SOU 1998:44 
  
 185 
  
 10 Förvaring 
  
 10.1 
  
 De allmänna förvaringsbestämmelserna 
  
 10.1.1 
  
 Gällande rätt 
  
 I 1973 års vapenlag angavs att skjutvapen eller en för vapnets funktion vital del samt ammunition skulle förvaras under lås. De allmänna förva- ringsföreskrifterna skärptes genom lagändring den 1 januari 1992 
 1 
 . Vid förvaring av skjutvapen eller ammunition gäller numera att innehavaren skall ta hand om egendomen och hålla den under sådan uppsikt att det inte finns risk för att någon obehörig kommer åt den. Skjutvapen eller ammunition som inte hålls under uppsikt skall förvaras under säkert lås eller på något annat lika betryggande sätt. Förvaras vapnet inte i  
 säker- hetsskåp  
 eller något lika säkert förvaringsutrymme skall en vital vapen- del tas bort från vapnet så att det inte kan användas  förutsatt att detta kan göras utan avsevärd svårighet. Vapen, vapendel och ammunition skall härefter förvaras var för sig, s.k.  
 delad förvaring  
 (5 kap. 1 och 2 §§ VL). 
 Rikspolisstyrelsen har meddelat närmare föreskrifter om vad som skall förstås med vital del, förvaring i säkerhetsskåp eller lika säkert förva- ringsutrymme samt delad förvaring. Dessa föreskrifter återges i sin helhet i  
 bilaga 4 
 . I korthet kan följande noteras. 
  
 Det krävs en viss angiven standard för att skåpet skall anses vara ett säkerhetsskåp eller ett lika säkert förvaringsutrymme. Alla vapenskåp som finns på marknaden uppfyller inte dessa krav. Vidare skall skåp med en vikt som utan vapen understiger 150 kg vara förankrat i bygg- nadsstommen. Som alternativ till förankring kan ett skåp med en vikt under 150 kg förses med tyngder så att vikten 150 kg uppnås. 
  
 Med delad förvaring förstås att vapnets huvuddel, vital del och ammunition förvaras på olika ställen. En tvådelad förvaring kan även godtas, om en vital del inte kan avlägsnas utan avsevärd svårighet. Endera vapnets huvuddel eller vital del skall förvaras inlåst i ett säkert utrymme av viss angiven standard. Den resterande delen av vapnet samt ammunition skall förvaras var för sig väl gömda i andra låsta utrymmen. 
  
 1  
 SFS 1991:1181, prop. 1990/91:130. 
  
 186 
  
 Förvaring 
  
 SOU 1998:44 
  
  Vid förvaring i vapenställ ställs kraven ännu högre än vad ovan sagts, om vapenstället inte förvaras väl gömt. 
 Det ankommer på den enskilde vapeninnehavaren att inom ramen för ovannämnda föreskrifter avgöra hur de egna vapnen skall förvaras om polismyndigheten inte funnit skäl att meddela särskild förvaringsföre- skrift (RPS FS 1996:6, 16.1 kap.). 
  
 10.1.2 
  
 Nuvarande faktiska förhållanden 
  
 Enkäterna till landets vapenregisterenheter och utredare av våldsbrott 
 På polisens blankett för ansökan om tillstånd att inneha skjutvapen eller förvärva ammunition finns det en fråga om hur sökanden avser att förvara vapen och ammunition. Enligt vapenlagen eller vapenförord- ningen finns det dock inget krav på att denna fråga skall besvaras för att tillstånd skall beviljas. 
 De flesta registerenheter anger i enkätsvaren att de informerar sökan- den om gällande bestämmelser men att de inte uppställer något bestämt förvaringssätt som förutsättning för att meddela tillstånd. Några enheter anger dock att de kräver att vapnen förvaras i säkerhetsskåp och att sökanden måste visa att han innehar ett sådant, t.ex. genom uppvisande av inköpskvitto. 
 41 enheter har lämnat synpunkter på de allmänna förvaringsbestäm- melserna. Av dessa har 31 svarat att de anser att förvaring i säker- hetsskåp borde vara föreskrivet i lag fr.o.m. första vapnet. Främst därför att de anser att detta är ett säkrare förvaringssätt, men också därför att det går åt mycket tid till att diskutera förvaringsfrågan med tillståndssökande. Dagens bestämmelser uppfattas som krångliga och luddiga. Det förekommer också förslag om att vapen aldrig skall få förvaras kompletta  dvs. inte ens i säkerhetsskåp. Vidare har en del enheter svarat att de anser att de allmänna förvaringsföreskrifterna borde vara straffsanktionerade samt att polisen borde ges möjlighet att kontrol- lera att förvaringen sker på ett godtagbart sätt. 
 Från landets utredare av våldsbrott har sammanlagt 58 svar kommit in. En femtedel av de svarande har angett att förvaringskraven bör skär- pas. Flera menar att det bör krävas att alla vapeninnehavare förvarar sina vapen i säkerhetsskåp. 
 Uppgifter från det speciella vapenregistret 
 Speciella vapenregistret innehåller information om stulna eller förkomna vapen, vapendelar, ammunition och sprängämnen. Uppgifterna kommer 
  
 SOU 1998:44 
  
 Förvaring 
  
 187 
  
 från polisdistrikten som sänder in anmälan till rikskriminalens under- rättelsetjänst, där informationen registreras. Registret anger bl.a. från vilka platser skjutvapen m.m. tillgripits eller förkommit. Nedanstående uppgifter bygger på s.k. brottsdatum, dvs. den tidpunkt då egendomen stals eller förkom på annat sätt samt anger antalet skjutvapen eller vapendelar som stulits/förkommit. Bland uppgifterna ingår inte effektbe- gränsade skjutvapen, ammunition eller sprängämnen. Uppgifterna gäller åren  
 19901997. 
  
 Bostadshus . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 4 208 Fritidshus . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 435 Kontor . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 128 Motorfordon . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 256 Skytteförening . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 283 Vapenhandlare . . . . . . . . . . . . . . . . . . 251 Järnvägstransport . . . . . . . . . . . . . . . . . . 1 Militärförråd . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 581 Militäranläggning . . . . . . . . . . . . . . . . 298 Militärövning . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 86 Hemvärnsförråd . . . . . . . . . . . . . . . . . 31 Civilförsvarsförråd/anläggning . . . . . . . . . 6 Övriga . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 3 378 
 Räknat överlag har drygt 47 procent av alla stulna/förkomna skjutva- pen/vapendelar försvunnit från bostäder eller fritidshus. Emellertid består den stora posten övriga huvudsakligen av s.k. dödsbovapen, dvs skjutvapen som anmälts förkomna i dödsbon. Räknar man bort dessa kan det konstateras att drygt 70 procent av alla stulna/förkomna skjutva- pen/vapendelar har försvunnit från bostäder eller fritidshus. 
 Uppgifter från Brottsförebyggande rådet 
 Även Brottsförebyggande rådet (BRÅ) samlar in uppgifter om stulna skjutvapen m.m. Följande uppgifter gäller antalet anmälda stölder av skjutvapen, ammunition och sprängämnen under åren  
 19901997. 
  Uppgifterna gäller antalet brottstillfällen och alltså inte, som beträffande uppgifterna i det speciella vapenregistret, antalet stulna/förkomna vapen/vapendelar. 
 Bostad . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 2 063 Fritidshus . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 381 Motorfordon . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 386 Skytteorganisation . . . . . . . . . . . . . . . . 239 Vapenhandlare . . . . . . . . . . . . . . . . . . 157 Militärförråd . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 505 Militäranläggning . . . . . . . . . . . . . . . . 381 Övriga . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 998 
  
 188 
  
 Förvaring 
  
 SOU 1998:44 
  
 Av uppgifterna från BRÅ framgår att omkring 48 procent av alla stölder av skjutvapen m.m., under åren  
 19901997, 
  har skett från bostäder eller fritidshus. Med hänsyn till att även stölder av ammunition och sprängämnen registrerats i denna sammanställning och att dessa ofta skett från militära anläggningar och förråd torde dock andelen stölder av skjutvapen ur bostäder och fritidshus vara något högre. 
 Specialgranskning av anmälningarna till det speciella vapenregistret under första halvåret 1996 
 De statistiska uppgifterna från det speciella vapenregistret innehåller även sådana skjutvapen m.m. som anmälts saknade i dödsbon, samt militära skjutvapen m.m. Vidare innehåller de statistiska uppgifterna från BRÅ även ammunition och sprängämnen. Det kan i detta samman- hang vara av värde att rensa bort dessa uppgifter. Vapenutredningen har därför specialgranskat alla anmälningar som kommit in till det speciella vapenregistret under första halvåret 1996 
 2 
 . Alla skjutvapen som anmälts förkomna i dödsbon samt även militära skjutvapen har rensats bort från uppställningen nedan. Genomgången gav följande resultat. 
  
 STULNA/FÖRKOMNA SKJUTVAPEN  
 (antal vapen) 
 Hagelgevär . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 80 Kulgevär . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 85 Kombivapen . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 7 Pistol . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 14 Revolver . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 12 Automatvapen . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 4 Vapendelar . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 15 Annat 
 3  
 . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 14 SUMMA . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 231 
 PLATSER DÄR VAPNEN TILLGRIPITS/FÖRKOMMIT (antal vapen) 
 Bostad . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 150 Fritidsbostad/obebodd fastighet . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 32 Lokal/källare m.m. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 21 Förflyttning/transport . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 21 Okänt/Annat . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 7 SUMMA . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 231 
  
 2  
 Underlaget avser samtliga anmälningar som kommit in till speciella vapenregistret i september 1996. Anmälningar som rört vapen som med all sannolikhet stulits/för- kommit före den 1 januari 1996 har rensats bort. 
  
 3  
 Härunder ryms exempelvis signalvapen, gasvapen, flintlåspistoler m.m. 
  
 SOU 1998:44 
  
 Förvaring 
  
 189 
  
 Ser man på detta sätt till de civila skjutvapen som stulits under första halvåret 1996 kommer man fram till att omkring 80 procent av dessa tillgripits i bostäder eller fritidshus. Vidare kan man konstatera att närmare 75 procent av de skjutvapen som tillgripits är  
 hagel-, 
  kul- och kombinationsgevär, dvs.  i huvudsak  jaktvapen. 
 Av specialgranskningen har det också i viss mån gått att utläsa hur de stulna skjutvapnen har förvarats. Det bör dock anmärkas att de flesta anmälningarna inte innehöll någon uppgift om förvaringssättet. Några egentliga slutsatser härom kan därför inte dras. 
  
 FÖRVARINGSSÄTT vid stölder i bostäder/fritidshus  
 (antal vapen/antal brottstillfällen) 
 VAPENSKÅP  
 4 
  
 Uppbrutet . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 9 vapen/3 tillfällen Hittat nyckel . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 37 vapen/14 tillfällen Tagit hela skåpet . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 16 vapen/5 tillfällen 
 DELAD FÖRVARING 
 Tagit hela vapen . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 24 vapen/10 tillfällen Tagit delar av vapnet . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 35 vapendelar/22 tillfällen 
 KOMPLETTA I VAPENSTÄLL . . . . . . . . . . . . . . . 14 vapen/7 tillfällen 
 I anslutning härtill kan det vidare anges att det under 1997 vid 23 tillfäl- len hänt att gärningsmännen stulit skjutvapen ur vapenskåp efter att ha hittat nyckeln till skåpet. Vid 19 tillfällen under 1997 har vidare vapenskåpet brutits upp och vid 19 tillfällen har skåpet bortförts 
 5 
 . 
 Effekten av skärpningen av förvaringsbestämmelserna år 1992 
 Vid en jämförelse mellan åren före och efter skärpningen av förvar- ingsbestämmelserna år 1992, har andelen skjutvapen/vapendelar som stulits/förkommit från bostäder och fritidshus minskat med omkring 10 procent. Räknar man inte med de s.k. dödsbovapnen har andelen dock inte förändrats. Andelen stulna skjutvapen/vapendelar är således densamma före som efter skärpningen. Rent faktiskt har emellertid antalet skjutvapen som varje år anmälts stulna/förkomna från bostäder och fritidshus minskat med omkring 200, jämfört med tiden före skärpningen av kraven på förvaring. 
  
 4 
  
 I anmälningarna har det inte närmare angetts vilken typ av skåp som vapnet förvarats 
  
 i. 
  
 Troligen rör det sig i flera fall om skåp som inte uppfyller kraven i Rikspolisstyrel- sens föreskrifter för säkerhetsskåp. 
  
 5 
  
 Den redovisade uppgiften har erhållits från rikskriminalens underrättelsetjänst. Även 
  
 i 
  
 dessa fall är det osäkert om skåpen varit klassade som säkerhetsskåp. 
  
 190 
  
 Förvaring 
  
 SOU 1998:44 
  
 Av BRÅ:s sammanställning framgår att antalet anmälda stölder från bostäder och fritidshus snarare ökat något efter skärpningen 1992. 
 Möjligen skulle man kunna dra den slutsatsen  eftersom antalet brottstillfällen är konstant, eller t.o.m. högre, men antalet skjutvapen som stulits/förkommit faktiskt sett är mindre  att de som innehar flera skjutvapen blivit aktsammare och förvarar dem bättre. 
 Utredning om bruket av säkerhetsskåp 
 En genomgång av samtliga tillståndsärenden under 1995 i Kronobergs och Västmanlands län visade att en överväldigande majoritet  över 90 procent  av de sökande uppgett att de hade för avsikt att förvara sina vapen i säkerhetsskåp. Oftast angavs också det aktuella säkerhetsskåpets fabrikat och tillverkningsmodell, vilket torde kunna tas som intäkt för att uppgiften i de flesta fall är riktig. 
 Försäljare av säkerhetsskåp har vidare angett att försäljningen av sådana ökade kraftigt i samband med skärpningarna i lagstiftningen av förvaringsbestämmelserna den 1 januari 1992. Försäljningen har härefter inte legat på riktigt samma nivå, men ändock betydligt högre än vid tiden före lagändringen. 
 Rikspolisstyrelsens rapport Illegala vapen 
 Ett förslag från projektgruppen till åtgärder som skulle kunna minska tillgreppen av skjutvapen ur vapenskåp är att alla säkerhetsskåp måste fästas i golv eller vägg. Benägenheten att tillgripa hela säkerhetsskåp skulle därmed, enligt projektgruppen, minska eftersom tiden för och svårigheten vid tillgreppet skulle öka avsevärt. En annan åtgärd som nämns i rapporten är att reglerna kring vapenförvaringen utformas så, att ett skjutvapen aldrig får förvaras komplett om det är möjligt att på något sätt dela vapnet 
 6 
 . 
  
