och andra värdepapper. Ställföreträdare i denna kategori föreslås erhålla ersättning med  
 15 
 – 
 30 
  procent av basbeloppet (6  
 000–12 
  000 kr). Ställföreträdare i kategori 4 skall förutom de uppgifter som avses i kategorierna 2 och 3 dessutom ha någon särskilt tung uppgift. Det kan röra sig om att förvalta en hyresfastighet, övervaka en affärsrörelse eller för- valta ett större innehav av aktier och andra värdepapper. Ersätt- ningen för dessa ställföreträdare föreslås vara  
 25 
 – 
 55 
  procent av bas- beloppet (10  
 000–22 
  000 kr). – Om ställföreträdaren under ett år har utfört en speciell uppgift som faller utanför det normala upp- draget bör ett särskilt arvode utgå för arbetet. Speciella uppgifter kan vara t.ex. avveckling av huvudmannens bostad i samband med utflyttning eller bevakning av huvudmannens rätt vid en domstols- förhandling. 
 824 
  
 SOU 2004:112 
  
 Frågor om ersättning till förordnade förmyndare, gode män 
  
 Beträffande den personliga omvårdnaden avser kategori 1 de ställ- företrädare som besöker huvudmannen ett par gånger om året samt därutöver håller telefonkontakt med denne eller den institution som den hjälpbehövande vistas på. För dessa ställföreträdare föreslås en ersättning om  
 2 
 – 
 8 
  procent av basbeloppet. Kategori 2 avser ställ- företrädare som besöker huvudmannen en till två gånger i månaden och därutöver har regelbunden telefonkontakt med denne samt bistår vid klädinköp m.m. Ersättningen till ställföreträdare i denna kategori föreslås uppgå till  
 6 
 – 
 20 
  procent av basbeloppet. Ställföreträdare i kategori 3 förutsätts ha kontakt med huvudmannen genom besök eller telefon en gång i veckan. Vidare skall ställföreträdaren följa med huvudmannen vid t.ex. klädinköp och läkarbesök samt göra någon utflykt med denne. I denna kategori föreslås ersättning utgå med  
 15 
 – 
 30 
  procent av basbeloppet. 
 I cirkuläret anges att den schabloniserade ersättningen inte inne- fattar kostnader för längre resor med bil eller allmänna kommuni- kationsmedel och liknande. Ersättning för sådana utgifter skall i stället tas ut av den enskildes medel i samband med att kostnaden uppkommer. 
 Av cirkuläret framgår således att ersättningen till förordnade ställföreträdare föreslås uppgå till ca  
 800 
 – 
 22 
  000 kr per år. I genom- snitt uppgår en förordnad ställföreträdares årliga ersättning till ca 7 000 kr. 
 Ersättningen betalas som regel ut på årlig basis efter det att över- förmyndaren har granskat årsräkningen. I vissa kommuner före- kommer det att överförmyndaren beviljar löpande utbetalningar under det år som uppdraget utförs, dvs. innan överförmyndaren har fattat beslut om slutlig ersättning för ställföreträdaruppdraget. 
 Huvudmannens ställning som arbetsgivare för företrädaren 
 En företrädares ersättning från den enskilde är skattepliktig enligt inkomstskattelagen. Ersättningen utgör som regel inkomst av tjänst eller, i förekommande fall, näringsverksamhet. Enligt 2 kap. 2 § socialavgiftslagen (2000:980) skall den som utger avgiftspliktig er- sättning betala socialavgifter. Dessa avgifter uppgår till  
 24,26 
 – 
 27,82 
  procent på den utgivna ersättningen. Enligt 2 kap. 14 § i nämnda lag skall någon arbetsgivaravgift inte utgå om ersättningen till en och samma person understiger 1 000 kr per år. I 2 kap. 6 § i samma lag föreskrivs att arbetsgivaravgifter inte heller skall betalas av en fysisk 
 825 
  
 Frågor om ersättning till förordnade förmyndare, gode män 
  
 SOU 2004:112 
  
 person eller ett dödsbo, om det kan antas att den sammanlagda avgiftspliktiga ersättningen till mottagaren under året kommer att understiga 10 000 kr. I dessa sammanhang skall i stället mottagaren enligt 3 kap. 5 § betala egenavgift. Regeln i 2 kap. 6 § inskränks dock av bestämmelsen i 2 kap. 7 § första stycket punkten 2 som gör undantag för ersättning till förmyndare, god man eller förvaltare som avses i 12 kap. 16 § föräldrabalken. Enskilda personer som skall betala arvode till sina företrädare skall således själva betala arbets- givaravgifter så fort ersättningen överstiger 1 000 kr. 
 Anledningen till att ersättning till förordnade förmyndare, gode män och förvaltare inte omfattas av bestämmelsen i 2 kap. 6 § social- avgiftslagen är att den enskilde och den gode mannen inte kan av- tala vilken ersättning som företrädaren skall få. Denna bestäms ju av överförmyndaren. Vid avtal mellan privatpersoner kan däremot uppdragstagaren begära att få bli kompenserad för sina egen- avgifter. Bestämmelsen motiveras vidare av att det ur företrädarens synvinkel inte skall spela någon roll om han avlönas av kommunen eller av den enskilde (se under närmast följande rubrik). Utan undantagsregeln i 2 kap. 7 § första stycket punkten 2 i nämnda lag riskerar nämligen en företrädare som ersätts av en enskild person att få ut ett lägre nettobelopp än en företrädare som får motsvarande ersättning från kommunen. Antag att överförmyndaren fastställer ett arvode om 7 000 kr och den enskildes ekonomiska förhållanden är sådana att han själv skall betala arvodet. Utan 2 kap. 7 § social- avgiftslagen skulle företrädaren enligt 2 kap. 6 § i samma lag själv tvingas att betala in sin socialavgift utan möjlighet att begära kom- pensation från sin huvudman. För det fall den enskildes ekono- miska förhållanden är sådana att kommunen skall betala företräda- rens arvode är inte 2 kap. 6 § tillämplig (denna bestämmelse tar ju endast sikte på situationer då ersättningen utges av en privatperson). Även om ersättningen understiger 10 000 kr betalar kommunen före- trädarens socialavgift och denne skulle således få behålla ett större belopp av den beslutade ersättningen än om han hade avlönats av sin huvudman, se prop. 1999/2000:6 s. 50 ff. och prop. 2000/01:8 s. 83 f. 
 826 
  
 SOU 2004:112 
  
 Frågor om ersättning till förordnade förmyndare, gode män 
  
 Beloppsgränsen i 12 kap. 16 § tredje stycket föräldrabalken 
 I 12 kap. 16 § tredje stycket föräldrabalken föreskrivs att om inte särskilda skäl föreligger, skall företrädarens arvode och ersättning för utgifter betalas med den enskildes medel i den mån hans eller hennes beräknade inkomst under det år när uppdraget utförs eller hans eller hennes tillgångar under samma år överstiger två gånger basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. Av para- grafens femte stycke följer att arvode och ersättning som inte skall betalas med den enskildes medel skall betalas av kommunen. 
 Med inkomst avses enligt förarbetena den enskildes inkomst efter medgivna avdrag enligt skattelagstiftningen (se t.ex. prop. 1993/94:251 s. 221). Den närmare innebörden av denna definition är något oklar, men sannolikt avses den enskildes taxerade förvärvs- inkomst, dvs. det som allmänt benämns inkomst före skatt. Den enskilde får debiteras högst det belopp som överstiger två basbelopp. Skulle den enskildes inkomst och tillgångar var för sig överstiga två basbelopp, läggs överskjutande delar samman vid bedömningen av hans betalningsförmåga. Om det finns särskilda skäl, får huvud- regeln frångås. Exempel på situationer då huvudregeln kan frångås kan vara att den enskilde har stora vårdkostnader som tar hans inkomst i anspråk eller att de tillgångar som det är fråga om utgörs av en fastighet som han själv behöver eller som är mycket svår att sälja på rimliga villkor (se a. prop. a. s.). Normalt tar uttrycket sär- skilda skäl sikte på avvikelser från huvudregeln till den enskildes fördel, men enligt uttalande i förarbetena kan huvudregeln i undan- tagsfall även frångås till nackdel för den enskilde. Det kan bli aktuellt när kommunen genom att stå för arvodet bidrar till en kapitalbild- ning hos den enskilde som inte kan komma den enskilde till godo. En sådan situation kan uppkomma t.ex. vid vården av egendom till- hörig en svårt sjuk person som inte själv kan dra nytta av sina till- gångar och som inte har några nära anhöriga (se a. prop. a. s.). 
 Ersättning till särskilt förordnade vårdnadshavare 
 Överförmyndaren kan endast besluta om ersättning i de situationer som anges i 12 kap. 16 § föräldrabalken. Hit hör inte särskilt för- ordnade vårdnadshavare till den del de utför arbete som rör barnets personliga angelägenheter och inte heller särskilt förordnade vård- nadshavare som är förordnade endast som vårdnadshavare. Anled- 
 827 
  
 Frågor om ersättning till förordnade förmyndare, gode män 
  
 SOU 2004:112 
  
 ningen härtill synes vara att överförmyndaren inte har någon an- knytning till frågor rörande vårdnad om barn. Överförmyndaren ut- övar således inte någon tillsyn över hur en särskilt förordnad vård- nadshavare utför sitt arbete i vårdnadsdelen, men däremot i för- mynderskapsdelen. Vad gäller god man för ensamkommande flykt- ingbarn skall överförmyndaren emellertid enligt ett förslag i utred- ningens delbetänkande, God man för ensamkommande flykting- barn, SOU 2003:51, utöva tillsyn över hela godmanskapet, således även i de delar uppdraget rör barnets personliga förhållanden. 
 Den enda ersättning som en särskilt förordnad vårdnadshavare i dag har möjlighet att få för sitt arbete i vårdnadsdelen är den er- sättning som socialförvaltningen betalar ut till familjehemsföräldrar. Detta förutsätter naturligtvis att den särskilt förordnade vårdnads- havaren har barnet i fråga boende hos sig. 
 Maximering av antalet företrädaruppdrag 
 Det finns inte i lag uppställd någon begränsning av antalet uppdrag som en och samma företrädare får ha. I stället ankommer det på varje överförmyndare att kontrollera att de företrädare som har flera uppdrag sköter dessa på ett tillfredsställande sätt. Skulle en företrädare visa sig oförmögen att klara av de uppdrag han har tagit på sig, kan överförmyndaren enligt 11 kap. 20 § föräldrabalken omedelbart skilja honom från ett eller flera av uppdragen. 
 Tidpunkten för ingivande av årsräkning 
 Kontrollerad föräldraförvaltning, dvs. situationer som avses i 13 kap. 2 och 10 §§ föräldrabalken, skall enligt 13 kap. 14 § föräldrabalken redovisas i en årsräkning till överförmyndaren senast den 1 mars varje år. För förordnade förmyndare, gode män och förvaltare gäller enligt 14 kap. 15 § föräldrabalken samma tidsfrist för ingivande av årsräkning. 
 Uppskattning av kostnaden för ställföreträdarskapet 
 Det finns inte några bestämmelser som reglerar den enskildes möj- lighet att i samband med ställföreträdarskapets anordnande få en uppskattning av vad hjälpen kommer att kosta. I Svenska Kommun- 
 828 
  
 SOU 2004:112 
  
 Frågor om ersättning till förordnade förmyndare, gode män 
  
 förbundets cirkulär 1990:120 finns visserligen en grov kategori- indelning av ställföreträdarskapen och angivande av lämpliga ersätt- ningsnivåer, men cirkuläret är inte bindande för kommunerna och ersättningsnivåerna är högst ungefärliga. 
  
 14.3 
  
 Ersättningens bestämmande och storlek 
  
 Bedömning:  
 Överförmyndaren bör även i fortsättningen avgöra hur ersättningen till förordnade förmyndare, gode män och för- valtare skall bestämmas. 
 Nuvarande riktlinjer beträffande lämpliga arvodesnivåer bör omarbetas under länsstyrelsernas ledning och göras mer utför- liga. 
 Överförmyndaren bör ha fattat beslut om ersättning till för- ordnade ställföreträdare senast fyra månader efter det att en års- räkning eller sluträkning har getts in till överförmyndaren. 
 I en enkät bland landets kommuner som utredningen genomförde under hösten 2002 undersöktes bl.a. i vilken utsträckning kommun- erna tillämpar Svenska Kommunförbundets cirkulär 1990:120 som innehåller riktlinjer för arvodesnivåer avseende förordnade förmyn- dare, gode män och förvaltare. Undersökningen visade att de flesta kommunerna tillämpar riktlinjerna, dock med varierande grad av modifikationer. Vissa kommuner betalar således högre ersättning än vad som framgår av cirkulärets normer vid svårare uppdrag eller i tider av rekryteringsproblem. I de kommuner som inte tillämpar cir- kuläret bestäms ersättningen utifrån olika faktorer, t.ex. delar av bas- beloppet, tidsåtgång, antal besök, sakkunskap, kvalitet etc. Allmänna reflektioner bland kommunerna är att ersättningsnivåerna är för låga. Någon kommun föreslår att samma ersättningsgrunder som gäller för kontaktpersoner enligt socialtjänstlagen också bör tillämpas på förordnade företrädare. 
 Flera sammanslutningar för gode män och förvaltare har fram- fört synpunkter på det sätt på vilket förordnade förmyndare, gode män och förvaltare arvoderas i dag. De förordnade företrädarna uppfattar, generellt sett, nivån på den erhållna ersättningen som låg, och framhåller att en stor del av arbetet sker ideellt, dvs. arbetet omfattar många icke ersättningsgrundande moment som företräda- ren måste utföra av ren medmänsklighet eller för att ingen annan gör det. En annan otillfredsställande omständighet som de för- 
 829 
  
 Frågor om ersättning till förordnade förmyndare, gode män 
  
 SOU 2004:112 
  
 ordnade företrädarna pekar på är att andra frivilliga samhällsarbe- tare ofta erhåller förmånligare ersättning än förordnade förmyn- dare, gode män och förvaltare. 
 Den rådande situationen präglas enligt många företrädare av en bristande enhetlighet. Avsaknaden av klara riktlinjer för arvodes- bestämningen innebär att varje överförmyndare får göra sin egen bedömning av hur ersättningen skall fastställas. Många företrädare upplever därför att de är helt utlämnade till överförmyndarens uppfattning om vilket arvode som skall utgå. 
 En annan synpunkt som förts fram från företrädarhåll är att ställföreträdare ofta får vänta lång tid innan de erhåller ersättning för sitt arbete. Som regel sker inte någon utbetalning förrän års- räkningen har granskats och godkänts. För att undvika denna väntan har några sammanslutningar av företrädare framfört önskemål om att överförmyndaren skall kunna besluta att ställföreträdaren månadsvis skall erhålla förskott på sin ersättning. Vidare har det framförts önskemål om att utredningen uttalar sig i frågan hur lång tid överför- myndaren bör ha på sig att granska årsräkningar och sluträkningar. I dag kan det nämligen dröja åtskilliga månader från det att en års- räkning har getts in till dess överförmyndaren fattar beslut i ersätt- ningsfrågan. Detta upplevs som otillfredsställande av såväl ställföre- trädaren som den hjälpbehövande. 
 Ersättningsnivån 
 Vad gäller den allmänna nivån på ersättning till förordnade förmynd- are, gode män och förvaltare måste utgångspunkten vara att upp- dragen i fråga även i framtiden skall präglas av ett betydande mått av ideellt arbete. Ersättningsnivån får dock inte vara så låg att det inte går att rekrytera företrädare för hjälpbehövande. 
 Vissa sammanslutningar av gode män har framhållit att det vore önskvärt med en reglering liknande den i lagen (1993:389) om assi- stansersättning och förordningen (1993:1091) om assistansersätt- ning genom vilken regeringen föreskriver vilken timersättning som skall utgå. Assistansersättning utbetalas emellertid till skillnad från ersättning till förordnade företrädare av försäkringskassan och be- lastar således inte kommunens ekonomi. Ersättning till förordnade företrädare kan däremot ses som en kommunal angelägenhet. Det är sålunda överförmyndaren som beslutar om vilket arvode och vilken 
 830 
  
 SOU 2004:112 
  
 Frågor om ersättning till förordnade förmyndare, gode män 
  
 ersättning för utgifter som skall utgå till ställföreträdaren. Kan den enskilde inte betala täcks kostnaden i stället av kommunala medel. 
 Regeringen får normalt inte meddela föreskrifter i frågor som rör kommunala angelägenheter. Enligt 8 kap. 7 § regeringsformen får regeringen visserligen, efter bemyndigande i lag, under vissa i paragrafen angivna förhållanden meddela föreskrifter på områden som egentligen omfattas av den kommunala självbestämmanderätt- en. Arvode till förordnade ställföreträdare omfattas emellertid inte av de områden på vilka regeringen enligt 8 kap. 7 § regeringsformen får meddela föreskrifter. 
 En möjlig lösning skulle kunna vara att med stöd av 8 kap. 13 § regeringsformen låta regeringen meddela verkställighetsföreskrifter rörande arvodets storlek. Enligt utredningens mening måste emeller- tid grundlagsenligheten av sådana föreskrifter ifrågasättas. Eventu- ella verkställighetsföreskrifter skulle nämligen med nödvändighet komma att grundas på ganska fria överväganden. 
 Med ett annat synsätt är reglerna om förordnade företrädares rätt till ersättning av civilrättslig karaktär. Utrymmet för en regle- ring genom förordning blir emellertid, med tanke på kravet på lag- form i 8 kap. 2 § regeringsformen, detsamma som nyss angavs. 
 Med hänsyn till vad som nu anförts anser utredningen att den diskuterade lösningen med regeringsföreskrifter om ersättningen bör avvisas. 
 I detta sammanhang skall nämnas den ersättningsmodell som tillämpas i Danmark. I korthet innebär systemet att fasta och pro- fessionella vaerger (ställföreträdare) får en fast årlig ersättning för varje ställföreträdaruppdrag som de utför. Storleken på denna er- sättning bestäms centralt för hela Danmark. För närvarande utgår en årlig ersättning om 4 500 danska kronor exklusive moms till en ställföreträdare som sköter huvudmannens ekonomiska angelägen- heter. En ställföreträdare som har i uppdrag att sköta huvudmannens personliga angelägenheter erhåller ersättning med 5 300 danska kronor exklusive moms. Om uppdragets omfattning och karaktär motiverar det, kan statsamtet (en självständig regional institution under Indenrigs- og Sundhedsministeriet) besluta att ställföreträda- ren skall erhålla en högre ersättning än den centralt beslutade. Har en ställföreträdare till uppgift att sköta såväl den enskildes ekonomiska som personliga angelägenheter fastställer statsamtet själv vilken er- sättning som skall utgå med utgångspunkt i ställföreträdarskapets omfattning och karaktär, dvs. ersättning utgår inte nödvändigtvis med 4 500 kr  
 +  
 5 300 kr. Statsamtet bestämmer också själv stor- 
 831 
  