 6  
 RPS Rapport Illegala vapen 1995:2 s. 75 och 76. 
  
 SOU 1998:44 
  
 Förvaring 
  
 191 
  
 10.2 
  
 Särskild förvaringsföreskrift 
  
 10.2.1 
  
 Gällande rätt 
  
 I vapenlagen finns det bestämmelser om att en polismyndighet får besluta att tillstånd att inneha skjutvapen skall förenas med villkor att vapnet skall förvaras på visst sätt, s.k. särskild förvaringsföreskrift. Den som bryter mot en särskilt meddelad förvaringsföreskrift straffas med böter eller fängelse i högst sex månader (2 kap. 5 §, 5 kap. 5 § och 9 kap. 2 § b VL). 
 Enligt Rikspolisstyrelsens allmänna råd bör särskild förvaringsföreskrift meddelas vid förvaring av helautomatiskt vapen, enhandsvapen eller totalt mer än sex vapen. Särskild förvaringsföreskrift bör också meddelas när vapen förvaras hos annan än vapenägaren. Vid förvaring av mer än fem helautomatiska vapen eller tio enhandsvapen eller tjugo gevär av annat slag bör de förvaringsregler som gäller för vapenhandlare och skytteföreningar ligga till grund för föreskriften (RPS FS 1996:6, 16.3 kap.). 
  
 10.2.2 
  
 Nuvarande faktiska förhållanden 
  
 Enkäten till landets vapenregisterenheter 
 Cirka 95 procent av registerenheterna har angett att de  
 alltid  
 meddelar särskild förvaringsföreskrift vid första enhandsvapnet, första helautoma- tiska vapnet och vid innehav av mer än sex vapen sammanlagt. Ett fåtal har angett att de meddelar särskild förvaringsföreskrift  
 ibland  
 eller  
 ofta  
 i dessa fall. När det gäller förvaring hos annan är det drygt 75 procent av enheterna som  
 alltid  
 meddelar särskild förvaringsföreskrift. Ett riktmärke för dem som endast meddelar sådan  
 ibland  
 eller  
 ofta  
 i dessa fall synes vara om den som förvarar vapnen innehar mer än sex vapen sammanlagt. I fråga om förvaring av större mängder vapen  mer än 5 helautomatiska vapen, 10 enhandsvapen eller 20 gevär  svarade 43 procent av enheterna att de alltid kräver att vapnen förvaras i kassun och drygt 33 procent att de kräver minst delad förvaring av vapnen i två säkerhetsskåp. 
 Över 90 procent av enheterna har angett att de inte kontrollerar huruvida förvaringsföreskriften följs. Vissa enheter kräver dock att t.ex. inköpskvitto för säkerhetsskåp uppvisas. Det förekommer också i ett fåtal fall att personliga besök företas. 
 När det gäller synpunkter på de särskilda förvaringsföreskrifterna har flera enheter svarat att de förordar lagstadgad förvaring i säkerhetsskåp i samtliga fall och att särskilda förvaringsföreskrifter i sådana fall inte skulle behöva utfärdas i samma utsträckning som i dag. Även om systemet med särskilda förvaringsföreskrifter således är arbetskrävande, 
  
 192 
  
 Förvaring 
  
 SOU 1998:44 
  
 uppfattas bestämmelserna som sådana klara och lätta att tillämpa. Flera myndigheter påpekar slutligen att polisen borde ges möjlighet att kon- trollera att nuvarande förvaringsföreskrifter följs. 
  
 10.3 
  
 Vapen under uppsikt och transport av vapen 
  
 10.3.1 
  
 Gällande rätt 
  
 Uppsikt 
 Skjutvapen och ammunition som inte förvaras skall hållas under sådan uppsikt att det inte finns risk för att någon obehörig kommer åt dem. Med uppsikt över vapnet förstås, enligt Rikspolisstyrelsens föreskrifter, att innehavaren har omedelbar kontroll över det (5 kap. 1 § VL och RPS FS 1996:6, 16.1 kap.). 
 Förflyttning av skjutvapen 
 I Rikspolisstyrelsens författningssamling finns allmänna råd om hur skjutvapen bör förvaras under resor och vid annan förflyttning: 
 Vid resor bör vapnen förvaras enligt följande 
  
 Bil: 
  
 Som grundregel bör gälla att vapen inte kvarlämnas i bil. Vapen kan dock förvaras 
  
 i bil om den står under ständig tillsyn. Om fordonet tillfälligt lämnas med vapen 
  
 kvar, medtas en vital del och förvaras under ständig tillsyn. Vapnets huvuddel 
  
 förvaras väl gömd i bilen. Den bör därvid låsas fast eller om detta inte är möjligt, 
  
 förses med patronlägeslås eller på annat sätt placeras så att stöld eller annat 
  
 missbruk förhindras. 
  
 Tåg: 
  
 Vapnets huvuddel bör lämpligen polletteras förvarad i låda eller fodral. Den vitala 
  
 delen medförs i ficka eller handbagage. Förvaras vapnet i kupé bör det vara delat 
  
 och medföras då kupén lämnas om betryggande bevakning inte kan ordnas. 
  
 Fartyg: Vapnets vitala del bör förvaras i fartygets reception eller hos fartygsbefälet. Huvuddelen förvaras i låst hytt. 
 Flyg: Vapnets huvuddel förvaras i flygplanets lastutrymme i fodral eller låda. Den vitala delen medförs i ficka eller handbagage. 
 Vid resa med fartyg eller flyg kan utöver nämnda bestämmelser även andra säker- hetsbestämmelser gälla. Vid övernattning på hotell eller annan tillfällig bostad bör vapnet delas och den vitala delen låsas in i värdeskåp eller liknande utrymme. Tillhandahåller t.ex. tävlingsarrangör förvaringsutrymme bör detta utnyttjas (RPS FS 1996:6, 16.2). 
  
 SOU 1998:44 
  
 Förvaring 
  
 193 
  
 Yrkesmässig transport av skjutvapen m.m. 
 Bestämmelsen i 5 kap. 4 § VL tar sikte på det förhållandet att någon annan än vapenägaren transporterar vapnet. Både den som sänder iväg ett skjutvapen eller ammunition och den som transporterar egendomen åt någon annan skall vidta sådana åtgärder att någon obehörig inte kan komma åt vapnet eller ammunitionen. Den som bryter mot bestämmel- sen kan dömas till böter eller fängelse i högst sex månader (9 kap. 2 § b VL). 
 I förarbetena till 1996 års vapenlag angavs: Transporten skall utföras på ett säkert sätt. Som en riktlinje kan anges att hela transporten bör ske under särskild uppsikt eller i låsta utrymmen samt att försändelsen bör vara identifierad så att den kan spåras av befordringsföretaget 
 7 
 . 
  
 10.3.2 
  
 Nuvarande faktiska förhållanden 
  
 Av specialgranskningen av anmälningarna över skjutvapen som stulits/förkommit 
 8 
 , som kommit in till det speciella vapenregistret under första halvåret 1996, har det framgått att 21 (9 procent) av 231 skjutva- pen eller vapendelar stulits/förkommit under resor, förflyttning eller yrkesmässig transport. Av dessa har 15 stulits/förkommit från privat- personer, övriga 6 under yrkesmässig transport. 
 BRÅ:s statistik över stulna skjutvapen, ammunition och sprängämnen visar att andelen sådan egendom som stals ur motorfordon under åren 1990 1997 var omkring 7 procent. Att notera härvidlag är att ammunition och sprängämnen finns med i uppgiftsunderlaget. Andelen skjutvapen som stulits ur motorfordon m.m. torde därför vara något högre om man inte räknar med sådan egendom. 
 Rikspolisstyrelsens rapport Illegala vapen 
 I rapporten föreslås att begreppet uppsikt definieras tydligare och att definitionen tas in i vapenförordningen. Med uppsikt bör därvid förstås att vapeninnehavaren i bostaden, vid brukandet eller vid transport till och från förvaringsplatsen har omedelbar kontroll över vapnet. Vidare föreslås att Rikspolisstyrelsens föreskriftsrätt utökas så till vida att den skrivning som i dag utgör allmänt råd omarbetas till föreskriftsform 
 9 
 . 
  
 7 
  
 Prop. 1995/96:52 s. 83. 
  
 8 
  
 Med undantag av s.k. dödsbovapen samt militära vapen. 
  
 9 
  
 RPS rapport Illegala vapen 1995:2 s. 75 och 76 
  
 194 
  
 Förvaring 
  
 SOU 1998:44 
  
 10.4 
  
 Långtidsförvaring och övrig förvaring hos annan 
  
 10.4.1 
  
 Gällande rätt 
  
 Långtidsförvaring 
 En innehavare som inte kan ta hand om sitt vapen eller sin ammunition får lämna över egendomen till någon annan för förvaring under högst tre år åt gången. En sådan åtgärd får vidtas först efter skriftlig anmälan till polismyndigheten. Vapnet eller ammunitionen får inte förvaras hos någon som är under arton år eller som kan antas missbruka egendomen. Den som förvarar vapnet får lov att använda det endast under förutsätt- ning att han har tillstånd att inneha vapen av samma typ. Den som bryter mot bestämmelsen om användning vid förvaring döms till böter eller fängelse i högst sex månader (5 kap. 3 § och 9 kap. 2 § c VL). 
 Anmälan, med fullständig beskrivning av vapnet samt uppgift om vem som skall förvara det och hur det skall förvaras, skall göras senast två veckor före överlämnandet. Om det till följd av särskilda skäl inte är möjligt, får anmälan göras i anslutning till att vapnet eller ammunitionen överlämnas (13 kap. 1 § VF). 
 I Rikspolisstyrelsens allmänna råd noteras bl.a.: Finner polismyndigheten i den ort där vapnet skall förvaras att det är olämpligt att vapnet förvaras hos den som licensinnehavaren har anvisat, bör myndigheten se till att depositionen inte kommer till stånd. Vägrar till- ståndshavaren att medverka till en lösning som är godtagbar från säkerhetssynpunkt, har polismyndigheten att omhänderta vapnet. I undantagsfall kan återkallelse av tillståndet bli aktuell. För den som förvarar ett vapen gäller reglerna om hur vapen i allmänhet skall förvaras liksom de särskilda föreskrifter som kan ha meddelats vapeninnehavaren. Vid behov utfärdas särskild förvaringsföreskrift (RPS FS 1996:6, 16.5 kap.). 
 Övrig förvaring hos annan 
 Huvudregeln är att en vapeninnehavare själv skall ta hand om  och således också förvara  sina skjutvapen. I vissa undantagsfall får dock, förutom i fråga om s.k. långtidsförvaring, förvaring hos annan ske. 
  
 SOU 1998:44 
  
 Förvaring 
  
 195 
  
 Enligt Rikspolisstyrelsens allmänna råd bör förvaring hos annan kunna medges undantags- vis. Ett sådant undantag kan t.ex. vara att en son eller dotter, som bott och förvarat sina vapen i föräldrahemmet, flyttar till egen lägenhet men avser att även fortsättningsvis jaga på föräldrarnas marker. I sådana fall bör särskild förvaringsföreskrift meddelas, såväl för licenshavaren som för den som förvarar vapnet (RPS FS 1996:6, 16.3 kap.). 
  
 10.4.2 
  
 Nuvarande faktiska förhållanden 
  
 Långtidsförvaring 
 Från polisens sida har det påpekats att förfarandet med enbart en an- mälan till polismyndigheten, för att långtidsförvara vapen hos någon annan, är mindre bra. I stället borde sådan förvaring vara tillståndsplik- tig. 
 Övrig förvaring hos annan 
 Frågan om förvaring hos annan har, som vid flera tidigare tillfällen, åter väckts hos vapenutredningen, från såväl vapenägare som vapen- registerenheterna 
 10 
 . Det synes föreligga en relativt utbredd mening att förvaring hos annan bör medges i större utsträckning än vad som faktiskt förekommer i dag. 
  
 10.5 
  
 Vapenhandlares, sammanslutningars och museers förvaring av skjutvapen 
  
 10.5.1 
  
 Gällande rätt 
  
 Ett tillstånd att handla med vapen får förenas med villkor att vapnen skall förvaras på ett visst sätt. Brott mot de allmänna förvaringsbe- stämmelserna eller en särskilt utfärdad förvaringsföreskrift straffas med böter eller fängelse i högst sex månader (2 kap. 10 § samt 9 kap. 2 § b och c VL). 
 En handelsrörelse får inte påbörjas förrän polismyndigheten har godkänt de lokaler och andra utrymmen som är anordnade för vapnens förvaring. Brott mot denna bestämmelse straffas med böter. Polis- myndigheten skall se till att skjutvapen som innehas av handlare förvaras på föreskrivet sätt (5 kap. 4 och 8 §§ och 14 kap. 1 § VF). 
  
 10  
 Frågan behandlades senast i Vapenlagen och EG; SOU 1994:4 s.  
 9597. 
  
 196 
  
 Förvaring 
  
 SOU 1998:44 
  
 Rikspolisstyrelsen har meddelat särskilda föreskrifter om vapenhand- lares, sammanslutningars och museers förvaring av tillståndspliktiga skjutvapen (RPS FS 1986:55 och 1986:25). 
  