 Frågor om ersättning till förordnade förmyndare, gode män 
  
 SOU 2004:112 
  
 leken på ersättning i de fall då ställföreträdarens uppdrag på något sätt är begränsat, t.ex. tidsbegränsat. Utöver den fasta årliga ersätt- ningen har ställföreträdaren rätt till ersättning för utlägg, t.ex. res- kostnader. 
 Den danska modellen borgar visserligen för en större enhetlighet i ersättningsfrågor och torde dessutom underlätta administrationen av dessa frågor, men enligt utredningens mening finns det en del betänkligheter mot att införa en liknande ordning i Sverige. För det första är det svårt att sätta ett genomsnittligt pris på ett ställ- företrädarskap. Uppdragens karaktär är nämligen så mångskiftande att det enligt utredningens uppfattning inte är tillräckligt med ett enda standardiserat belopp. För det andra kan ett fixerat belopp innebära att vissa ställföreträdare sänker sin ambitionsnivå för att i stället åta sig så många uppdrag som möjligt, vilket får negativa konsekvenser för de hjälpbehövande. 
 Hur högt arvodet för förordnade ställföreträdare bör vara bör enligt utredningens mening även fortsättningsvis i första hand be- stämmas av överförmyndaren. Frånsett de företrädaruppdrag som handhas av anställda inom s.k. förvaltarenheter är tanken att ställ- företrädarskap skall präglas av ett betydande mått av ideell verk- samhet. Detta har naturligtvis en viss betydelse för hur stor er- sättning som bör utgå. Ställföreträdaren kan således inte förvänta sig en ersättning i nivå med marknadsmässiga löner. En strävan måste dock vara att det i varje enskilt fall skall kunna förordnas en lämplig företrädare som har kunskap och möjlighet att på bästa sätt hjälpa sin huvudman. Det är därför viktigt att ersättningen till ställföre- trädare hålls på en sådan nivå att personer som är villiga att göra en insats för en medmänniska känner att de erhåller en rimlig ersätt- ning för sitt arbete. Det vore högst olyckligt om den erbjudna er- sättningen är så låg att överförmyndarna får svårt att rekrytera för- ordnade ställföreträdare. En sådan utveckling skulle drabba den en- skilde hårt och dessutom sannolikt medföra ökade kommunala ut- gifter för t.ex. socialbidrag och institutionsvård. 
 Vidare bör kommunerna anpassa sina arvodesnivåer så att förord- nade ställföreträdare inte erhåller sämre ersättning än andra personer som på ideell basis ställer upp och gör insatser för hjälpbehövande enskilda. I samband härmed bör kontaktpersoner nämnas. Dessa personer utses med stöd av socialtjänstlagen eller lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade och erhåller arvode från kommunen för sina insatser, se Svenska Kommunförbundets cirkulär 2002:120 och 1995:83. Arvodet bestäms utifrån uppdragets 
 832 
  
 SOU 2004:112 
  
 Frågor om ersättning till förordnade förmyndare, gode män 
  
 omfattning, och i normalfallet, då kontaktpersonen har telefonkon- takt med den hjälpbehövande en gång per vecka samt träffar denne två gånger i månaden, utgår årlig ersättning med 15 procent av bas- beloppet (5 820 kr per år). Härutöver har kontaktpersonen rätt till en årlig omkostnadsersättning med  
 10 
 – 
 40 
  procent av basbeloppet för täckande av bl.a. reskostnader och utgifter för aktiviteter med den hjälpbehövande. Det bör framhållas att kontaktpersoner inte handhar den enskildes ekonomi eller biträder denne i personliga angelägenheter på det sätt som förordnade förmyndare, gode män och förvaltare gör. Kontaktpersoner är därför inte underkastade samma tillsyn som förordnade ställföreträdare. 
 Den nuvarande strukturen i Svenska Kommunförbundets cirku- lär 1990:120 där ställföreträdarskapen delas in i grupper efter upp- dragets art och omfattning är i grunden bra. Utredningen anser dock att riktlinjerna bör omarbetas i syfte att gynna en ändamåls- enlig arvodering av de förordnade ställföreträdarna. Sålunda bör arvodesnivåerna anpassas så att en rekrytering av lämpliga ställföre- trädare underlättas, varvid det bör uppmärksammas att förordnade ställföreträdare många gånger har mycket ansvarsfulla uppgifter och dessutom arbetar under skadeståndsansvar. De bör därför inte ställas i ett ekonomiskt sämre läge än t.ex. kontaktpersoner. Det är lämpligt att riktlinjerna görs mer utförliga och omdisponeras, inte minst med hänsyn till de förändringar på ställföreträdarområdet som utredning- en föreslår. Vidare bör speciell hänsyn tas till särskilt svåra uppdrag. Vad gäller utformningen av riktlinjerna för arvodering av förordnade ställföreträdare kan det vara lämpligt att denna görs, inte som nu av Svenska Kommunförbundet, utan av länsstyrelserna i form av all- männa råd, alltså inte genom bindande föreskrifter. Det är nämligen knappast en uppgift för en organisation att handha normer av nu aktuellt slag. Givetvis skall länsstyrelserna samråda med Svenska Kommunförbundet för att på bästa sätt tillvarata kommunernas erfarenheter. Se även under avsnitt A 7 beträffande länsstyrelsernas roll i fråga om förordnade ställföreträdarskap. 
 Konsekvensen av utredningens resonemang blir att det även i fortsättningen bör vara överförmyndaren som beslutar om ersättning till förordnade företrädare, men nu efter råd utarbetade av landets länsstyrelser i samverkan, efter hörande av kommunerna. Liksom för närvarande kommer rätten efter ett överklagande i det särskilda fallet att ha sista ordet. 
 833 
  
 Frågor om ersättning till förordnade förmyndare, gode män 
  
 SOU 2004:112 
  
 Förskottsbetalning 
 Det finns enligt utredningens uppfattning i och för sig inget i 12 kap. 16 § föräldrabalken som hindrar att överförmyndaren fattar ett in- terimistiskt beslut om ersättning till ställföreträdaren. En sådan ordning har emellertid inte varit lagstiftarens avsikt, och det kan inte heller anses finnas någon skyldighet för överförmyndaren att fatta sådana ersättningsbeslut. I sammanhanget bör nämnas att det har hävdats att förskottering av nu diskuterat slag kan vara att betrakta som en mervärdesskattepliktig tjänst som kommunen tillhandahåller. Det bör också framhållas att ett beslut att bevilja delbetalningar av ställföreträdararvodet kan överklagas på samma sätt som ett slutligt beslut om ersättning. 
 Även om nu nämnda delbetalningar inte kan anses vara otillåtna, finns det enligt utredningens mening flera tveksamheter med en dylik lösning. Ett problem som uppkommer är frågan om vem som skall betala förskottet. Enligt 12 kap. 16 § tredje stycket föräldra- balken skall den enskilde endast betala sin ställföreträdares arvode i den mån hans inkomster eller tillgångar överstiger två basbelopp. I de fall huvudmannen helt saknar inkomster eller tillgångar torde det stå klart att det är kommunen som slutligen skall stå för ställ- företrädarens arvode. På samma sätt kan det stå helt klart att en förmögen huvudman skall stå för hela arvodet till ställföreträdaren. Om det däremot skall ske en uppdelning av betalningsskyldigheten mellan den enskilde och kommunen kan det vara vanskligt att i för- väg uttala sig om denna fördelning. För att komma till rätta med detta problem kan man i och för sig tänka sig att kommunen skall stå för hela förskottet och i efterhand kräva den enskilde på betalning. Denna lösning är emellertid också tveksam, eftersom kommunen kan komma att betraktas som arbetsgivare för ställföreträdaren och därmed tvingas att betala arbetsgivaravgifter för denne, se nedan under avsnitt B 14.5. Skulle det sammanlagda belopp som utbetalas i för- skott överstiga den sedermera beslutade ersättningen uppkommer ett annat problem, nämligen hur kravet på återbetalning skall han- teras. Om förskott har utgått av den hjälpbehövandes medel, kan denne sannolikt inte påräkna någon hjälp från kommunen för att få tillbaka för mycket erlagd ersättning. Är det kommunen som har stått för förskottsbetalningen, innebär återkravet ett kostnads- och tidskrävande merarbete. 
 Med hänsyn till vad som nu sagts får intermistiska beslut om ersättning till förordnade ställföreträdare betraktas som en mindre 
 834 
  