 10.5.2 
  
 Nuvarande faktiska förhållanden 
  
 Vapenhandlare 
 Av det speciella vapenregistret framgår att, under tiden  
 19901997, 
  251 (2,5 procent) av 9 947 skjutvapen anmäldes stulna/förkomna från vapenhandlare. Bortser man från s.k. dödsbovapen och liknande var andelen som härrörde från vapenhandlare omkring 4 procent. 
 BRÅ:s statistik över stulna skjutvapen, ammunition och sprängämnen visar att andelen sådana brott begångna mot vapenhandlare, under åren  
 19901997, 
  var omkring 3 procent. 
 Sammanslutningar 
 Av det speciella vapenregistret framgår att, under tiden  
 19901997, 
  283 (2,8 procent) av 9 947 skjutvapen anmäldes stulna/förkomna från skytteorganisationer. Bortser man från s.k. dödsbovapen och liknande var andelen som härrörde från skytteorganisationer omkring 4 procent. 
 BRÅ:s statistik över stulna skjutvapen, ammunition och sprängämnen visar att andelen sådana brott begångna mot skytteorganisationer, under åren  
 19901997, 
  var omkring 5 procent. 
  
 10.6 
  
 Kontroll av att förvaringsföreskrifterna följs 
  
 10.6.1 
  
 Gällande rätt m.m. 
  
 Enligt vapenlagstiftningen har polisen ingen rätt att mot en enskild vape- ninnehavares vilja bereda sig tillträde till dennes bostad enbart i syfte att kontrollera hur vapnen förvaras. Rättegångsbalkens bestämmelser om husrannsakan kan endast tillämpas om det finns skälig misstanke om brott på vilket fängelse kan följa. 
 Vad gäller vapenhandlarna gäller att polismyndigheten skall godkänna de lokaler där handeln skall bedrivas samt förvaringsutrymmena innan handeln får påbörjas. Vidare skall polismyndigheten se till att handlaren förvarar sina skjutvapen på föreskrivet sätt och vid behov inspektera dennes lager av skjutvapen i samband med den årliga kontrollen (5 kap. 4 och 8 § VF). 
  
 SOU 1998:44 
  
 Förvaring 
  
 197 
  
 10.6.2 
  
 Nuvarande faktiska förhållanden 
  
 Enkäterna till landets vapenregisterenheter samt utredare av våldsbrott 
 Några av landets vapenregisterenheter svarar på vapenutredningens enkät att de anser att möjligheterna att kontrollera enskilda innehavares vapenförvaring bör utvidgas. Också bland svaren från handläggarna av våldsbrott förekommer detta förslag. 
 Vapenhandlarna skall, enligt vapenförordningen, kontrolleras minst en gång årligen. Som nämnts bl.a. i avsnittet rörande återkallelse av vapentillstånd m.m. genomförs dock inte alltid denna kontroll varje år, främst beroende på bristande resurser hos tillsynsmyndigheten. 
  
 10.7 
  
 Överväganden och förslag 
  
 10.7.1 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 Vi har här i landet över 2 miljoner registrerade skjutvapen, vilket innebär att Sverige är ett relativt vapentätt land. Utredningen har sökt strama upp bestämmelserna rörande tillståndsgivning, återkallelse av vapentillstånd m.m. Även om möjligheten att inneha skjutvapen därmed i viss mån beskurits kan man inte förvänta sig att den totala mängden skjutvapen i landet inom den närmaste framtiden kommer att minska i någon dramatisk utsträckning. Ur brottsförebyggande perspektiv är därför frågan om förvaring av skjutvapen och ammunition oerhört viktig. 
 Bestämmelserna om förvaring skärptes år 1992. Skärpningen föregicks av en allmän debatt om en säkrare förvaring. Debatten och de skärpta kraven medförde att många vapeninnehavare förbättrade sin förvaring. Uppgifter från försäljare av vapenskåp har visat att försälj- ningen av sådana ökade i samband med de nya lagreglerna. Den allmänna medvetenheten om förvaringsbestämmelsernas betydelse medförde vidare att tillståndsmyndigheterna uppmärksammade för- varingsfrågan i högre grad. Säkerhetstänkandet har således i väsentlig mån ökat under  
 1990-talet. 
  
 Trots att vapenägarnas förvaringsmetoder sålunda generellt sett för- bättrats, finns det fortfarande alltför många som slarvar med förvar- ingen. Detta visar sig inte minst i statistiken över stulna och förkomna skjutvapen. De i särklass vanligaste brottsplatserna, där skjutvapen tillgripits, är bostäder och fritidshus. Det finns därför all anledning att ytterligare uppmärksamma och skärpa förvaringsbestämmelserna. 
  
 198 
  
 Förvaring 
  
 SOU 1998:44 
  
 10.7.2 
  
 De allmänna förvaringsbestämmelserna 
  
 Skjutvapen skall förvaras i säkerhetsskåp eller annat lika säkert förvaringsutrymme. Enbart delad förvaring av skjutvapen accepteras således inte längre. Vissa mindre farliga skjutvapen och liknande samt ammunition undantas från kravet på förvaring i säkerhetsskåp. 
 Förvaringsbestämmelsen förenas med en övergångsbestämmelse som, beträffande skjutvapen för vilka tillstånd meddelats före lagens ikraftträdande, under fem års tid medger förvaring enligt de nuvarande bestämmelserna. 
 Vilken förvaringsmetod är säkrast? 
 När vapenägaren inte har omedelbar kontroll över sitt vapen skall detta förvaras på ett säkert sätt. Enligt de nuvarande reglerna skall skjutvapen förvaras antingen i säkerhetsskåp, annat lika säkert ställe eller delade, s.k. delad förvaring. 
 Det finns olika meningar om vilken förvaringsmetod som är den bästa. De flesta menar dock att förvaring i säkerhetsskåp är det säkraste förvaringssättet. Mot detta kan i och för sig invändas att en inbrottstjuv som lyckas forcera ett säkerhetsskåp eller t.o.m. tillgripa hela skåpet, får tag på kompletta vapen. Förvaring i ett säkerhetsskåp, som uppfyller de normer som föreskrivits av Rikspolisstyrelsen, innebär dock ett avsevärt försvårande för en inbrottstjuv, jämfört med om skjutvapnen inte förvaras i ett sådant. Tjuven måste förbereda sig för att antingen tillgripa och transportera hela det tunga  och i bland fast monterade  säkerhetsskåpet eller för att med skärbrännare eller liknande forcera dess plåt. Ett säkerhetsskåp förhindrar således att tillfällighetstjuven kommer över skjutvapen i samband med ett bostadsinbrott, vilket är ett argument som starkt talar för bruket av säkerhetsskåp. En gärningsman som särskilt är ute efter skjutvapen är nämligen under alla omständighe- ter mycket svår att helt stoppa. Vad som här sagts om säkerhetsskåp gäller naturligtvis endast under förutsättning att vapenägaren inte förvarar dess nyckel på ett sådant sätt att tjuven lätt hittar denna och på så sätt kan ta sig in i skåpet. Utredningen återkommer nedan till vikten av att nyckeln förvaras på ett säkert sätt. Ett annat tungt vägande argument som talar för bruk av säkerhetsskåp är att den som innehar ett säkerhetsskåp som regel alltid nyttjar detta för förvaring av sina skjutvapen. Den som avser att förvara sina skjutvapen delade kan däremot i högre grad förväntas slarva med förvaringen. Det är nämligen besvärligare att plocka i sär vapnen och gömma undan dem än att låsa in dem i ett skåp. Sammantaget är utredningen av den åsikten att förvaring av skjutvapen i säkerhetsskåp är ett säkrare förvaringsalterna- tiv än s.k. delad förvaring. 
  
 SOU 1998:44 
  
 Förvaring 
  
 199 
  
 Av utredningens undersökning har det framgått att flera stölder av vapen skett ur vapenskåp. Först kan det konstateras att de anmälningar som vapenutredningen studerat, regelmässigt endast anger att vapnen tillgripits ur vapenskåp. Ett vapenskåp behöver dock inte vara detsamma som ett säkerhetsskåp. Det finns anledning att anta att de i anmälningarna omnämnda vapenskåpen i flera fall säkerhetsmässigt inte uppfyller de krav som ställs för att de skall klassas som säkerhetsskåp. Att stölder skett ur sådana vapenskåp skulle därmed inte vara så för- vånande. Vidare framgår det av statistiken över stulna skjutvapen att flera av stölderna ur vapenskåp skett med hjälp av nyckel till skåpet. Vid några av dessa stölder har gärningsmannen funnit nyckeln i närheten av skåpet. Andra tillgrepp har skett av någon närstående till vapenägaren, som vetat var nyckeln förvarats. Den grundläggande förutsättningen för att skjutvapen skall vara säkert förvarade i ett säkerhetsskåp är naturligt- vis att nyckeln till skåpet inte finns tillgänglig för obehöriga personer. Det finns därför all anledning att inskärpa vikten av att nyckeln förvaras på ett sådant sätt att obehöriga inte kommer åt den. Nyckeln till vapen- skåpet måste förvaras minst lika säkert som nyckeln till bostaden, t.ex. på den nyckelknippa vapeninnehavaren tar med sig när han lämnar hemmet. Finns det risk för att någon anhörig eller bekant skulle kunna tänkas tillägna sig skjutvapnen bör vapenägaren härutöver iaktta extra försiktighet. 
 Ännu säkrare än förvaring av kompletta skjutvapen i ett säkerhets- skåp, är delad förvaring i säkerhetsskåp. Sådan förvaring kräver att vapeninnehavaren har tillgång till minst två säkerhetsskåp. Med en sådan förvaring minskar risken väsentligt för att en inbrottstjuv får tillgång till kompletta skjutvapen. Att införa ett så kostsamt förvaringsalternativ generellt är emellertid inte realistiskt i nuläget. Däremot kan det bli aktuellt att ställa ett sådant krav på vissa vapeninnehavare, genom meddelande av särskild förvaringsföreskrift. 
 Ett annan säkerhetsåtgärd kan vara att förse skjutvapnen med patronlä- geslås. Skjutvapen försedda med sådant lås är betydligt mindre intressanta i brottssammanhang. Det lär dessutom finnas patronlägeslås som är väl synliga även när de låsts fast i vapnet, vilket medför att ett sådant vapen varken går att skjuta med eller lämpar sig att använda vid hot om brott. Patronlägeslås är en relativt billig säkerhetsåtgärd som utredningen gärna skulle se användas i större utsträckning. Något förslag härom lämnas dock inte, dels därför att utredningen varken har haft möjlighet att närmare studera marknaden för sådana lås eller dess tillförlitlighet, dels eftersom det ännu inte finns godtagbara låskon- struktioner till alla vapentyper 
 11 
 . 
  
 11  
 Försvarsmakten har planer på att förse skjutvapen som förvaras hemma hos bl.a. hemvärnsmän med patronlägeslås. I dag gäller att sådana skjutvapen skall förvaras minst i delat skick. 
  
 200 
  
 Förvaring 
  
 SOU 1998:44 
  
 Vilka minimikrav kan ställas på förvaring av skjutvapen? 
 Med hänsyn till fördelarna med förvaring av skjutvapen i säkerhetsskåp vore det önskvärt att alla skjutvapen förvarades minst på detta sätt. 1987 års vapenutredning var av samma uppfattning, men fann det inte realistiskt att generellt uppställa krav på så dyrbar förvaringsanordning. Förhållandena är dock annorlunda i dag. Tillståndsmyndigheterna före- språkar generellt förvaring i säkerhetsskåp. Vissa myndigheter t.o.m. kräver det för att tillstånd till innehav av skjutvapen skall meddelas, vilket i praktiken innebär att förvaring i säkerhetsskåp redan i dag är ett minimikrav på flera orter i landet. Genomgången av tillståndsärenden under 1995 visade vidare att nästan alla som i dag skaffar ett nytt skjutvapen uppger att de har säkerhetsskåp eller avser att införskaffa ett sådant. Även andra vapenägares uppmärksamhet beträffande förvaring av skjutvapnen har ökat väsentligt, vilket medfört att många av dem skaffat säkerhetsskåp. Att i dag införa en bestämmelse om att skjutvapen skall förvaras i säkerhetsskåp skulle således inte drabba så många vapenägare ekonomiskt som var fallet vid tiden för 1987 års vapenutred- ning. Samtidigt skulle ännu fler vapenägare bli tvungna att se över och förbättra sin förvaring. Vidare skulle en enhetligare reglering medföra en väsentlig avlastning för vapenhandläggarna vid tillståndsmyndig- heterna. Mycket tid går i dag åt dels till att informera vapeninnehavarna om rådande förvaringsbestämmelser, dels till hanteringen av särskilda förvaringsföreskrifter. Slutligen talar priset på nya skjutvapen, vilket är relativt högt, också för att en sådan bestämmelse inte skulle vara oskälig. Det är inte orimligt att mena att den som anser sig ha råd att skaffa sig ett nytt skjutvapen också bör ha råd att bekosta en säker förvaring av vapnet. 
 Sammanfattningsvis anser utredningen att det i vapenlagen bör införas en bestämmelse om att skjutvapen skall förvaras i säkerhetsskåp eller i något annat lika säkert förvaringsutrymme. Med det senare avses att förvaring i ännu säkrare utrymme, som t.ex. i vapenkassun, naturligtvis också kan godtas. Enbart s.k. delad förvaring godtas däremot inte. 
  
 SOU 1998:44 
  
 Förvaring 
  
 201 
  
 Effektbegränsade skjutvapen, andra föremål m.m. 
 Det strängare förvaringskravet bör alltså gälla för skjutvapen, i vart fall sådana med full effekt. Tveksammare ställer det sig beträffande t.ex. start- och signalvapen samt obrukbara och effektbegränsade skjutvapen. Detsamma gäller sådana föremål som, vid tillämpning av vapenlagen, skall behandlas som skjutvapen (nuvarande 1 kap. 3 § vapenlagen) samt ammunition. Sådana skjutvapen/föremål är ofta av relativt lågt förmögenhetsvärde, vilket skulle medföra att det vore orimligt att kräva inköp av ett dyrt säkerhetsskåp att förvara dem i. Främsta anledningen till att de bör undantas är emellertid att de är betydligt mindre farliga än vad skjutvapen med full effekt är. Samma synpunkter kan göras gällande beträffande ammunition. Utredningen menar därför att sådana föremål som omnämns i 1 kap. 4 § och 7 § andra stycket vapenlagen samt ammunition bör vara undantagna från det strängare förvaringskravet. I stället bör det för sådana föremål uppställas ett något mindre strängt förvaringskrav, nämligen att de förvaras på ett sådant sätt att det inte finns risk för att någon obehörig kommer åt dem. Härmed avses att de skall förvaras på samma sätt som är fallet i dag, dvs. under säkert lås eller på annat lika betryggande sätt. Den vapeninnehavare som innehar dylika föremål bör naturligtvis, i den mån han har ett säkerhetsskåp, därvid förvara föremålen i detta. 
 En övergångsbestämmelse 
 Förvaringsbestämmelsen är tillämplig på alla skjutvapeninnehav. För dem som sedan tidigare innehar skjutvapen bör det emellertid finnas en övergångsbestämmelse för att ge dem tid att anpassa sig till de nya bestämmelserna. Lämpligen bör tidsgränsen i övergångsbestämmelsen sättas till fem år. För den som redan innehar skjutvapen, men som söker tillstånd att inneha ett nytt sådant, bör dock det strängare kravet på förvaring gälla för att tillstånd skall meddelas. 
 Bemyndiganden 
 Regeringen har i dag bemyndigande att meddela föreskrifter om kraven på vapenhandlares, museers och sammanslutningars förvaring. De föreskrifter som meddelats beträffande enskilda vapeninnehavares förvaring har förmodligen meddelats med stöd av regeringens allmänna kompetens enligt 8 kap. regeringsformen. För tydlighetens skull bör dock ett bemyndigande härom skrivas in i vapenlagen. 
 I dag gäller att Rikspolisstyrelsen har rätt att föreskriva de närmare detaljerna om tillämpningen av förvaringsbestämmelserna, såsom t.ex. 
  
 202 
  
 Förvaring 
  
 SOU 1998:44 
  
 vad som menas med säkerhetsskåp och annan lika säker förvaring. Detta bör alltjämt gälla. 
  
 10.7.3 
  
 Särskild förvaringsföreskrift 
  
 Särskild förvaringsföreskrift skall även framdeles kunna meddelas en enskild vapeninnehavare eller en vapenhandlare. Bestämmelserna härom samlas i en paragraf i kapitlet rörande förvaring m.m. 
 Bestämmelser om att tillstånd får förenas med villkor att skjutvapen skall förvaras på viss sätt finns i dag, beträffande enskilda vapeninnehavare, i 2 kap. 5 § och 5 kap. 5 §, samt beträffande vapenhandlare i 2 kap. 10 §. 
 Även om de allmänna förvaringsbestämmelserna skärps kan det fortfarande finnas fall då det är befogat att ställa ännu högre krav på förvaringen, t.ex. att dessa förvaras delade i två säkerhetsskåp eller i kassun. Så kan vara fallet om en vapeninnehavare har ett stort antal vapen eller flera vapen av särskilt farlig art. En annan situation där särskild förvaringsföreskrift bör meddelas är när förvaring av skjutvapen sker hos annan än vapeninnehavaren. Polismyndigheten bör därför även fortsättningsvis ha möjlighet att utfärda särskilda förvaringsföreskrifter i enskilda fall. Utredningen föreslår att bestämmelserna i detta hän- seende samlas i en paragraf i kapitlet rörande förvaring m.m. 
  
 10.7.4 
  
 Vapen under uppsikt och transport av vapen 
  
 Gränsen mellan förvaring och uppsikt över skjutvapen och ammu- nition vid användning förtydligas. 
 Även gränsen mellan enskild vapeninnehavares förflyttning av skjutvapen i samband med användning och transport i egentlig mening förtydligas. 
 Rikspolisstyrelsen ges föreskriftsrätt beträffande hur man skall förfara med skjutvapen och ammunition vid förflyttning och yrkesmässig transport av skjutvapen och ammunition. 
 Uppsikt 
 Under förvaringsbegreppet ryms även de situationer då innehavaren använder sig av eller förflyttar sig med skjutvapen eller ammunition. 
  
 SOU 1998:44 
  
 Förvaring 
  
 203 
  
 Därunder har innehavaren att ta hand om egendomen och hålla den under sådan uppsikt att det inte finns risk för att någon obehörig kommer åt den. Enligt Rikspolisstyrelsens föreskrifter skall med uppsikt över vapnet förstås att innehavaren har omedelbar kontroll över det. Att lämna en närmare definition än vad som gjorts i Rikspo- lisstyrelsens föreskrifter är, enligt utredningens mening, knappast möjligt. 
 Förflyttning av skjutvapen 
 Med förflyttning av skjutvapen menar utredningen den transport av skjutvapen som enskild företar, exempelvis mellan hemmet och skjutbanan eller jakten, något som systematiskt närmast hör hemma under förvaringsbegreppet. 
 En förhållandevis stor del av de stulna eller förkomna skjutvapnen har försvunnit när de varit under förflyttning. Flera fall av flagrant slarv uppmärksammades vid genomgången av samtliga anmälningar som kommit in till det speciella vapenregistret under första halvåret 1996. Som exempel kan nämnas skjutvapen som lämnats kvar på parkerings- plats, lagts på taket av bilen eller fallit ur bagaget under färd. Ett sådant slarv med skjutvapen kan naturligtvis inte tolereras. Återkallelse av innehavstillståndet på grund av att innehavaren visat oaktsamhet med vapnet bör bli aktuellt i sådant fall. Emellertid föreslår utredningen härutöver att förvaringsbestämmelserna generellt skall straffsanktioneras (se avsnitt 13.3.3). För att kunna finna någon skyldig till brott mot förvaringsbestämmelserna krävs att dessa är enkla och tydliga. Lämpli- gen sker detta genom att Rikspolisstyrelsen ges bemyndigande att meddela föreskrifter om förflyttning av skjutvapen. 
 Transport av skjutvapen i övrigt 
 Om man tar del av äldre lagtext och förarbeten till denna framgår det att bestämmelsen i nuvarande 5 kap. 4 § vapenlagen reglerar förhållandet att skjutvapen eller ammunition skickas eller för annans räkning trans- porteras. Således torde bestämmelsen inte ta sikte på det förhållandet att en enskild förflyttar sina skjutvapen (exempelvis mellan hemmet och skjutbanan eller jakten) eller ens yrkesmässig transport av egna skjutvapen i egen regi. Sådan förflyttning/transport av skjutvapen faller i stället under bestämmelsen i nuvarande 5 kap. 1 § vapenlagen, som stadgar att en innehavare av skjutvapen skall hålla egendomen under sådan uppsikt att det inte finns någon risk att någon obehörig kommer åt den. 
  
 204 
  
 Förvaring 
  
 SOU 1998:44 
  
 Bestämmelsen om transport av skjutvapen m.m. är straffsanktionerad. Emellertid finns det inte närmare uttolkat vad som skall avses med att betryggande åtgärder skall vidtas för att förhindra obehöriga att komma åt vapnen. Rikspolisstyrelsen har inte, liksom inte heller vid förflyttning av skjutvapen, någon föreskriftsrätt på området. Härigenom anses det vara snart sagt en omöjlighet, utom i särskilt flagranta fall, att fälla någon till ansvar för brott mot bestämmelsen. 
 En arbetsgrupp inom Rikspolisstyrelsen arbetar för närvarande med en översyn av säkerheten vid extremt skyddsvärda transporter i samband med Försvarsmaktens och förvarsindustrins hantering av vapen och ammunition. Arbetsgruppen har tagit kontakt med och också överlämnat en skrivelse till utredningen med förslag att föreskriftsrätten för Riks- polisstyrelsen i fråga om transporter av skjutvapen m.m. ses över. Ett huvudsakligt argument för att sådan föreskriftsrätt bör övervägas är  enligt arbetsgruppen  att transporterna, i takt med Försvarsmaktens skärpta förvaringsåtgärder (som t.ex. att samla mobiliseringsförrådens skjutvapen inne på regementsområdena), blivit väsentligt mer utsatta och åtråvärda som en möjlighet att tillskansa sig skjutvapen. I sammanhanget kan nämnas att föreskriftsrätt finns vad avser Försvarsmaktens skjutva- pen. Huruvida föreskrifter beträffande transporten föreligger eller ej är sålunda i dag beroende på om transporten sker i regi av Försvarsmakten eller av en civil vapentillverkare och/eller transportör. Att klara bestämmelser finns om vad som krävs i detta hänseende är, enligt arbetsgruppen, av betydelse för vilka säkerhetsåtgärder som faktiskt vidtas av transporterande företag. Det kan nämligen finnas risk för att mer kostsamma åtgärder inte vidtas om det inte uppställs specifika krav härpå.  Slutligen kan nämnas att det även i Rikspolisstyrelsens rapport Illegala vapen föreslås att Rikspolisstyrelsens föreskriftsrätt utökas så att de nuvarande allmänna råden i denna del omarbetas till föreskrifter. 
 Enligt utredningens mening bör reglerna om transport av skjutvapen omfatta alla transporter i egentlig mening, dvs. sådana som inte endast innebär att innehavaren förflyttar sina vapen t.ex. till och från skjut- banan eller jaktpasset. Utredningen föreslår därför att bestämmelsen i nuvarande 5 kap. 4 § vapenlagen (föreslagna 6 kap. 4 § VL) ändras på så sätt att transporter av skjutvapen eller ammunition, som inte endast utgör en sådan förflyttning som nyss nämnts, skall inbegripas. Denna bestämmelse, tillsammans med bestämmelsen i nuvarande 5 kap. 1 § vapenlagen (föreslagna 6 kap. 2 § VL), skulle således komma att innebära att alla transporter av skjutvapen skall ske på ett säkerhetsmäs- sigt betryggande sätt, vare sig det rör sig om egen eller annans egendom. Detta innebär ingen ändring i sak utan är mer av systematisk natur. 
 Utredningen menar vidare att det behövs klarare detaljreglering om vad som bör iakttas vid transport av skjutvapen och ammunition, främst 
  
 SOU 1998:44 
  
 Förvaring 
  
 205 
  
 för att höja säkerheten i detta avseende men också för att kunna beivra eventuellt brott mot bestämmelsen. Utredningen föreslår därför att Rikspolisstyrelsen ges föreskriftsrätt i ämnet. Rikspolisstyrelsen kan då meddela föreskrifter om vad som skall iakttas vid alla former av för- flyttning/transport av skjutvapen och ammunition. 
  
 10.7.5 
  
 Förvaring hos annan 
  
 Möjligheten att förvara skjutvapen hos annan utvidgas. För att få förvara sina skjutvapen hos någon annan krävs dock antingen att innehavaren inte själv kan ta hand om sina skjutvapen eller att det annars föreligger särskilda skäl. 
 Tillstånd från polismyndigheten krävs för att få förvara vapen hos annan. 
 Huvudregeln i dag är att en vapeninnehavare själv skall ta hand om sitt skjutvapen. Det undantag härifrån, som omnämns i vapenlagen, är möjligheten till s.k. långtidsförvaring av vapnet hos annan i de fall vapeninnehavaren är förhindrad att själv ta hand om sitt skjutvapen. Innehavaren deponerar i sådant fall sitt skjutvapen hos någon annan, efter skriftlig anmälan till polismyndigheten. Utan direkt stöd i vapenlagen accepteras i praktiken också att undantag från huvudregeln görs i vissa andra fall. Typexemplet på en sådan accepterad förvaring hos annan är en sons eller dotters förvaring av skjutvapen i föräldrahem- met. Enligt Rikspolisstyrelsens allmänna råd bör ett sådant förfarande kunna medges undantagsvis. 
 Frågan om förvaring hos annan behandlades senast av vapenlagsutred- ningen. Dess ställningstagande var att huvudregeln även fortsättningsvis borde vara att vapen tas om hand av innehavaren. Vapenlagsutredningen anförde vidare: Detta är bl.a. en förutsättning för att polisen i sin tjänsteutövning skall kunna göra rimliga antaganden om var vapnen finns. I undantagsfall kan emellertid beaktansvärda behov finnas att förvara vapnet hos någon annan.  Ett sådant medgivande bör enligt vår uppfattning kunna lämnas i den omfattning det efterfrågas när beaktansvärda behov finns och då förvaring kan ordnas på betryggande sätt. Behovet skulle därmed, enligt vapenlagsutredningen, redan vara tillgodosett, under förutsättning att vapenärendena behandlas med den enhetlighet som bör eftersträvas. Vapenlagsutredningen förutsatte att Rikspolisstyrelsen vidtog nödvändiga åtgärder härvidlag 
 12 
 . 
  