 SOU 2004:112 
  
 Frågor om ersättning till förordnade förmyndare, gode män 
  
 lämplig lösning. Det finns enligt utredningens uppfattning inte skäl att i lag reglera en sådan ordning. 
 De kommuner som trots det ovan anförda väljer att tillämpa ett system med förskottsbetalning bör försäkra sig om att delbetalning- arna bestäms med god marginal till den förmodade slutliga ersätt- ningen och att belastningen på den enskilde respektive kommunen på motsvarande sätt hålls inom ramen för vad som kan tänkas bli den slutliga kostnadsfördelningen dem emellan. 
 Tidpunkten för bestämmandet av ersättningen 
 Det finns ett berättigat intresse hos såväl den förordnade ställföre- trädaren som den enskilde att inom rimlig tid få besked om vilken ersättning som skall utgå för ställföreträdaruppdraget. I dag saknas en närmare reglering om vad som skall betraktas som rimlig tid i nu aktuella ersättningsfrågor, och det synes önskvärt att åstadkomma någon form av riktmärke som ger en fingervisning om när beslut om arvode och ersättning bör vara fattat. 
 Ställföreträdaruppdragens komplexitet skiljer sig naturligtvis från uppdrag till uppdrag, och det är därför omöjligt att skapa någon generell tidpunkt då beslut i arvodes- och ersättningsfrågan bör vara fattat. För att kunna uttala sig om lämpligt belopp måste över- förmyndaren först ha granskat årsräkningen. Mera komplicerade årsräkningar kan kräva längre tidsåtgång för granskning än enklare varianter. Det skall därför redan nu framhållas att en bestämmelse som reglerar tiden inom vilken ett beslut om arvode och ersättning bör vara fattat måste innehålla undantag för de fall då granskningen av uppdraget tar längre tid än normalt, dvs. tidsgränsen bör kunna överskridas om det finns särskilda skäl. 
 En årsräkning som avser ett förhållandevis okomplicerat ställ- företrädarskap bör enligt utredningens mening kunna granskas inom några månader från det att räkningen gavs in till överförmynd- aren. Det synes därför inte orimligt att införa en regel om att beslut i arvodes- och ersättningsfrågan bör vara fattat inom fyra månader från det att den förordnade ställföreträdaren har lämnat in sin års- räkning eller sluträkning. Som exempel på ett okomplicerat ställ- företrädarskap kan nämnas ett godmanskap där den gode mannen har till uppgift att bistå den enskilde med att varje månad ombe- sörja betalning av sedvanliga räkningar samt tillse att denne har tillräckligt med fickpengar. 
 835 
  
 Frågor om ersättning till förordnade förmyndare, gode män 
  
 SOU 2004:112 
  
 Den omständigheten att det införs en rekommenderad tid inom vilken beslut om arvode och ersättning bör vara fattat syftar endast till att ge överförmyndaren en uppfattning om vad som kan betraktas som rimlig tid. Den nyss nämnda rekommendationen om fyra månader får inte innebära att överförmyndaren ger avkall på nog- grannheten i granskningsarbetet. Om överförmyndaren bedömer att anhopningen av årsräkningar den 1 mars kommer att bli besvärlig, kan han enligt utredningens förslag besluta om brutna räkenskapsår för vissa ställföreträdarskap, se nedan under avsnitt B 14.4, och där- igenom sprida ut granskningsarbetet över hela året. 
 Som nämnts ovan bör undantag göras från den rekommenderade tiden i de fall då ställföreträdarskapet innefattar ett särskilt svårt eller komplicerat uppdrag. Så kan t.ex. vara fallet om en god man har förvaltat ett större innehav av värdepapper och i anledning härav upprättat en omfattande årsredovisning till överförmyndaren. Andra sådana situationer kan vara att en god man har bevakat den enskildes rätt i en komplicerad boutredning med efterföljande arv- skifte. Undantag bör också göras då en årsräkning är ofullständig eller oklar. I sådana situationer måste nämligen överförmyndaren ofta förelägga ställföreträdaren att inkomma med kompletterande uppgifter. En annan situation som motiverar avsteg från den rekom- menderade tiden är de fall då överförmyndaren finner anledning att göra en djupare undersökning av ställföreträdarens åtgärder, t.ex. för det fall misstanke om brott uppkommer. 
  
 14.4 
  
 Tidpunkten för ingivande av årsräkning 
  
 Förslag:  
 I 13 kap. 14 § och 14 kap. 15 § föräldrabalken införs en ny bestämmelse som innebär att överförmyndaren får besluta att årsräkningen skall avse en annan tolvmånadersperiod än kalen- deråret. I samband härmed får överförmyndaren besluta att års- räkningen skall ges in vid en annan tidpunkt än före den 1 mars. 
 I 12 kap. 16 § tredje stycket föräldrabalken införs en ny be- stämmelse som innebär att om överförmyndaren har beslutat att årsräkningen skall avse annan tolvmånadersperiod än kalender- året, skall basbeloppet som gäller vid utgången av tolvmånaders- perioden tillämpas. 
 Föräldrar vars förvaltningsåtgärder enligt vad som föreskrivs i 13 kap. föräldrabalken skall kontrolleras av överförmyndaren samt 
 836 
  
 SOU 2004:112 
  
 Frågor om ersättning till förordnade förmyndare, gode män 
  
 förordnade förmyndare, gode män och förvaltare skall enligt 13 kap. 14 § respektive 14 kap. 15 § föräldrabalken redovisa föregående års förvaltning före den 1 mars varje år. 
 De flesta årsräkningar kommer in strax före den 1 mars, vilket innebär en stor ansträngning för överförmyndaren som skall granska räkningarna. Det är inte ovanligt att en räkning som getts in den 1 mars granskas först under slutet av året. Det kan således ha gått nära två år från det att företrädaren utförde en viss åtgärd till dess han erhåller sin ersättning för denna. Denna eftersläpning drabbar även den enskilde som under lång tid får leva i ovisshet om vad företrädarens arbete kommer att kosta. Med hänsyn härtill har fråga uppkommit om det är möjligt att sprida ut redovisningstid- punkterna över hela året. 
 Utredningens överväganden 
 I stället för att låta den siste februari varje år vara sista dag för att lämna in årsräkning kan man införa en modell med brutna räken- skapsår. Överförmyndaren kan t.ex. besluta att ett räkenskapsår för ett visst ställföreträdarskap skall vara 1  
 maj–30 
  april och att års- räkningen skall ges in före den 1 juli varje år. Räkenskapsåret kan förslagsvis räknas från ett lämpligt månadsskifte i anslutning till den tidpunkt då t.ex. en god man förordnas. 
 Enligt 12 kap. 16 § tredje stycket föräldrabalken är det den enskil- des tillgångar och inkomster under det år som uppdraget utförs som är avgörande för hur stor del av företrädarens arvode som den hjälp- behövande personen skall betala. Regleringen i 12 kap. 16 § tredje stycket föräldrabalken följer det normala inkomståret som löper från och med den 1 januari till och med den 31 december. Åtgärder som utförs till och med den 31 december ett år redovisas således senast den siste februari året därefter. Vid ett brutet räkenskapsår kommer åtgärder att utföras under tolv månader som sträcker sig över två inkomstår. Det kan således bli problematiskt att bestämma den enskildes årsinkomst. Vidare måste det klargöras vilket års bas- belopp som skall vara avgörande vid beräkningen av gränsbeloppet i 12 kap. 16 § tredje stycket föräldrabalken. Bankernas kontoutdrag med uppgift om bl.a. upplupen ränta tar normalt sikte på förhållan- dena den 31 december varje år. En möjlig extrakostnad vid brutna räkenskapsår är att bankerna tar ut en särskild avgift för att beräkna innestående medel och ränta per någon annan tidpunkt. 
 837 
  
 Frågor om ersättning till förordnade förmyndare, gode män 
  
 SOU 2004:112 
  
 Även om regleringen i 12 kap. 16 § tredje stycket föräldrabalken egentligen tar sikte på det normala inkomståret, hindrar inte dess ordalydelse att man i stället för det normala inkomståret tillämpar ett brutet räkenskapsår. De flesta personer som har företrädare varom nu är fråga torde vidare ha förhållandevis jämna inkomster. Den om- ständigheten att det normala inkomståret frångås bör därför inte vålla alltför stora problem att beräkna den enskildes inkomst under det brutna räkenskapsåret. 
 Med hänsyn till vad som anförts ovan framstår nackdelarna med det brutna räkenskapsåret inte som så stora att man bör avstå från att införa en bestämmelse som gör det möjligt för överförmynd- aren att bestämma andra redovisningstidpunkter än före den 1 mars. 
 När det gäller frågan om beräkningen av gränsbeloppet i 12 kap. 16 § tredje stycket föräldrabalken bör enligt utredningens mening basbeloppet för det år under vilket räkenskapsperioden avslutas gälla. 
 En regel om brutna räkenskapsår bör vara fakultativ. För vissa mindre kommuner kan nämligen ett system med olika redovisnings- tidpunkter vara mer till besvär än nytta. 
 Om en huvudman flyttar från en kommun till en annan, kan det tänkas att den kommun till vilken den enskilde flyttar inte tillämpar brutna räkenskapsår. Skulle en sådan situation uppstå bör beslutet om brutet räkenskapsår gälla redovisningsperioden ut, dvs. den kom- mun till vilken den enskilde flyttar måste respektera den avvikande redovisningsperioden, men därefter kan den besluta att kalenderåret eller någon annan redovisningsperiod skall gälla. 
  