 12  
 Vapenlagen och EG; SOU 1994:4 s. 95 ff. 
  
 206 
  
 Förvaring 
  
 SOU 1998:44 
  
 Även 1995 års vapenutredning menar att huvudregeln bör vara att skjutvapen tas om hand av tillståndshavaren. I de fall denne är för- hindrad att själv ta hand om sitt vapen bör han dock, liksom i dag, kunna få förvara detta hos någon annan. Även i andra fall kan det emellertid finnas skäl att medge att vapen förvaras hos annan. Utred- ningen tänker då främst på situationer som redan i dag faktiskt accepte- ras. Det kan också finnas liknande fall, vid vilka förvaring hos annan framstår som väsentligt mera lämpligt än förvaring hos tillståndsin- nehavaren. Så kan t.ex. vara fallet om inbrottsrisken är betydligt större i vapenägarens bostad än den föreslagna förvararens bostad. Om förvaring hos annan accepteras bör det också enligt utredningens mening framgå av vapenlagen. Utredningen föreslår därför att det i kapitlet för förvaring m.m. införs en bestämmelse som reglerar även dessa sistnämnda situationer. 
 Tillståndsplikt 
 Långtidsförvaring hos annan kräver i dag endast en anmälan till polismyndigheten om förhållandet. Polismyndigheten har i princip ingen möjlighet att förhindra att depositionen kommer till stånd. Om förvaring hos den andre framstår som klart olämplig kan visserligen bestämmel- serna om omhändertagande av skjutvapnet samt återkallelse av vapen- tillståndet tillämpas. Utredningen menar dock att förfarandet med enbart en anmälan är alltför lättvindigt. Den som betros med skjutvapen  även om det inte är för att skjuta med  bör dessförinnan bli föremål för en lämplighetsprövning. Utredningen föreslår därför att förfarandet blir tillståndspliktigt. Vapeninnehavaren har att ansöka hos polismyndig- heten i den ort han är folkbokförd om att få förvara sina skjutvapen hos en annan, särskilt namngiven, person. Polismyndigheten företar därefter en prövning av denna persons lämplighet, genom att remittera ärendet till den polismyndighet där den tilltänkte förvararen är folkbokförd. Endast den som är ordentlig och pålitlig bör komma i fråga för uppdraget. Personen måste också ha tillfredsställande möjligheter att förvara skjutvapnet. Dock bör det inte krävas att personen själv är vape- ninnehavare eller i övrigt uppfyller kraven för att erhålla tillstånd att inneha skjutvapen. Den som förvarar vapnet får nämligen bruka det endast om han har rätt att självständigt låna vapnet. 
 Tillstånd att förvara sina skjutvapen hos annan får, utom i de fall tillståndshavaren inte kan ta hand om sina vapen, meddelas endast om det föreligger särskilda skäl. Förutom lämplighetsprövningen av förvararen skall polismyndigheten således pröva skälen för förvaring hos annan. Det ankommer på vapeninnehavaren att visa att förvaring hos annan utgör ett väsentligt bättre och säkrare alternativ än egen förvaring. 
  
 SOU 1998:44 
  
 Förvaring 
  
 207 
  
 Det är därvid inte acceptabelt att förvaring hos annan blir ett alternativ till att vapeninnehavaren själv skaffar ett säkerhetsskåp. Andra tungt vägande skäl för att förvaring hos annan är säkrare måste härutöver anföras. 
 Övriga frågor 
 Tillstånden bör alltid tidsbegränsas i de fall förvaringen hos annan inte förväntas bli permanent. Den nuvarande bestämmelsen om att förvaring hos annan endast får ske under högst tre år åt gången, kan därmed utgå, men bör kunna tjäna som vägledning i fråga om normaltid för ett tidsbe- gränsat tillstånd. Vidare bör alltid tillstånd till förvaring hos annan förenas med särskild förvaringsföreskrift, såväl för vapeninnehavaren som förvararen. 
 Det kan noteras att det inte är tillåtet för en vapeninnehavare, som erhållit tillstånd att förvara sina vapen hos någon annan, att själv förvara vapnet. Vapnet skall, om det inte används, alltid förvaras hos en och samma person och polismyndigheten skall ha kännedom om förhållan- det. Detta är särskilt viktigt för polisens operativa verksamhet. 
  
 10.7.6 
  
 Kontroll av att förvaringsbestämmelserna följs 
  
 Den som meddelats särskild förvaringsföreskrift är skyldig att låta inspektera att föreskriften följs. 
 Tillståndsmyndigheterna har i dag ingen direkt befogenhet att närmare kontrollera hur en enskild vapeninnehavare förvarar sina skjutvapen. Det är tveksamt om det är förenligt med vapenlagen att exempelvis kräva att en tillståndssökande skall uppvisa kvitto på inköpt säker- hetsskåp, eftersom delad förvaring av skjutvapen är en lagstadgad möjlighet. Tillståndsmyndigheten kan endast uppmärksamma sökanden på förvaringsbestämmelserna och tillfråga denne om hur han avser att lösa förvaringsfrågan. 
 Att förvaring av skjutvapen i säkerhetsskåp uppställs som ett krav i vapenlagen innebär att möjligheterna att kontrollera att förvaringsbe- stämmelserna följs ökar. Det finns då inget som hindrar att en tillstånds- myndighet fordrar att vapeninnehavaren på något sätt styrker att han uppfyller kravet. För att meddela tillstånd till innehav av skjutvapen kan myndigheten således kräva att sökanden företer intyg om installerat säkerhetsskåp eller kvitto på inköpt sådant. 
  
 208 
  
 Förvaring 
  
 SOU 1998:44 
  
 Från bl.a. tillståndsmyndigheterna och utredare av våldsbrottslighet har det emellertid rests krav på möjlighet till en vidare kontroll av förvaringen, dvs. att inspektion av förvaringsutrymmena skall få företas. Också den statistik över stulna/förkomna skjutvapen som finns tillgäng- lig talar starkt för att det behövs en närmare kontroll av att förvaringsbe- stämmelserna följs. 
 1987 års vapenutredning föreslog en bestämmelse om att den som har tillstånd att inneha vapen skulle vara skyldig att låta tillståndsmyndig- heten inspektera förvaringsutrymmen för vapnet och tillhörande ammunition. Inspektionen skulle föregås av en underrättelse från tillståndsmyndigheten. Utredningens förslag mötte dock starkt motstånd från en mängd remissinstanser och förslaget ledde inte till lagstiftning 
 13 
 . 
 Även 1995 års vapenutredning anser att mycket vore att vinna på att tillståndsmyndigheten finge möjlighet att i vissa fall inspektera en vapeninnehavares förvaring av sina skjutvapen. Mycket talar också för att den allmänna inställningen till en sådan kontroll numera är annorlun- da än vad den tidigare varit. Av väsentlig betydelse härvidlag är naturligtvis formerna för inspektionen. 
 I och med att förvaringsbestämmelserna straffsanktioneras blir i och för sig bestämmelserna om husrannsakan tillämpliga. Proportionali- tetsprincipen, som alltid skall beaktas i samband med användning av tvångsmedel, begränsar dock utrymmet för att genomföra husrannsakan på grund av misstanke om bristande förvaring. Det hade därför varit av värde att i vapenlagen ta in en bestämmelse som ger tillståndsmyn- digheten rätt att företa en inspektion utan att sådana förutsättningar som måste vara för handen för att en husrannsakan skall få företas föreligger. Emellertid måste vissa viktiga aspekter i sammanhanget beaktas. Den främsta är naturligtvis att en inspektionsrätt inte i alltför hög grad får kränka den enskildes integritet. I och för sig kan det anföras att inspektioner  som dessutom, vilket ofta är fallet här, skall genomföras i den enskildes bostad  alltid i viss mån är ett ingrepp i den enskildes personliga sfär. Den som ägnar sig åt en så pass farlig verksamhet som nyttjande av skjutvapen måste dock, enligt utredningens mening, finna sig i att samhället vidtar vissa mått och steg för att kontrollera säkerhe- ten kring verksamheten. Däremot är det tveksamt om det finns anledning att medge inspektionsrätt beträffande alla vapeninnehavare. Det finns också anledning att fundera över formerna för inspektionen. 
 När det gäller förvaring enligt de allmänna förvaringsbestämmelserna menar utredningen att uppvisande av kvitto på inköpt säkerhetsskåp, eller intyg från någon trovärdig person om att sådant finns hos vapeninnehavaren, är en tillräcklig kontrollåtgärd. Förutom hänsynen till den enskildes integritet kan det nämligen också anföras att tillståndsmyn- 
  
 13  
 SOU 1989:44 s. 191 ff., prop. 1990/91:130 s. 43. 
  
 SOU 1998:44 
  
 Förvaring 
  
 209 
  
 dighetens resurser i vart fall inte medger att vapeninnehavarnas förvaring i någon större utsträckning kontrolleras genom inspektion. Vid misstanke om flagrant brott mot bestämmelserna kan dessutom husrann- sakan komma i fråga. 
 När särskild förvaringsföreskrift meddelas är det ofta fråga om en större mängd skjutvapen eller särskilt farliga sådana. I sådana fall kan det vara mer befogat att medge rätt att inspektera förvaringen. Utred- ningen föreslår därför att tillståndsmyndigheten ges sådan rätt när särskild förvaringsföreskrift meddelats. Vad avser formerna för inspektionen är det viktigt att den företas på ett sådant sätt att den enskildes integritet kränks i så liten mån som möjligt. Inspektionen bör därför föregås av en underrättelse om åtgärden i god tid före besöket. Vapeninnehavaren bör få meddelande om åtgärden minst ett par veckor före inspektionen. Vidare bör inspektionen alltid företas av någon som har en nära anknytning till tillståndsenheten, eller av tillståndsmyndighe- ten har förordnats att genomföra sådana inspektioner. Åtgärden får ex- empelvis inte vara ett led i annan polisverksamhet utan får endast utföras i klart syfte att enkom inspektera förvaringen av skjutvapnen. I detta ligger naturligtvis att den som inspekterar förvaringen inte får bereda sig tillträde till annat ställe i bostaden än just förvaringsutrymmet. 
 Den som vägrar tillståndsmyndigheten eller den som särskilt förord- nats för sådant ändamål kan i första hand dömas till böter eller fängelse i högst sex månader för brott mot bestämmelserna i 6 kap. vapenlagen. Det kan naturligtvis också bli fråga om att återkalla vapentillstånden. 
 En övergångsbestämmelse bör införas som fastslår att skyldigheten att låta inspektion företas gäller endast beträffande sådan förvarings- föreskrift som meddelats efter den nya lagens ikraftträdande. 
  
 10.7.6 
  
 Vapenhandlares, sammanslutningars och museers förvaring 
  
 Utredningen lämnar inga förslag till ändring av den nuvarande ord- ningen, som särskilt berör vapenhandlare, sammanslutningar och museer. Noteras kan endast att bestämmelserna som ger tillståndsmyn- digheten rätt att meddela särskild förvaringsföreskrift samlats i en paragraf i kapitlet rörande förvaring av skjutvapen m.m. 
  
 210 
  
 Förvaring 
  
 SOU 1998:44 
  
 SOU 1998:44 
  
 211 
  
 11 Återkallelse av tillstånd m.m. 
  
 11.1 
  
 Återkallelse av innehavstillstånd 
  
 11.1.1 
  
 Gällande rätt m.m. 
  
 Enligt 6 kap. 1 § vapenlagen får ett vapentillstånd återkallas av polis- myndigheten om 
  
 a) 
  
 tillståndshavaren missbrukat vapnet, 
  
 b) 
  
 tillståndshavaren visat oaktsamhet med vapnet, 
  
 c) 
  
 tillståndshavaren på annat sätt visat sig olämplig att inneha vapen, 
  
 d) 
  
 förutsättningarna för tillståndet inte längre finns 
  
 1 
 , eller 
  
 e) 
  
 det annars finns någon skälig anledning att återkalla tillståndet. 
  
 Ett tillstånd att inneha ammunition får återkallas enligt samma grunder som anges i 1 § a, d och e (6 kap. 2 § VL). 
 Rikspolisstyrelsens allmänna råd behandlar utförligt frågan om när återkallelse bör ske. Bl.a. sägs att det, beträffande återkallelse på grund av brister i den personliga lämplighe- ten, i princip bör föreligga starkare skäl för att återkalla ett vapentillstånd än för att avslå en vapenansökan. I råden anges vidare vissa omständigheter som regelmässigt bör medföra att en persons fortsatta vapeninnehav omprövas. Dessa är när innehavaren 
  
 * 
  
 dömts för grovt brott, i första hand där skjutvapen kommit till användning, 
  
 * 
  
 dömts till frihetsstraff för brott mot jaktlagstiftningen, 
  
 * 
  
 missbrukat vapen, 
  
 * 
  
 grovt åsidosatt regler för förvaring av vapen, 
  
 * 
  
 förfallit till allvarlig asocialitet eller missbrukar alkohol, narkotika etc., 
  
 * 
  
 dömts för grovt rattfylleri eller 
  
 * 
  
 drabbats av sådan allvarlig sjukdom, att hans lämplighet kan ifrågasättas. 
  
 Ett flertal i och för sig mindre allvarliga brott och förseelser kan också tillsammans utgöra skäl för en återkallelse. 
 Om 6 kap. 1 § d vapenlagen sägs särskilt: Ett vapentillstånd kan återkallas om förut- sättningarna för vapeninnehavet på ett väsentligt sätt förändrats i förhållande till omständigheterna vid tillståndsgivningen, t.ex. om behov av vapnet inte längre föreligger. Förutsättningarna kan som regel sägas vara så ändrade att tillståndet bör kunna återkallas, om omständigheterna är sådana att tillstånd inte skulle beviljats om frågan prövats i den nya situationen. Det skulle dock föra alltför långt att återkalla alla tillstånd där sådana 
  
 1  
 Förutsättningen under punkten d) infördes år 1992, främst för att tydligt markera att återkallelse får ske även i sådana fall där t.ex. tillståndshavaren inte längre kan anses ha behov av vapnet, när synnerliga skäl att inneha ett enhandsvapen inte längre föreligger eller när en person inte längre uppfyller kraven för tillstånd. 
  
 212  
 Återkallelse av tillstånd 
 SOU 1998:44 
 förändringar skett. I varje enskilt ärende måste en självständig bedömning göras. Som ex- empel på ett typfall som avses med denna punkt anges att den som inte är aktiv medlem i skytteförening normalt inte anses ha behov av att inneha målskyttevapen (RPS FS 1996:6, 17 kap.). 
  
 11.1.2 
  
 Nuvarande faktiska förhållanden 
  
 Vapenutredningens enkät till landets vapenregisterenheter 
 Omkring 90 procent av tillståndsenheterna har svarat på frågorna om återkallelse. En uppskattning utifrån detta är att  
 500600 
  tillstånd att inneha skjutvapen återkallas per år. Siffran är relativt konstant åren  
 19921995. 
  Första halvåret 1996 var den något lägre. Omkring 40 procent av återkallelserna har föregåtts av omhändertagande av vapnet. Det allmänna intrycket är att praxis varierar en del mellan distrikten. 
 Återkallelserna bygger i huvudsak på följande grunder: a) tillståndshavaren har missbrukat vapnet 
  missbruk av vapen . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 1,8 % 
  använt vapnen till annat ändamål än tillståndet beviljats för . . . . . . . . . . . . 0,4 % 
 b) tillståndshavaren har visat oaktsamhet med vapnet 
  ingen uppgift 
 c) tillståndshavaren har visat sig olämplig att inneha vapen 
  
  dömts för rattfylleri . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 
  
 22,7 % 
  
  dömts för våldsbrott (utan förekomst av skjutvapen) . . . . . . . . . . . . . . . 
  
 15,9 % 
  
  missbruk av alkohol narkotika el. annat . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 
  
 15,0 % 
  
  drabbats av allvarlig sjukdom . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 
  
 10,5 % 
  
  dömts för grovt brott (ej våldsbrott, ej förekomst av skjutvapen) . . . . . . . . 
  
 8,1 % 
  
  grovt åsidosatt regler för förvaring . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 
  
 6,5 % 
  
  dömts för brott där skjutvapen förekommit . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 
  
 4,8 % 
  
  dömts för brott mot jaktlagstiftningen . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 
  
 2,9 % 
  
 d) förutsättningar för tillstånd föreligger inte längre 
  
  bristande behov m.m. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 
  
 7,6 % 
  
 e) annan skälig anledning 
 2 
  
  självmordsförsök, mindre allvarlig brottslighet m.m. . . . . . . . . . . . . . . . . 
  
 3,7 % 
  
 2  
 I enkäten ställdes frågan vad återkallelserna huvudsakligen grundat sig på. Register- myndigheterna fick olika alternativ, som t.ex. dömts för våldsbrott och förutsätt- ningarna för tillstånd föreligger inte längre. Med bland alternativen fanns dock inte exempelvis dömts för flera brott av mindre allvarlig art eller risk för missbruk av vapen (t.ex. självmordbenägenhet), varför registermyndigheterna huvudsakligen angett återkallelser på sådana grunder under annan skälig anledning. I förhållande till bestämmelserna i vapenlagen borde i stället flertalet av  kanske t.o.m. alla  de fall som ligger bakom summan 3,7 % räknas in under tillståndshavarens olämplighet att inneha skjutvapen. Bland svaren finns faktiskt inte angivet något exempel på annan särskild anledning i lagens mening. 
 SOU 1998:44 
  
 Återkallelse av tillstånd 
  
 213 
  
 I omkring 90 procent av fallen utgör således vapenlagens förutsättningar  
 ac 
  (av vilka a och b snarast kan sägas vara undergrupper till c) grun- den för återkallelse av tillstånd att inneha skjutvapen. Även den andel som i enkätsvaren angetts under annan skälig anledning bör i huvudsak räknas hit. 
  
 11.1.3 
  
 Särskilt om återkallelse på grund av bristande behov 
  
 En av grunderna för att återkalla ett vapentillstånd är att innehavaren inte längre har behov av vapnet eller det inte, beträffande helautomatiska vapen eller enhandsvapen, längre föreligger synnerliga skäl. Dessa fall ryms under grunden förutsättningar för tillstånd föreligger inte längre. Emellertid ryms även andra fall under denna rubricering och det är relativt få vapen som återkallas med anledning av att innehavaren inte längre kan anses ha behov av vapnet. 
 En person med jägarexamen skall antas ha behov av vapen, oavsett om han är aktiv eller ej. Därför kan det främst bli aktuellt att på grund av bristande behov återkalla tillstånd till innehav av målskyttevapen samt enhandsvapen för jakt. 
 Främsta anledningen till att inte fler tillstånd återkallas av det ovan angivna skälet är att polismyndigheterna har små möjligheter  framför allt resursmässigt  att kontrollera att förutsättningarna för tillstånd alltjämt föreligger. Drygt 10 procent av enheterna har emellertid någon gång under de senaste tre åren följt upp att skälen för innehav av helautomatiskt skjutvapen (i några fall även tårgaspistol) kvarstår. Uppföljningen har som regel skett genom att polismyndigheten har tillskrivit innehavarna av helautomatiska vapen och uppmanat dem att styrka sina behov av vapnet. Samtidigt har de tillfrågats hur de förvarar vapnen. I något fall har aktiva skyttar sorterats undan med hjälp av skjutledare som haft god kännedom om skyttarnas aktivitet och kunskap, varvid antalet tillskrivna kunnat minimeras. De tillfrågade innehavarna har i de flesta fall varit positiva till polisens kontroll och det har inte varit några större problem att få in svar från dem. Resultatet har varit att flertalet styrkt sitt behov av vapnet medan andra fått ett incitament till att sälja eller låta lösa in det. Överlag får förfarandet ses som mycket positivt och endast ett fåtal fall, där återkallelse av tillståndet skett, har överklagats. Detsamma gäller den i sammanhanget företagna översynen av förvaringssättet. 
 Tillståndsenheterna har, i sina enkätsvar, föreslagit att en uppföljning av behovet m.m. lämpligen bör ske genom antingen tidsbegränsade licenser eller ett åläggande för skyttesammanslutningar att rapportera till polismyndigheten när en medlem lämnar organisationen. Dessa frågor har utredningen behandlat i avsnitt 4.10.2. 
  
 214  
 Återkallelse av tillstånd 
 SOU 1998:44 
  
 11.2 
  
 Omhändertagande av skjutvapen m.m. 
  
 11.2.1 
  
 Gällande rätt 
  
 Polismyndigheten får besluta att ett vapen med tillhörande ammunition skall tas om hand om 
  
 a) 
  
 det finns risk att vapnet missbrukas, eller 
  
 b) 
  
 det är sannolikt att tillståndet att inneha vapnet kommer att återkallas och det finns särskilda omständigheter som kräver ett omhändertagande. 
  
 Om risken för missbruk är överhängande, får vapen eller ammunition tas om hand även utan ett sådant beslut. En sådan åtgärd får vidtas av polismän, jakttillsynsmän som förordnats av länsstyrelsen, personal vid Kustbevakningen och Tullverket eller särskilt förordnade tjänstemän vid länsstyrelsen. Åtgärden skall skyndsamt anmälas till polismyndigheten, som omedelbart skall pröva om omhändertagandet skall bestå (6 kap. 4 § VL). 
 I Rikspolisstyrelsens allmänna råd står det bl.a. att ett omhändertagande med anledning av risk för missbruk av vapnet förutsätter att en sådan risk konstaterats. Vidare att det inte skall vara någon regel att vapen omhändertas då det är sannolikt att tillståndet kommer att återkallas, utan att det endast skall komma i fråga om det finns skäl för det i det enstaka fallet (RPS FS 1996:6, 17.4 kap.). 
  
 11.2.2 
  
 Nuvarande faktiska förhållanden 
  
 Vapenutredningens enkät till landets vapenregisterenheter 
 Drygt 80 procent av tillståndsenheterna har svarat på frågorna om om- händertagande. En uppskattning utifrån detta är att omkring 500 vapen omhändertas per år. Siffran är relativt konstant under åren  
 19921995. 
  Första halvåret 1996 var den något lägre. Omkring 35 procent av fallen har inte lett till en följande återkallelse av vapentillståndet. Orsakerna till detta har framför allt varit att brott ej kunnat styrkas respektive visat sig vara av så ringa natur att grund för återkallelse inte förelegat. Många av dessa fall har i stället resulterat i en erinran. En relativt vanlig orsak har också uppgetts vara att en person som fått sina vapen omhändertagna på grund av psykisk ohälsa blivit så pass frisk att han anses kunna få inneha sina vapen igen. 
 SOU 1998:44 
  
 Återkallelse av tillstånd 
  
 215 
  
 11.3 
  
 Erinran 
  
 11.3.1 
  
 Gällande rätt m.m. 
  
 Det finns inget formellt erinransinstitut i lagstiftningen. Inför riksdags- behandlingen av 1973 års vapenlag uttalade emellertid justitieutskottet, i samband med att förvaringsbestämmelserna diskuterades, att det i vissa fall  i stället för återkallelse  kunde vara tillfyllest att med ett på- pekande om brister i fråga om förvaringen eller en erinran om möjlig- heten att meddela särskilda föreskrifter för att få den felande att bättra sig och förhindra ett återupprepande 
 3 
 . 
 Justitieombudsmannen har i ett beslut rörande handläggningen av ett ärende om återkallelse av tillstånd att inneha vapen uttalat bl.a. följande beträffande möjligheten att meddela erinran. Med hänsyn till att frågan om möjligheterna att meddela erinran inte är reglerad i författning kan jag inte se att det föreligger något formellt hinder mot att en polismyn- dighet på förekommen anledning erinrar en vapeninnehavare också om någon annan bestämmelse i vapenlagen än de allmänna förvaringsföre- skrifterna, om den anser att detta är en lämplig åtgärd för att åstadkom- ma rättelse i ett visst fall. För att en sådan erinran skall kunna ge vapeninnehavaren tillräcklig vägledning måste den emellertid uppenbar- ligen ha en viss grad av konkretion. En allmänt hållen erinran om att vapeninnehavaren skall visa laglydnad och gott omdöme framstår exempelvis knappast som meningsfull. Polismyndigheten måste vidare när den utformar en erinran ha klart för sig att det rör sig om ett informellt förfarande inom ramen för dess tillsynsuppgifter enligt vapenlagen 
 4 
 . 
  
 11.3.2 
  
 Nuvarande faktiska förhållanden 
  
 Vapenutredningens enkät till landets vapenregisterenheter 
 95 procent av myndigheterna använder sig av erinran i lindrigare fall, där tillräckliga skäl för att återkalla tillståndet inte föreligger, exempel- vis vid enstaka fall av rattfylleri, ringa brottslighet, enstaka omhänderta- gande enligt lagen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer (LOB), bristande förvaring eller oaktsamt förfarande med vapnet. 
  
 3 
  
 Bet. JuU1973:38 s. 27. 
  
 4 
  
 JO:s beslut den 29 februari 1996, dnr  
  
 666-1995. 
  
 216  
 Återkallelse av tillstånd 
 SOU 1998:44 
  
 11.4 
  
 Återkallelse av vapenhandelstillstånd 
  
 11.4.1 
  
 Gällande rätt 
  
 Ett tillstånd att driva handel med skjutvapen får återkallas av polis- myndigheten om 
  
 a) 
  
 tillståndshavaren har åsidosatt en bestämmelse i denna lag eller en föreskrift eller ett villkor som meddelats med stöd av lagen, 
  
 b) 
  
 tillståndshavaren inte längre driver yrkesmässig handel, 
  
 c) 
  
 förutsättningarna för tillstånd inte längre finns, eller 
  
 d) 
  
 det annars finns någon skälig anledning att återkalla tillståndet (6 kap. 3 § VL) 
  
 5 
 . 
 Ett beslut om återkallelse av handelstillståndet gäller omedelbart endast i de fall då så har förordnats i beslutet. Ett sådant förordnande får meddelas om det finns särskilda skäl (10 kap. 2 § VL). 
 Enligt Rikspolisstyrelsens allmänna råd bör ett förordnande om att återkallelsen skall gälla omedelbart meddelas endast i undantagsfall. I övrigt hänvisas till de allmänna råd som gäller för återkallelse av innehavstillstånd, dock gäller att alternativa lösningar  såsom t.ex. att byta ut en försumlig föreståndare  bör övervägas i dessa fall (RPS FS 1996:6, 17.3 kap.). 
 Lagen (1992:1300) om krigsmateriel (KML) 
 Som nämnts under avsnittet om tillstånd att driva handel med skjutvapen kan en vapenhandlare också driva handel med stöd av ett s.k. tillhandahållandetillstånd, som meddelats av Inspektionen för strategiska produkter (ISP). Ett sådant tillstånd kan också enligt 16 § KML åter- kallas. Förutsättningarna är dock annorlunda, jämfört med vapenlagens bestämmelser. Sålunda kan ett tillstånd återkallas om 
  
 a) 
  
 tillståndshavaren åsidosatt en föreskrift i lagen om krigsmateriel eller föreskrift, villkor eller bestämmelse som har meddelats med stöd av lagen eller 
  
 b) 
  
 det finns andra särskilda skäl till återkallelse 
  
 6 
 . 
  
 5  
 Bestämmelsen om återkallelse av handelstillståndet erhöll sin nuvarande utformning genom lagändring, som trädde i kraft den 1 januari 1992, då rekvisiten under punkterna b) och d) infördes. Punkten b) ansluter till det samtidigt införda kravet på handeln skall bedrivas yrkesmässigt för att tillstånd skall få meddelas. Med punkten d) avsågs att göra klart att myndigheten har att göra en allsidig prövning av alla omständigheter som kan påverka lämpligheten av att en vapenhandlare fortsätter sin handel (SOU 1989:44 s. 139 och 140, prop. 1990/91:130 s. 64 och 65, SFS 1991:1181). 
  
 6  
 I förarbetena sägs att sådana särskilda skäl kan vara att något av de ovillkorliga ex- porthindren inträder. I övrigt bör ett meddelat tillstånd endast återkallas om den motta- gande staten kommer i väpnad konflikt med annan stat eller får inre väpnade oroligheter (prop. 1991/92:174 s. 55, 56, 83 och 84). 
 SOU 1998:44 
  
 Återkallelse av tillstånd 
  
 217 
  
 Det sagda innebär att en vapenhandlare, som fått sitt handelstillstånd enligt vapenlagen återkallat, kan fortsätta att driva handel med stöd av ett tillhandahållandetillstånd. Någon samordning mellan de båda lagstift- ningarna i detta hänseende finns inte. 
  