 14.5 
  
 Huvudmannens ställning som arbetsgivare åt sin företrädare 
  
 Bedömning:  
 Huvudmannen bör även fortsättningsvis betraktas som arbetsgivare för företrädaren i socialavgiftshänseende utom till den del kommunen står för ersättningen till företrädaren. 
 Ett flertal organisationer har påtalat att det är orättvist att kom- munen skall stå för arbetsgivaravgifterna endast i vissa situationer. Många har också ifrågasatt om en hjälpbehövande enskild verkligen skall betraktas som arbetsgivare i förhållande till sin företrädare, i synnerhet om det rör sig om ett påtvingat ställföreträdarskap, t.ex. förvaltarskap. Andra synpunkter som har framförts är att arbets- 
 838 
  
 SOU 2004:112 
  
 Frågor om ersättning till förordnade förmyndare, gode män 
  
 givaravgifterna utgör en påfrestande extrakostnad för huvudmän som har låga inkomster. Mot bakgrund härav har det framförts önskemål om att reglerna ändras så att enskilda slipper att betala sociala avgifter för sina företrädare. 
 Avgiftsunderlaget för arbetsgivaravgifter utgörs enligt huvud- regeln i 2 kap. 24 § socialavgiftslagen av summan av de avgiftspliktiga ersättningar som den avgiftsskyldige har utgett under en kalender- månad. Enligt 2 kap. 26 § i nämnda lag uppgår arbetsgivaravgifterna för år 2003 till 29,57 procent av avgiftsunderlaget. Härtill kommer att arbetsgivaren enligt 1 och 3 §§ lagen (1994:1920) om allmän löne- avgift skall betala allmän löneavgift med 3,25 procent på det underlag som gäller för arbetsgivaravgifter. Eftersom huvudmän är att betrakta som enskilda näringsidkare får de göra ett avdrag med fem procent av avgiftsunderlaget. I praktiken innebär detta att den enskilde skall betala arbetsgivaravgifter med 27,82 procent på den utgivna ersätt- ningen. För arbetstagare som är födda 1937 eller tidigare, dvs. i prin- cip pensionärer, skall arbetsgivaren betala en särskild löneskatt om 24,26 procent i stället för arbetsgivaravgifter. 
 Kommunen som arbetsgivare för förordnade företrädare 
 Ett sätt att komma till rätta med ovan nämnda problem skulle kunna vara att låta kommunen stå som arbetsgivare för samtliga förordnade företrädare. Lösningen innebär att kommunen betalar ut ersättning till företrädarna samt sörjer för att sociala avgifter erläggs. Därefter debiterar kommunen den enskilde utifrån reglerna i 12 kap. 16 § föräldrabalken. 
 I sammanhanget skall nämnas att idén med kommunen som huvud- man för företrädare inte är ny. I vissa kommuner finns som förut sagts redan s.k. förvaltarenheter där kommunala tjänstemän utför upp- drag som förvaltare, varvid den enskilde debiteras av kommunen för detta arbete. 
 Fördelarna med modellen är bl.a. följande. Administrationen av samtliga arbetsgivaravgifter sköts av kommunen, det finns möjlig- het för kommunen att på ett flexibelt sätt återkräva arvode från den enskilde och det blir enklare för företrädarna att få ut sitt arvode. 
 Arbetsgivarmodellen behöver inte innebära att företrädarna er- håller någon form av anställning som företrädare inom kommunen. Det finns dock inget som hindrar att kommunaltjänstemän anlitas 
 839 
  
 Frågor om ersättning till förordnade förmyndare, gode män 
  
 SOU 2004:112 
  
 som företrädare. Modellen passar således väl in i den organisation med förvaltarenheter som vissa kommuner har. 
 Vad gäller nackdelarna med arbetsgivarmodellen är det främst risken för ökade statliga och kommunala kostnader som gör sig gällande. Kostnaderna för administration kommer sannolikt att stiga. Förutom hanteringen av företrädarnas ersättningar och inbetalning- en av arbetsgivaravgifter kommer nämligen kommunerna att tvingas ordna rutiner för underrättelser från överförmyndaren till kommun- förvaltningen, utskick av räkningar till huvudmännen samt betalnings- bevakning. En annan möjlig nackdel är att företrädarnas intresse av att bevaka återbetalningen till kommunen svalnar. Det finns kanske till och med en risk för att företrädaren prioriterar andra skulder än kommunens krav på återbetalning. 
 En nackdel av mera ideologisk karaktär är det faktum att före- trädarna knyts allt starkare till kommunen. Det kan finnas en risk för att företrädarna betraktar sig som kommunala funktionärer i stället för självständiga personer som alltid skall ta tillvara den enskildes bästa. Vid eventuella intressekonflikter mellan kommunen och den enskilde kan det således tänkas att företrädaren är beredd att mer eller mindre okritiskt acceptera riktlinjer som utfärdas från kom- munens sida, t.ex. förutsättningar för att erhålla viss kommunal service. 
 Kommunernas kostnadsökningar till följd av ett införande av arbetsgivarmodellen kan troligtvis inte kompenseras nämnvärt genom effektivitetsvinster på något annat håll. Utredningen är ålagd att iaktta den s.k. finansieringsprincipen som innebär att kommuner och landsting inte skall åläggas nya uppgifter utan att de samtidigt får möjlighet att finansiera dessa med annat än höjda skatter. De alternativ till skattehöjningar som ligger närmast till hands är att öka det statliga stödet till kommunerna eller att befria kommunerna från någon annan kostnadskrävande skyldighet. 
 Utredningen drar med hänsyn till vad som nu anförts den slut- satsen att en ordning som innebär att kommunen blir arbetsgivare för samtliga förordnade företrädare inte är en ändamålsenlig lösning på det aktuella problemet. 
 840 
  
 SOU 2004:112 
  
 Frågor om ersättning till förordnade förmyndare, gode män 
  
 Huvudmän med företrädare befrias från skyldighet att betala sociala avgifter 
 En annan lösning kan vara att befria huvudmannen från skyldig- heten att betala sociala avgifter på den ersättning som företrädaren erhåller. 
 Detta är emellertid sannolikt ingen bra lösning. Företrädarens arvode beskattas och utgör en inkomst för honom. Även om arbetet i och för sig syftar till att hjälpa en medmänniska, skulle det framstå som märkligt att undanta just dessa tjänster från avgiftsplikt. Nära- liggande vore då att även undanta t.ex. vård som ges privat av en läkare. Intresset av att alla arbetstagare och arbetsgivare behandlas lika i frågor om beskattning och skyldighet att betala socialavgifter är enligt utredningens mening så starkt att denna lösning inte bör övervägas. 
 Sammanfattande bedömning 
 Enligt utredningens mening bör den enskilde alltjämt betraktas som arbetsgivare i skatte- och avgiftshänseende. För att lindra bördorna för huvudmän med låga inkomster bör i stället gränsen för återbetal- ningsskyldighet i 12 kap. 16 § föräldrabalken omstruktureras. Här- utöver bör i lagtexten klargöras att när den enskildes betalnings- skyldighet fastställs skall även arbetsgivaravgifterna beaktas, se nedan under avsnitt B 14.6. En modell innebärande att basbelopps- gränsen i 12 kap. 16 § föräldrabalken justeras blir sannolikt billigare än arbetsgivarmodellen för såväl staten som kommunerna under förutsättning att en optimal beloppsgräns fastställs. 
  
 14.6 
  
 Inkomstgränsen i 12 kap. 16 § tredje stycket föräldrabalken 
  
 Förslag:  
 Beloppsgränsen i 12 kap. 16 § tredje stycket föräldra- balken görs mer förmånlig för den enskilde. Gränsen skall ta sikte på den enskildes inkomst efter avdrag för skatt i stället för den taxerade förvärvsinkomsten. Härigenom tillåts den enskilde be- hålla ett större disponibelt belopp än i dag innan skyldigheten att ersätta kostnaderna för den förordnade ställföreträdaren inträder. 
 Det tydliggörs i 12 kap. 16 § tredje stycket föräldrabalken att den socialavgift som belöper på den förordnade ställföreträdarens 
 841 
  
 Frågor om ersättning till förordnade förmyndare, gode män 
  
 SOU 2004:112 
  
 arvode endast får tas ut av den del av den enskildes inkomst som överstiger beloppsgränsen. 
 Vid en undersökning bland kommuner och länsstyrelser rörande bl.a. beloppsgränsen i 12 kap. 16 § tredje stycket föräldrabalken som utredningen genomförde under hösten 2002 framkom att majori- teten av de tillfrågade ansåg att beloppsgränsen i fråga var för låg, särskilt om arvodet skall tas från den enskildes inkomster. I stället föreslog flera kommuner att gränsen bör höjas till tre basbelopp. Vissa kommuner kunde däremot tänka sig att gränsen två bas- belopp behålls om arvodet skall tas från den enskildes tillgångar. En del kommuner framhöll att tröskeleffekterna är stora för dem med inkomster som når strax över beloppsgränsen och att den enskildes betalningsförmåga bör beaktas i större utsträckning. Av svaren från undersökningen framgick vidare att det finns förhållandevis stora variationer i tolkningen av begreppet särskilda skäl i 12 kap. 16 § tredje stycket föräldrabalken. En tendens var att begreppet tolkades mer strikt i kommuner med dålig ekonomi. 
 Flera företrädarorganisationer har framfört att det finns stora variationer i hur villiga kommunerna är att träda in och betala före- trädararvodet när den enskilde inte kan göra det trots att denne har inkomster överstigande två basbelopp. Vissa överförmyndare upp- ges tillämpa en generös tolkning av begreppet särskilda skäl i 12 kap. 16 § tredje stycket föräldrabalken och undantar t.ex. funk- tionsstörda från skyldigheten att betala företrädarens arvode, ibland med hänvisning till att alla kommuninvånare skall behandlas lika och att ställföreträdarskapet närmast är att betrakta som ett hjälpmedel för att kunna fungera normalt i samhället, dvs. jämförbart med in- satser enligt socialtjänstlagen eller lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade. I någon kommun uppges det till och med förekomma att den enskilde beviljas bistånd enligt socialtjänstlagen för att kunna betala sin företrädares arvode. Andra överförmyndare är mer restriktiva när det gäller att avgöra om det finns särskilda skäl att låta kommunen betala företrädararvodet. 
 För att man skall få en uppfattning om hur kostnaderna för ställföreträdarskap fördelas mellan huvudmännen och kommunerna kan nämnas att i Stockholm betalar huvudmännen cirka 75 procent av samtliga arvoden medan kommunen står för resterande 25 pro- cent. En rundfrågning bland andra kommuner ger en liknande bild. Sannolikt står således huvudmännen för större delen av samtliga beslutade arvoden även i resten av landet. Andelen huvudmän som 
 842 
  
 SOU 2004:112 
  
 Frågor om ersättning till förordnade förmyndare, gode män 
  
 skall betala arvode till sina företrädare kommer sannolikt att öka med det nya systemet med garantipension, se nedan. 
 Kritiken mot den nuvarande beloppsgränsen i 12 kap. 16 § tredje stycket föräldrabalken kan sammanfattas i tre huvudsakliga problem- ställningar, nämligen 
  
 a) 
  
 beloppsgränsens snävhet, 
  
 b) 
  
 arbetsgivaravgiftens och negativa tröskeleffekters inverkan, samt 
  
 c) 
  
 det nya pensionssystemets inverkan. 
  
 Beloppsgränsen är för snäv 
 Ett flertal godmansföreningar har påtalat att beloppsgränsen är för snäv och att personer med inkomster strax över två basbelopp i praktiken inte har möjlighet att betala företrädarens arvode. I dessa situationer måste företrädaren därför ofta väga den enskildes intresse av en viss nyttighet mot sitt eget intresse av att erhålla ersättning för arbetet som företrädare. Detta förhållande innebär i förlängningen en risk för att den enskilde inte får den hjälp han behöver, eftersom företrädaren inte vill utföra mer arbete än han kan få ersättning för. 
 Arbetsgivaravgiftens och negativa tröskeleffekters inverkan 
 Ett angränsande problem är de effekter som den enskildes skyldig- het att betala arbetsgivaravgifter på företrädarens arvode kan ha på den hjälpbehövandes ekonomi. Sålunda kan det hända att ersätt- ningen som sådan till ställföreträdaren eller en del av denna ryms inom det inkomstbelopp som överskjuter två basbelopp, men inte de sociala avgifterna som belöper på ersättningen. Troligen debiteras då i praxis den enskilde även avgifterna, trots att dessa inkräktar på förbehållsbeloppet. Riktigheten av en sådan tillämpning kan emeller- tid diskuteras. 
 Ett besläktat problem har sitt ursprung i marginalbeskattningen. Det belopp som kan tas i anspråk för ersättning från huvudmannen utgörs av skillnaden mellan inkomsten före skatt (sannolikt den taxerade förvärvsinkomsten) och två basbelopp. Inkomsttillskottet reduceras emellertid genom inkomstbeskattning. Följden kan bli en marginaleffekt på över 100 procent, dvs. den enskilde får efter be- talning av ersättningen till företrädaren en lägre behållen inkomst än om hans bruttoinkomst hade stannat vid två basbelopp och 
 843 
  
 Frågor om ersättning till förordnade förmyndare, gode män 
  
 SOU 2004:112 
  
 någon betalning till företrädaren således inte hade kunnat avkrävas honom. 
 Det nya pensionssystemets inverkan 
 Den allmänna pensionsförsäkringen enligt lagen (1962:381) om all- män försäkring omfattar folkpension och tilläggspension. Inom båda dessa system utges pension i form av ålderspension, förtidspension samt efterlevandepension. I särskilda lagar finns regler om pensions- tillskott och bostadstillägg till pensionärer. 
 Det reformerade ålderspensionssystemet omfattar personer födda 1938 eller senare och bygger på den s.k. livsinkomstprincipen, dvs. pensionen baseras på inkomster som tjänats in under hela förvärvs- livet. Den inkomstgrundade pensionen kompletteras av ett grund- skydd i form av garantipension för dem som haft inga eller låga för- värvsinkomster. Garantipension utges emellertid även till personer födda 1937 eller tidigare som kompensation för bortfall av folk- pension i form av ålderspension och pensionstillskott samt för bort- fall av särskilt grundavdrag för pensionärer vid inkomstbeskattning. Bestämmelser om garantipension finns i lagen (1998:702) om garanti- pension. 
 Till skillnad från folkpensionen är garantipensionen inte någon förmån som utges till samtliga pensionsberättigade, utan endast till dem som har behov av en sådan förmån. Garantipensionen finansi- eras med skattemedel och är skattepliktig. 
 Samtidigt som garantipensionen infördes slopades det särskilda grundavdraget för pensionärer (SGA) som utgjorde en viktig del av grundtryggheten för den som uppbar folkpension. Detta grundav- drag innebar att en viss del av den enskildes inkomst var skattefri. Avdraget uppgick för en gift skattskyldig tidigare till 1,34 prisbas- belopp (ca 53 000 kr) och 1,515 prisbasbelopp (ca 60 000 kr) för en ogift skattskyldig. Det nya systemet med garantipension innebär som ovan nämnts att pensionsinkomsten beskattas enligt samma regler som gäller för förvärvsinkomster. För att kompensera det slopade grundavdraget beräknas garantipensionen från en jämfört med folkpensionen högre basnivå. Tanken är således att den en- skilde skall ha ungefär lika mycket kvar av sin pension som tidigare trots att det skattefria avdraget i form av SGA försvunnit. 
 Garantipensionen beräknas utifrån en basnivå om 2,13 prisbas- belopp för en ensamstående pensionär och 1,90 prisbasbelopp för 
 844 
  
 SOU 2004:112 
  
 Frågor om ersättning till förordnade förmyndare, gode män 
  
 en gift pensionär. De högre basnivåerna innebär att fler pensionärer än tidigare får inkomster som överstiger två prisbasbelopp. Skatte- effekten innebär dock att dessa personer får ungefär lika mycket pengar kvar som med det gamla systemet. Följden kan med andra ord bli att pensionärer som tidigare inte behövde betala sina före- trädares arvoden måste göra det med det nya systemet med garanti- pension trots att deras inkomst efter skatt är densamma som tidigare. 
 Exempel: 
 Antag att en ensamstående pensionär med det gamla systemet har en årsinkomst om 60 000 kr. Han skall således inte betala något av sin företrädares arvode. Pensionären får göra ett skattefritt avdrag om 1,515 basbelopp, dvs. ca 60 000 kr vid ett basbelopp om 40 000 kr, vilket innebär att han inte behöver betala någon skatt. Han får således 60 000 kr i handen 
 Antag att samme pensionär med det nya garantipensionssystemet tillförsäkras en inkomst om 2,13 basbelopp, dvs. ca 85 000 kr. Eftersom pensionären inte längre åtnjuter SGA blir hans inkomst 85 000 kr. Efter normalt skatteavdrag med ca 30 procent får pensionären ca 60 000 kr i handen, dvs. lika mycket som med det gamla systemet. Till skillnad från tidigare skall pensionären emellertid bidra till sin företrädares arvode, eftersom hans inkomst överstiger två basbelopp. I detta fall anses pensionären ha betalningsutrymme med 0,13 basbelopp eller ca 5 000 kr. För att undvika denna effekt måste gränsen i 12 kap. 16 § föräldrabalken höjas till åtminstone 2,13 basbelopp. 
 Det nya systemet med beskattningsbar pension och slopat SGA innebär emellertid också att pensionärens faktiska betalningsförmåga minskar. Antag att pensionären med det gamla systemet hade en in- komst om 85 000 kr efter medgivna avdrag och att företrädarens arvode uppgår till 10 000 kr. Pensionären tvingas visserligen betala 5 000 kr av sin företrädares arvode, men med vid ett antaget SGA om 60 000 kr får han efter skatteavdrag om 30 procent 77 500 kr i handen (85 000– 7 500). Efter att ha betalat sin företrädare får han således behålla 72 500 kr. Antag därefter att samme pensionär med det nya systemet får en garantipension som uppgår till 110 700 kr för att kompensera det gamla pensionssystemets förmåner. Efter skatteavdrag om 30 procent får han liksom tidigare ca 77 500 kr i handen. Eftersom hans inkomst uppgår till 110 700 kr skall han emellertid betala hela företrädararvodet. Härefter har han kvar 67 500 kr, dvs. 5 000 kr mindre än med det gamla systemet. För att pensionären skall ställas på samma nivå som 
 845 
  