 11.4.2 
  
 Nuvarande faktiska förhållanden 
  
 Enkäten till landets vapenregisterenheter 
 Från att ha uppskattats till omkring 1 240 tillstånd år 1989 uppgick antalet under hösten 1996 till 933 vapenhandelstillstånd. Cirka 250 nya tillstånd har, enligt enkäten, meddelats efter den 1 januari 1992. Således bör omkring 550 handelstillstånd ha återkallats sedan kraven skärptes år 1992. 
 Återkallelserna fördelar sig på följande grunder 
 7 
 , 
 Handeln bedrivs inte yrkesmässigt . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 72,3 % Förutsättningar i övrigt för tillstånd föreligger inte längre . . . . . . . . . . . . . 14,5 % Annan skälig anledning . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 8,2 % Brott som har samband med näringsutövningen . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 2,7 % Annan misskötsamhet . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 1,4 % Annan brottslighet . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 0.9 % 
  
 11.5 
  
 Information till tillståndsenheterna 
  
 11.5.1 
  
 Gällande rätt m.m. 
  
 Enskilda innehavare av skjutvapen 
 Om den som är intagen på sjukvårdsinrättning för vård av en psykisk störning innehar eller kan tänkas inneha skjutvapen och det kan antas att den intaget inte bör inneha ett sådant vapen, skall den läkare som är ansvarig för vården omedelbart anmäla förhållandet till polismyn- digheten i den ort där patienten är folkbokförd. Närmare föreskrifter om anmälan meddelas av Socialstyrelsen (6 kap. 6 § VL och 13 kap. 2 § VF). 
 Har domstol funnit någon skyldig till brott mot vapenlagen eller vapenförordningen eller till annat brott vid vilket skjutvapen använts, 
  
 7  
 Förutsättningar för tillstånd föreligger inte längre och Annan skälig anledning bör eg. räknas samman eftersom båda grupperna innehåller t.ex. konkurs, upphörande av verksamheten och liknande  beroende på att några myndigheter hänfört dessa grunder till en av kategorierna, medan vissa hänfört dem till den andra kategorin. 
  
 218  
 Återkallelse av tillstånd 
 SOU 1998:44 
 skall kopia av domen eller beslutet sändas till polismyndigheten i den dömdes folkbokföringsort. Motsvarande gäller för bl.a. person som driver handel med skjutvapen eller ingår i styrelsen i en skyttesam- manslutning. Domstolen skall också underrätta polismyndigheten om den lämnat yrkande om förverkande helt eller delvis utan bifall (17 kap. 3 
  
 § 
  
 VF). 
  
 Information om sådana omständigheter som kan medföra ett ifrågasät- 
 tande av en persons vapeninnehav  t.ex. misstanke om brott  finns ofta hos polismyndigheterna, men på andra enheter eller andra polismyndigheter än den lokala tillståndsenheten. Det finns inga enhet- liga regler för hur sådan information skall nå de olika tillståndsenheter- na. Tjänsteföreskrifter över rapporteringsrutinerna utarbetas inom varje myndighet för sig. 
 Justitieutskottet uttalade i ett betänkande från 1995/96 att det är viktigt att det vid våldsbrott görs en prövning av om vapentillstånd skall återkallas. Utskottet utgick från att man under pågående utrednings- arbete (dvs. 1995 års vapenutredning) såg över rapporteringsrutinerna inom polisen när det gällde brott som borde föranleda återkallelse av vapentillstånd 
 8 
 . 
 Vapenhandlare 
 Polismyndigheten skall minst en gång årligen låta granska handlarens inköpsförteckningar och försäljningsförteckningar med bilagor samt, när anledning finns till det, handlarens lager av skjutvapen (5 kap. 8 § VF). 
 Bestämmelsen i vapenförordningen om domstols underrättelseskyl- dighet gäller också beträffande vapenhandlare. I fråga om dessa skall underrättelse även sändas till polismyndigheten i den ort där rörelsen bedrivs (17 kap. 3 § VF). 
 I övrigt gäller samma förfarande hos polismyndigheten för vapen- handlare som för enskilda vapenägare i fråga om brott m.m. Varje myndighet har således egna tjänsteföreskrifter angående rapporterings- rutinerna. 
  
 8  
 Bet.1995/96:Fischer s. 20. 
 SOU 1998:44 
  
 Återkallelse av tillstånd 
  
 219 
  
 11.5.2 
  
 Nuvarande faktiska förhållanden 
  
 Enskilda innehavare av skjutvapen 
 Enkäten till landets vapenregisterenheter 
 Många registerenheter anser att läkare inte fullgör sin anmälnings- skyldighet i önskvärd grad. Vissa anger att de aldrig erhåller något besked från läkare om personer med psykiska störningar. Det går också att utläsa från enkätsvaren att de förekommer variation mellan distrikten i fråga om denna grund för återkallelse. Några myndigheter anser att det vore önskvärt om också socialtjänsten underrättade polisen om fall där vapeninnehav kunde ifrågasättas. 
 Inom vissa myndigheter passerar alla anmälningar om brott samt omhändertagandeblad vapentillståndsenheten, inom andra har den ut- redande personalen en skyldighet att informera vapentillståndsenheten i de fall det kan bli aktuellt att ifrågasätta vapeninnehavet. Inom många myndigheter synes informationsflödet till vapenhandläggaren fungera bra, medan det fungerar betydligt sämre inom andra. Oavsett hur det fungerar på den egna myndigheten, upplevs det som ett problem att informationen från andra myndigheter fungerar dåligt. Vapenhandlägga- ren har endast tillgång till register inom det egna polisområdet och förhållanden som borde föranleda ett ifrågasättande av vapentillståndet rapporteras sällan från andra områden. 
 Flera enheter föreslår en samkörning mellan det nya centrala vapen- registret och belastningsregistret. En annan möjlighet som föreslagits är att lägga till en ruta som markeras med V i det personblad som upp- rättas vid brottsutredning. Om det nya centrala vapenregistret medger slagning över hela landet kan man, då en person misstänks för brott som har betydelse för vapeninnehavet, få uppgift om detta när personbladet upprättas. Om rutan i personbladet är  
 V-markerad 
  borde i sådana fall en underrättelse till hemdistriktet automatiskt kunna sändas. 
 Vapenhandlare 
 Enkäten till landets vapenregisterenheter 
 Majoriteten av polismyndigheterna genomför den årliga inspektion av vapenhandlarna som föreskrivs i 5 kap. 8 § VF, medan en tredjedel endast hinner med att kontrollera vapenhandlarna vartannat år. I vissa fall går det ännu längre tid mellan inspektionerna. Kontrollen sker genomgående genom personliga besök hos vapenhandlarna. 
  
 220  
 Återkallelse av tillstånd 
 SOU 1998:44 
 De flesta återkallelser som skett sedan den 1 januari 1992 har sin grund i att handeln inte bedrivs yrkesmässigt enligt de regler som infördes vid den tidpunkten. Detta förhållande uppmärksammas huvud- sakligen vid de årliga inspektionerna. Även i fråga om andra förhållan- den som kan leda till återkallelse av handelstillståndet tycks denna in- formation framför allt inhämtas vid inspektionen hos vapenhandlarna. 
 Frågan om information om vapen som förs in i landet har tagits upp i avsnitt 8.3. 
 De flesta anser att informationen i övrigt är tillfredsställande inom deras område. Några förslag finns om tätare, oannonserade inspektio- ner, regelbundna besök av närpoliserna inom respektive ansvarsområde samt spridning av avgjorda fall vid högre instanser för att få en bättre kontroll över gällande praxis. Vidare föreslås samkörning mellan RAR- systemet och registret över handelstillstånd. 
  
 11.6 
  
 Överväganden och förslag 
  
 11.6.1 
  
 Återkallelse av innehavstillstånd 
  
 Ett vapentillstånd  
 skall  
 återkallas om förutsättningarna härför är upp- fyllda. Det betyder att det fakultativa momentet, vid prövningen av om återkallelse skall ske, tas bort. 
 De nuvarande fem grunderna för återkallelse sammanförs till tre grunder, nämligen om 
  
 a) 
  
 tillståndshavaren visat sig vara olämplig att inneha vapen, 
  
 b) 
  
 förutsättningarna för tillståndet inte längre finns, eller 
  
 c) 
  
 det annars finns någon skälig anledning att återkalla tillståndet. Slutligen sammanförs de nuvarande två paragraferna rörande dels 
  
 skjutvapen, dels ammunition, till en paragraf. 
 Vapenlagsutredningen, som lämnade sitt betänkande i januari 1994, såg över bestämmelserna om återkallelse av vapentillstånd, främst med inriktning på om bestämmelserna uppfyller godtagbara krav på rätts- säkerhet. Vapenlagsutredningen redovisade bl.a. följande, till vilket 1995 års vapenutredning ansluter sig. Reglerna om återkallelse av vapentillstånd är en viktig del av vapenlagstiftningen, både med hänsyn till vapeninnehavarnas rättssäkerhet och till intresset av att vapen inte missbrukas. Det är därför betydelsefullt att förutsättningarna för att återkalla ett vapentillstånd på ett klart sätt anges i vapenlagen... Enligt vår uppfattning är en tillfredsställande ordning att lagtexten anger de tre alternativa förutsättningarna för återkallelse av tillstånd att inneha skjutvapen eller att föra in sådan egendom till Sverige och att den närmare exemplifieringen av tänkbara situationer framgår av Riks- 
 SOU 1998:44 
  
 Återkallelse av tillstånd 
  
 221 
  
 polisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd... Vi anser att reglerna om återkallelse i huvudsak är klart utformade. Bestämmelsen att ett vapentillstånd kan återkallas om det finns skälig anledning för det kan ge intryck av att vara för allmänt hållen. Vi har dock inte funnit något exempel på att den uttryckligen legat till grund för ett återkallelse- beslut... Det kan emellertid finnas oförutsebara situationer då det skulle vara stötande om ett vapentillstånd inte kunde återkallas. Av det skälet behövs denna förutsättning för återkallelse.  Rikspolisstyrelsens före- skrifter och allmänna råd ger utförliga instruktioner om hur förekom- mande situationer bör bedömas. I dessa anvisningar återges bl.a. vad som anförts i lagförarbeten och hänvisas till rättsfall (även om det sistnämnda enligt vår uppfattning skulle kunna göras i större omfatt- ning). Tillståndshavaren har möjlighet att överklaga polismyndighetens beslut till domstol. Vägledande avgöranden kan erhållas från Regerings- rätten. Sammanfattningsvis anser vi att bestämmelserna för återkallelse av vapentillstånd uppfyller godtagbara krav på rättssäkerhet 
 9 
 . 
 1995 års vapenutredning har att, i första hand, behandla bestämmel- serna om återkallelse i materiellt hänseende. Inledningsvis kan det konstateras att lagtexten, jämte de anvisningar som finns i Rikspolissty- relsens allmänna råd, i stort är tydlig. Med hänsyn till det otal varierande fall som kan förekomma inom ett dylikt rättsområde, uppkommer det naturligtvis ofta svåra gränsdragningsproblem. Detta kan dock knappast lösas genom ett mer detaljerat angivande av grunderna för återkallelse. Ett närmare klargörande av rättsområdet bör i stället ske genom rättspraxis, vilken genom Rikspolisstyrelsens försorg bör spridas till alla berörda enheter av polisväsendet. Den omständig- heten att polismyndigheten numera är part i mål om återkallelse torde vidare leda till en mer enhetlig och konsekvent praxis. 
 Utredningen anser att vapenlagen innehållsmässigt väl reglerar de situationer vid vilka återkallelse av ett tillstånd att inneha skjutvapen bör ske. Någon utökning av grunderna är inte nödvändig. Däremot menar utredningen att lagstiftningen bör skärpas så till vida att det inte skall vara en möjlighet för en tillståndsenhet att återkalla ett vapentillstånd under de givna förutsättningarna, utan en skyldighet att göra detta. Att göra en ytterligare lämplighetsprövning vid sidan av prövningen av huruvida grunderna för återkallelse är uppfyllda är inte motiverat. Det fakultativa momentet, att ett tillstånd  
 får  
 återkallas bör alltså bytas ut mot att ett tillstånd  
 skall  
 återkallas under de förutsättningar som anges. En sådan utformning av bestämmelsen skulle innebära en pedagogisk vinst i skärpande riktning samtidigt som den är ägnad att främja en enhetlig och konsekvent tillämpning. Utrymmet för godtycklighet skulle 
  
 9  
 Vapenlagen och EG; SOU 1994:4, s. 76 ff. 
  
 222  
 Återkallelse av tillstånd 
 SOU 1998:44 
 nämligen härigenom minska och tillståndsenheternas uppmärksamhet skulle skärpas beträffande de fall där en återkallelse av vapentillståndet bör ifrågasättas. 
 De tre första grunderna för återkallelse  
 (ac), 
  är att tillståndshavaren missbrukat vapnet, visat oaktsamhet med vapnet eller på annat sätt visat sig vara olämplig att inneha vapen. I den utredning som företagits har det framkommit att de två förstnämnda grunderna tillämpas i relativt liten utsträckning, medan den tredje grunden är den i särklass mest till- ämpade. Alla tre grunderna rör tillståndshavarens personliga lämplighet att inneha vapen. Utredningen anser att dessa med fördel kan slås samman till en grund, nämligen att tillstånd kan återkallas om tillstånds- havaren är olämplig att inneha vapen. 
 Den grund för återkallelse som innebär att förutsättningarna för tillstånd inte längre finns (d), tar i första hand sikte på situationen att tillståndshavaren inte längre utövar den aktivitet som låg till grund för att tillstånd en gång beviljades, dvs. inte längre har behov av vapnet. Polismyndigheterna har i dag liten möjlighet att kontrollera att behov alltjämt föreligger. Olika förslag om hur man skulle kunna åtgärda detta har diskuterats. Som exempel kan nämnas att 1987 års vapenutredning föreslog att skyttesammanslutningar skulle åläggas en rapporteringsskyl- dighet beträffande medlemmar som slutat, vilket avvisades av många remissinstanser och också av justitieministern 
 10 
 . Även 1995 års vapenut- redning ställer sig negativ till en sådan lösning. Utredningen menar i stället att införandet av tidsbegränsade licenser (se avsnitt 4.10.2) kommer att medföra att dagens problem i detta hänseende framdeles inte kommer att vara lika aktuellt. Genom att ha den kontinuerliga uppfölj- ning av skälen för innehavet som tidsbegränsade licenser medför, kom- mer onödiga vapeninnehav att försvinna. Endast den som kan uppvisa att han aktivt nyttjar vapnet för det ändamål som tillståndet avser, kommer att få fortsätta att inneha vapnet. Förnyas inte tillståndet inom den stadgade tiden, upphör rätten att inneha vapnet. Som komplement till bestämmelsen om tidsbegränsade licenser  vilken inte kommer att beröra de tillståndshavare som finns i dag  kan tillståndsmyndigheterna följa upp att innehavarnas skäl att inneha vapnet kvarstår, på det sätt som gjorts av vissa enheter beträffande bl.a. helautomatiska vapen, 
  