 Frågor om ersättning till förordnade förmyndare, gode män 
  
 SOU 2004:112 
  
 tidigare, dvs. endast behöva betala 5 000 kr av företrädararvodet, måste gränsbeloppet höjas till ca 2,64 basbelopp eller 105 700 kr. 
 Om gränsbeloppet i 12 kap. 16 § föräldrabalken för bruttoinkomst höjs till ca 2,64 basbelopp kan systemet sägas befinna sig i samma balans som före pensionsreformen. Härutöver kan det finnas anled- ning att höja gränsen i 12 kap. 16 § föräldrabalken ytterligare, efter- som inkomstgränsen redan med det gamla pensionssystemet ansågs för snäv. 
 Det är ännu svårt att beräkna hur många personer som med det nya pensionssystemet kommer att bli skyldiga att betala sina före- trädares arvoden. Enligt uppgifter från Riksförsäkringsverket kom- mer i framtiden cirka två procent av samtliga ålderspensionärer att ha garantipension som enda inkomst. Enligt Riksförsäkringsverkets statistik fanns det 1 590 628 ålderspensionärer i december 2002. Det nya pensionssystemet omfattar personer som är födda 1938 eller senare. Majoriteten av pensionärerna i december 2002 berörs så- ledes inte av det nya systemet med inkomstgrundad pension. I framtiden kan man emellertid räkna med att det årligen kommer att finnas drygt 30 000 personer vilka har garantipension som enda in- komst. Hur stor del av dessa personer som är ensamstående och därmed berättigade till basnivån 2,13 basbelopp är svårt att uttala sig om. Enligt uppgifter från Statistiska Centralbyrån var år 2000 drygt 40 procent av alla personer över 65 år ensamstående. Det skulle, grovt räknat, innebära att ungefär 12 000 personer av ovan nämnda 30 000 personer är berättigade till basnivån om 2,13 basbelopp. 
 Utredningens överväganden 
 Regleringen i 12 kap. 16 § föräldrabalken om när den enskilde skall betala företrädarens arvode är av central betydelse för huvudmännen, i synnerhet de huvudmän som lever under knappa förhållanden. Det är därför viktigt att bestämmelsen återspeglar rimliga förhållanden, dvs. att det finns en reell möjlighet för den enskilde att leva på det föreskrivna förbehållsbeloppet. En obalans till nackdel för den en- skilde innebär en risk för utslagning och bidragsberoende. 
 Enligt utredningens mening måste 12 kap. 16 § föräldrabalken utformas så att den enskilde tillförsäkras en rimlig levnadsnivå och så långt möjligt skyddas från den negativa inverkan som arbets- givaravgifter, tröskeleffekter och det nya pensionssystemet kan ha. 
 846 
  
 SOU 2004:112 
  
 Frågor om ersättning till förordnade förmyndare, gode män 
  
 För att komma till rätta med den problematik som uppstått kring regleringen i 12 kap. 16 § föräldrabalken bör nämnda paragraf omkonstrueras så att den blir okänslig för skatteeffekter som t.ex. det nya pensionssystemet medför. Vidare måste gränsbeloppet i reella termer höjas i förhållande till vad som gäller i dag. Till sist måste det i regleringen uttryckligen klargöras att det belopp som tas av den enskildes medel skall täcka såväl ställföreträdarens arvode och kostnadsersättning som de arbetsgivaravgifter som belöper på gottgörelsen i fråga. 
 Vad gäller de negativa tröskeleffekterna föreslår utredningen att gränsbeloppet skall ta sikte på den enskildes inkomst efter avdrag för skatt och inte, som i dag, den taxerade förvärvsinkomsten. Det belopp som skall ligga till grund för bedömningen av huruvida den enskilde skall bidra till sin ställföreträdares arvode skall således i allmänhet bestämmas genom att den enskildes inkomster minskas med den skatt som framgår av aktuell skattetabell. 
 Av en taxerad förvärvsinkomst om två prisbasbelopp (ca 80 000 kr) har den enskilde kvar ungefär 56 000 kr (ca 1,5 prisbasbelopp) efter avdrag för preliminär skatt. Ett bibehållande av samma disponibla inkomst som i dag innebär sålunda att inkomstgränsen i 12 kap. 16 § tredje stycket, definierad som en nettoinkomst, måste sän- kas till 1,5 prisbasbelopp. Som nämnts ovan har det emellertid fram- kommit att de personer som i dag har en bruttoinkomst om två pris- basbelopp i praktiken knappt klarar av att betala för sitt uppehälle. Det är därför är nödvändigt att låta den enskilde behålla en större del av sin inkomst än i dag innan han åläggs att bidra till sin ställföre- trädares arvode. Utredningen gör bedömningen att det är rimligt att den enskilde får förbehålla sig två prisbasbelopp efter avdrag för skatt innan ersättningsskyldighet för ställföreträdararvode inträder. Denna åtgärd innebär visserligen att kommunen i större utsträck- ning än i dag måste stå för företrädarnas arvoden och ersättningar för utgifter, men de ökade utgifterna för ställföreträdararvoden torde dock till stor del kompenseras av ett minskat bidragsbero- ende hos den enskilde. Vidare har det av den tidigare nämnda enkätundersökningen framkommit att flera kommuner redan i dag tillämpar ett högre gränsbelopp än två basbelopp eller lämnar kompensation på annat sätt, t.ex. genom att bevilja socialt bistånd. 
 Det bör inte införas olika gränsbelopp för inkomster och till- gångar. Liksom i dag bör gränsbeloppet två prisbasbelopp gälla oav- sett om det är den enskildes inkomster eller tillgångar som skall tas i anspråk för ställföreträdararvodet. 
 847 
  
 Frågor om ersättning till förordnade förmyndare, gode män 
  
 SOU 2004:112 
  
 Beträffande arbetsgivaravgifterna gör utredningen den bedöm- ningen att det aldrig har varit meningen att den enskilde skall be- höva använda sitt förbehållsbelopp för att betala dessa avgifter. Då det, enligt vad utredningen erfarit, trots allt förekommer att över- förmyndaren inte beaktar arbetsgivaravgifterna när den enskildes ersättningsskyldighet bestäms, bör det komma till klart uttryck i paragrafen att dessa avgifter inte skall behöva ta i anspråk någon del av förbehållsbeloppet. 
 Som framhållits ovan förekommer i dag förhållandevis stora varia- tioner av överförmyndarnas tolkning av begreppet särskilda skäl i 12 kap. 16 § tredje stycket föräldrabalken. Dessa skiftande tolk- ningar framstår till stor del som ett sätt för kommunerna att, efter ekonomisk förmåga, försöka kompensera den enskilde för de negativa effekter som den nuvarande utformningen av det aktuella lagrummet innebär. En omstrukturering av 12 kap. 16 § föräldra- balken enligt utredningens förslag innebär att begreppet särskilda skäl inte behöver ges någon annan innebörd än den som framgår av tidigare förarbeten. De situationer som begreppet särskilda skäl tar sikte på är således fall då en tillämpning av huvudregeln skulle innebära att den enskilde får svårt att klara av sitt uppehälle, t.ex. då den enskilde har stora omkostnader på grund av sjukdom eller funktionshinder. Undantagsregeln är emellertid inte avsedd att användas för att åstadkomma en generell höjning, eller sänkning, av gränsbeloppet i 12 kap. 16 § tredje stycket föräldrabalken. Har den enskilde medel som överstiger gränsbeloppet och finns inte sär- skilda skäl i det konkreta fallet  
 skall  
 det överskjutande beloppet användas för att betala ställföreträdares arvode. Vad gäller möjlig- heten att tillämpa begreppet särskilda skäl för att avvika från gräns- beloppet till den enskildes nackdel bör samma restriktivitet som i dag gälla. En avvikelse bör emellertid kunna ske även i de fall den enskilde har anhöriga, dock under förutsättning att dessa inte är beroende av den enskilde för sin försörjning. Överförmyndaren är det kommunala organ som fattar beslut i hithörande frågor. 
 848 
  
 SOU 2004:112 
  
 Frågor om ersättning till förordnade förmyndare, gode män 
  
 14.7 
  
 Ersättning till särskilt förordnade vårdnadshavare 
  
 Förslag:  
 Överförmyndaren skall kunna besluta om ersättning till en särskilt förordnad vårdnadshavare som har att sörja för såväl barnets ekonomiska som personliga angelägenheter. Över- förmyndarens möjlighet att besluta om ersättning skall däremot inte omfatta särskilt förordnade vårdnadshavare som uppbär kommunal ersättning till familjehem eller särskilt förordnade vårdnadshavare som enbart har att sköta barnets personliga an- gelägenheter. 
 Nuvarande utformning av 12 kap. 16 § föräldrabalken innebär att överförmyndaren endast kan fatta beslut om arvode till förordnade förmyndare, gode män och förvaltare. Detta innebär vissa problem för de personer som är särskilt förordnade vårdnadshavare. En särskilt förordnad vårdnadshavare är enligt 10 kap. 3 § föräldra- balken också förmyndare för den underårige och kan i denna egen- skap få ersättning för nedlagt arbete, men således endast till den delen arbetet rör förmynderskapsfrågor. För det arbete som den särskilt förordnade vårdnadshavaren utför i frågor som rör den underåriges personliga angelägenheter kan han för närvarande inte erhålla någon ersättning. Detta har i praktiken inneburit att det är svårt att till särskilt förordnade vårdnadshavare rekrytera andra än familjehemsföräldrar eller nära släktingar till den underårige. Pro- blemet blir särskilt påtagligt beträffande ensamkommande flykting- barn. Dessa barn har ett mycket litet behov av någon som sköter deras ekonomi, men behöver någon som kan besluta i deras per- sonliga angelägenheter. 
 Utredningens överväganden 
 Med hänsyn till de problem som redovisats ovan bör överförmynda- ren ges möjlighet att besluta om ersättning till särskilt förordnade vårdnadshavare som både är förmyndare och vårdnadshavare för den underårige. När den särskilt förordnade vårdnadshavaren har att bevaka såväl barnets ekonomiska som personliga angelägenheter framstår det som ändamålsenligt att ersättningen för hela uppdraget bestäms vid en och samma tidpunkt. Eftersom överförmyndaren enligt nuvarande regler har att besluta om ersättning i förmynder- skapsdelen är det naturligt att låta honom besluta om ersättning även 
 849 
  
 Frågor om ersättning till förordnade förmyndare, gode män 
  
 SOU 2004:112 
  
 till den del uppdraget rör tillvaratagande av barnets personliga ange- lägenheter. Frågor som berör vårdnaden om ett barn har visserligen inte tidigare varit någon angelägenhet för överförmyndaren, men de torde inte skilja sig alltför mycket från de frågor som uppkommer i ställföreträdarskap där ställföreträdaren har att hjälpa den enskilde med att sörja för sin person. Det kan därför inte anses olämpligt att överförmyndaren beslutar om ersättning till särskilt förordnade vårdnadshavare även i den del av uppdraget som avser barnets per- sonliga förhållanden. En annan omständighet som talar för en sådan lösning är att det kan vara svårt att dra en skarp skiljelinje mellan uppgifter som är hänförliga till förmynderskapet respektive barnets personliga angelägenheter. 
 Vissa särskilt förordnade vårdnadshavare är samtidigt familje- hemsföräldrar, dvs. de har barnet i fråga boende hos sig. I dessa situationer utgår till familjehemmet en kommunal ersättning som skall täcka arvode och omkostnader. Med hänsyn härtill bör enligt utredningens mening familjehemsföräldrar vara undantagna från möjligheten att få ersättning för insatserna i personliga angelägen- heter genom beslut av överförmyndaren. 
 Det finns vissa särskilt förordnade vårdnadshavare som endast har till uppgift att tillvarata barnets personliga angelägenheter, dvs. uppdraget som förmyndare ligger hos någon annan person. Denna grupp av ställföreträdare omfattas inte till någon del av överför- myndarens tillsyn och har sannolikt inte någon kontakt med denne över huvud taget. Det framstår därför inte som en uppgift för över- förmyndaren att uttala sig om lämplig ersättning för det arbete som dessa särskilt förordnade vårdnadshavare utför. Med hänsyn härtill bör inte heller dessa personer omfattas av överförmyndarens möj- lighet att besluta om ersättning till särskilt förordnade vårdnads- havare. I den mån dessa särskilt förordnade vårdnadshavare inte är familjehemsföräldrar bör eventuell ersättning för uppdraget bestäm- mas och utbetalas av socialnämnden i kommunen. 
  
 14.8 
  
 Maximering av antalet företrädaruppdrag 
  
 Bedömning:  
 Antalet uppdrag per företrädare bör inte begränsas i lag. 
 Kritik har framförts mot att en del gode män och förvaltare i prin- cip har sina uppdrag som levebröd och därför åtar sig så många 
 850 
  
 SOU 2004:112 
  
 Frågor om ersättning till förordnade förmyndare, gode män 
  
 uppdrag att de inte förmår att utföra vart och ett av dem till be- låtenhet. Med hänsyn härtill har fråga uppkommit om det i lag bör införas någon bestämmelse om maximalt antal uppdrag som varje företrädare får ha. 
 Av den enkätundersökning som utredningen har genomfört bland kommuner och länsstyrelser framgår att de flesta ställföreträdare normalt inte har mer än ungefär tre uppdrag samtidigt. I de fall det förekommer att ställföreträdaren har fler uppdrag beror det som regel på att ställföreträdaren är särskilt skicklig eller att uppdragen är av förhållandevis enkel beskaffenhet. 
 Utredningens överväganden 
 Utredningen delar uppfattningen att det finns en risk för att en ställföreträdare som tar på sig alltför många uppdrag inte klarar av att tillgodose samtliga huvudmäns intressen. Detta talar i och för sig för att någon form av begränsning av antalet uppdrag bör finnas. Enligt utredningens mening är det emellertid tveksamt om en sådan be- gränsning bör införas genom lag. Det är nämligen mycket svårt, för att inte säga omöjligt, att närmare definiera en lämplig nivå på antalet företrädaruppdrag. Sådana uppdrag ser för det första mycket olika ut. En företrädare kan ha svårt att klara av ett fåtal komplicerade uppdrag, medan samme företrädare mycket väl kan klara av ett fler- tal okomplicerade uppdrag. För det andra varierar företrädarnas förmåga att klara av flera uppdrag med erfarenhet och skicklighet. En bestämmelse som begränsar antalet uppdrag kommer därför med nödvändighet att kräva långtgående möjligheter till undantag, vilket starkt skulle urholka regeln. 
 Redan i dag ankommer det på överförmyndaren att se till att den som förordnas till ställföreträdare för en hjälpbehövande person verkligen klarar av det uppdrag som anförtros honom. En faktor som överförmyndaren måste ta hänsyn till vid denna bedömning är det antal uppdrag som ställföreträdaren redan ansvarar för. Om ställ- företrädaren missköter sitt uppdrag, skall överförmyndaren vidta åtgärder för att skydda den hjälpbehövande, t.ex. genom att entlediga ställföreträdaren och tillse att en ny ställföreträdare utses. 
 Med hänsyn till vad som nu anförts finner utredningen att det inte bör införas någon begränsning av antalet uppdrag som varje företrädare får ha. Det bör i stället ankomma på varje överförmyn- 
 851 
  
 Frågor om ersättning till förordnade förmyndare, gode män 
  
 SOU 2004:112 
  
 dare att med stor eftertanke bedöma hur stort antal uppdrag en och samma företrädare klarar av. 
  
 14.9 
  
 Uppskattning av kostnaden för ställföreträdarskapet 
  
 Bedömning:  
 Det bör inte införas någon regel i föräldrabalken om att överförmyndaren i samband med ställföreträdarskapets anord- nande skall upprätta en plan för ställföreträdarskapet samt ange en ungefärlig kostnad för uppdraget. 
 En godmansförening har påtalat att huvudmannen många gånger saknar någon uppfattning om vad ställföreträdarskapet kommer att kosta honom. 
 Utredningen har övervägt en lösning som innebär att överför- myndaren inför varje ställföreträdarskap skall upprätta en plan för uppdragets utförande. En sådan plan skulle innebära en möjlighet för den enskilde att förstå vad han kan förvänta sig för hjälp. Planen skulle också göra det möjligt att ungefärligt ange en kostnad för den erhållna hjälpen. För ställföreträdarens del skulle planen inne- bära att han får reda på vad som förväntas av honom. Lösningen har emellertid den nackdelen att den leder till betydande merarbete för överförmyndaren och även till extra kostnader. Vidare kan det mycket väl hända att det snabbt kommer fram att den enskildes hjälpbehov är större än det som planen baserar sig på, varvid beräk- ningen faller. Det kan dessutom i vissa fall visa sig mindre menings- fullt att diskutera kostnader med huvudmännen. 
 Med hänsyn till vad som anförts är det utredningens uppfattning att det inte bör införas en uttrycklig regel om att överförmyndaren skall upprätta en plan för ställföreträdarskapet och ange en ungefär- lig kostnad för företrädaruppdraget. Det skall dock noteras att det beträffande förvaltarskap finns en regel i nuvarande 11 kap. 7 § tredje stycket föräldrabalken (se förslaget till 11 kap. 10 § föräldra- balken) som innebär att rätten får överlåta till överförmyndaren att närmare bestämma uppdragets omfattning. Naturligtvis skall över- förmyndaren även i övrigt verka för att ställföreträdaruppdraget utförs på ett ändamålsenligt sätt, varvid han skall utöva tillsyn och efter förmåga svara på de frågor som den hjälpbehövande eller dennes anhöriga kan ha. 
 852