 10  
 Justitieministern lämnade följande motivering till sitt ställningstagande. Utred- ningens förslag att lägga på skytteföreningarna att anmäla utträde ur en förening kan vara effektivt ur kontrollsynpunkt. Emellertid är det mindre lämpligt från andra synpunkter och bör inte genomföras. Bl.a. bör man undvika att ålägga enskilda ideella organisationer att rapportera förhållanden till myndigheter som kan föranleda åtgärder mot en enskild person. Särskilt gäller detta i förhållande till medlemmarna eller tidigare sådana.  Inget hindrar dock att polisen genom en enkel förfrågan hos tillståndshavarna tar reda på om de fortfarande är medlemmar i någon skytteförening (SOU 1989:44: s. 167 ff., prop. 1990/91:130 s. 45 ff.). 
 SOU 1998:44 
  
 Återkallelse av tillstånd 
  
 223 
  
 genom att tillskriva tillståndsinnehavarna med en förfrågan om huruvida skälen för innehavet kvarstår. Vid uteblivet svar kan det finnas anledning att företa en noggrannare kontroll av tillståndshavaren. Detsamma gäller om en vapeninnehavare inte svarar på en förfrågan om ett skjutvapens tillverkningsnummer eller annan märkning som gör det möjligt att identifiera skjutvapnet. 
 Den sista grunden för återkallelse är att det annars finns någon skälig anledning att återkalla tillståndet. Denna grund för återkallelse av till- ståndet torde användas mycket sällan. Alla huvudsakliga skäl för att återkalla ett tillstånd ryms inom de andra grunderna. Utredningen anser dock  av samma skäl som vapenlagsutredningen angav  att denna möjlighet att återkalla ett tillstånd bör kvarstå. 
  
 11.6.2 
  
 Omhändertagande 
  
 Omhändertagande av ett skjutvapen  
 skall  
 ske om förutsättningarna härför är uppfyllda. Det betyder att det fakultativa momentet, vid prövningen av om ett omhändertagande skall ske, tas bort. 
 Den bestämmelse som i dag finns i vapenförordningen om att polisman får omhänderta ett skjutvapen om innehavaren inte medför tillståndsbeviset för vapnet, tas in i vapenlagen. Detsamma gäller den anslutande bestämmelsen om att jakttillsynsmän samt personal vid Kustbevakningen och Tullverket i dessa sammanhang skall jämställas med polisman. 
 Utredningen anser att bestämmelsen om omhändertagande av skjutvapen är klart utformad. I materiellt hänseende stämmer den väl överens med de situationer man önskar reglera. Någon utökning av grunderna för omhändertagande av skjutvapen är alltså inte nödvändig. Däremot menar utredningen att lagstiftningen bör skärpas så till vida att det  liksom när det är fråga om återkallelse av ett vapentillstånd  inte skall vara en möjlighet att omhänderta ett skjutvapen under de givna förutsättningar- na, utan en skyldighet att göra detta. När det gäller omhändertagande av ett skjutvapen i sådant fall där det finns en risk för att det kan komma att missbrukas är detta särskilt viktigt. Det fakultativa momentet, att ett skjutvapen  
 får  
 omhändertas i vissa fall bör alltså bytas ut mot att ett skjutvapen  
 skall  
 omhändertas under de förutsättningar som anges. En sådan bestämmelsen är ägnad att främja en enhetlig och konsekvent till- ämpning samtidigt som polisens uppmärksamhet torde skärpas beträffan- de de fall där ett omhändertagande av ett skjutvapen bör komma i fråga. 
  
 224  
 Återkallelse av tillstånd 
 SOU 1998:44 
 En bestämmelse om att polisman får omhänderta ett skjutvapen om innehavaren inte medför tillståndsbeviset för vapnet finns i dag i 12 kap. 5 § vapenförordningen. Eftersom fråga är om ett tvångsmedel bör bestämmelsen tas in i vapenlagen. Detsamma gäller den anslutande bestämmelsen i nuvarande 12 kap. 6 § vapenförordningen om att jakttillsynsmän som har förordnats av länsstyrelsen samt personal vid Kustbevakningen och Tullverket vid tillämpningen av den omnämnda bestämmelsen likställs med polisman. Någon ändring i sak avses inte. 
  
 11.6.3 
  
 Erinran 
  
 Tillståndsmyndigheterna bör även fortsättningsvis tillämpa för- farandet med att meddela en vapeninnehavare en erinran om särskilda bestämmelser i vapenlagen. 
 Utredningen finner inget att invända mot att tillståndsmyndigheten, för att åstadkomma rättelse i ett visst fall, erinrar en vapeninnehavare om någon av vapenlagens bestämmelser. Som justitieombudsmannen påpekat i ett beslut 
 11 
 , vilket framgår av Rikspolisstyrelsens allmänna råd, är det dock viktigt att tillståndsmyndigheten utformar denna erinran på ett riktigt sätt. För att en sådan erinran skall kunna ge vapeninnehavaren tillräcklig vägledning måste den vara konkret. En allmänt hållen erinran om att vapeninnehavaren skall visa laglydnad och gott omdöme är exempelvis knappast meningsfull. Polismyndigheten måste vidare när den utformar en erinran ha klart för sig att det rör sig om ett informellt förfarande inom ramen för dess tillsynsuppgifter enligt vapenlagen. Det är således inte frågan om ett beslut som kan överklagas, vilket klart bör framgå av den handling som tillställs vapeninnehavaren. 
 Utredningen har övervägt att, i stället för dagens förfarande med en formlös erinran, föreslå ett lagreglerat förfarande med en varning, liknande bestämmelsen i körkortslagen 
 12 
 . En sådan reglering skulle emellertid kräva att varningarna kunde registreras i vapenhanterings- systemet. Arbetet med ett nytt, centralt vapenhanteringssystem pågår för närvarande och det är ovisst om det kommer att finnas utrymme för att registrera varningar. Vidare finns det skäl att tro att ett formellt för- farande med meddelande av varning skulle medföra en ökad arbetsbörda 
  
 11  
 JO:s beslut den 29 februari 1996, dnr  
 666-1995 
  finns refererat i avsnitt 11.3.1. 
  
 12  
 I stället för att körkortet eller körkortstillståndet återkallas skall körkortsinnehavaren meddelas varning i vissa fall, om varningen av särskilda skäl kan anses varar en tillräcklig åtgärd (22 § körkortslagen). 
 SOU 1998:44 
  
 Återkallelse av tillstånd 
  
 225 
  
 för handläggarna av vapentillstånd samt även för rättsväsendet i de fall besluten överklagas. Sammanfattningsvis anser utredningen inte att ett sådant förslag, i dagsläget, bör läggas fram. 
  
 11.6.4 
  
 Återkallelse av vapenhandelstillstånd 
  
 Ett vapenhandelstillstånd  
 skall  
 återkallas om förutsättningarna härför är uppfyllda. Det betyder att det fakultativa momentet, vid pröv- ningen av om återkallelse skall ske, tas bort. 
 Ett godkännande som föreståndare för handelsrörelse får återkallas om denne inte längre uppfyller de personliga kvalifikationerna. 
 Samma motivering som anförts i fråga om återkallelse av innehavstill- stånd för enskilda gäller beträffande vapenhandlarna. Utredningen föreslår därför att det fakultativa momentet vid prövning av huruvida återkallelse skall ske tas bort även i dessa fall. Återkallelse av vapen- handlartillståndet  
 skall  
 således ske när förutsättningarna härför är uppfyllda. 
 Uppskattningsvis har omkring 550 handlartillstånd återkallats efter lagändringen 1992, flertalet p.g.a. bristande yrkesmässighet. En omfat- tande sanering av branschen har således skett de senaste åren, vilken får betraktas som mycket tillfredsställande. I sammanhanget kan det dock påpekas att uttalandet i propositionen 
 13  
 att några tiotal transaktioner per år bör kunna tjäna som lämplig riktlinje för kravet på yrkesmässighet inte bör föranleda att antalet transaktioner blir det allenarådande kriteriet för bedömningen av en handels yrkesmässighet. En väl dokumenterad seriös och stabil handel med skjutvapen bör kunna accepteras även vid ett mindre antal transaktioner per år, t.ex. om verksamheten också innefattar reparation av vapen eller försäljning av vapenrelaterad utrustning eller om handeln avser exklusiva vapen med begränsade avsättningsmöjligheter. Vidare bör en nedgång i handeln under något år kunna accepteras. 
 Den bristande samordningen mellan vapenlagen och lagen om krigsmateriel bör uppmärksammas. Det är mindre lämpligt att en hand- lare, som fått sitt handlartillstånd enligt vapenlagen återkallat, kan fortsätta driva handel med stöd av sitt tillhandahållandetillstånd enligt lagen om krigsmateriel. En sådan samordning mellan lagstiftningarna kräver dock ytterligare utredning och ligger utanför vapenutredningens uppdrag. 
  
 13  
 Prop. 1990/91:130 s. 39. 
  
 226  
 Återkallelse av tillstånd 
 SOU 1998:44 
 I dag finns det inte någon bestämmelse om att ett godkännande som föreståndare för en handelsrörelse kan återkallas. Detta är enligt utredningens mening en brist. En sådan bestämmelse bör tas upp i vapenlagen, i kapitlet om återkallelse av tillstånd. Om ett godkännande sålunda återkallas och rörelsen med detta saknar en godkänd före- ståndare kan handelstillståndet återkallas på grund av att förutsätt- ningarna för tillstånd inte längre finns. 
 I övrigt har utredningen intrycket av att bestämmelserna om åter- kallelse fungerar väl. Rikspolisstyrelsens allmänna råd i fråga är väl ut- vecklade och exemplifierade. Vad som saknas på området är en bättre uppföljning av rättspraxis, samt distribution av denna information till de olika tillståndsenheterna. 
  
 11.6.5 
  
 Information till tillståndsenheterna 
  
 Information från läkare 
 Läkares anmälningsskyldighet utvidgas till att gälla även beträffande patient inom öppenvården som på grund av psykisk störning är uppenbart olämplig att inneha skjutvapen. 
 Allvarliga händelser, vid vilka människor har hotats, kommit till skada eller t.o.m. dödats, har inte sällan berott på psykisk labilitet hos gär- ningsmannen. I efterhand har man ofta kunnat konstatera att gärnings- mannen i allt högre grad visat prov på en försämrad psykisk hälsa, t.ex. genom upprepade besök hos läkare inom öppenvården. I dag gäller läkares anmälningsplikt enbart patienter som är intagna på sjukvårdsin- rättning för vård av psykisk störning. Patienter inom öppenvården berörs inte, varför information rörande dessa inte når tillståndsmyndig- heterna. Med hänsyn till den nuvarande politiska inställningen, att personer med psykiska störningar i största möjliga mån skall integreras i samhället och att därför färre sådana personer än tidigare är intagna på sjukhus för vård av sina besvär, är detta ett växande problem sett ur vapenutredningens perspektiv att förebygga brottsligt användande av skjutvapen. 
 För att i möjlig mån undvika vansinnesdåd av personer som innehar skjutvapen anser utredningen att det är av största vikt att tillståndsmyn- digheterna, i väsentligt större utsträckning än vad som är fallet i dag, får information om vapeninnehavare som befinner sig i riskzonen, alltså personer som visar sådan psykisk instabilitet att det är olämpligt att de innehar skjutvapen. Utredningen föreslår därför att den nuvarande anmälningsskyldigheten utvidgas till att gälla även patienter inom öppen- vården. En läkare som undersöker en patient som innehar eller kan antas 
 SOU 1998:44 
  
 Återkallelse av tillstånd 
  
 227 
  
 inneha skjutvapen men som uppenbarligen inte bör inneha ett sådant vapen, skall alltså  liksom i dag gäller beträffande intagna patienter  anmäla förhållandet till polismyndigheten i den ort patienten är folkbok- förd. Det är härvid inte meningen att läkaren skall göra en omfattande prövning av huruvida patienten är lämplig att inneha ett skjutvapen eller inte. Föreligger det emellertid, på grund av arten av den psykiska störningen, risk för missbruk av skjutvapen bör detta föranleda läkaren att anmäla förhållandet till tillståndsmyndigheten. Det är sedan till- ståndsmyndighetens sak att närmare utreda saken. Vid tillämpningen av bestämmelsen bör ledning kunna hämtas från den praxis som gäller beträffande körkortshavare. Enligt 17 § a körkortslagen gäller nämligen en motsvarande anmälningsskyldighet för det fall en läkare vid under- sökning av en körkortsinnehavare finner denne uppenbart olämplig att inneha körkort. 
 En invändning mot en utvidgad anmälningsskyldighet för läkare kan vara att den i högre grad inskränker den personliga integriteten. Utred- ningen menar dock att den som väljer att ägna sig åt verksamhet med skjutvapen, vilka lätt kan användas till att skada eller rent av döda människor, måste finna sig i att samhället i möjlig mån söker förhindra missbruk av vapnen. En annan invändning är att det kan finnas risk för att människor som egentligen skulle behöva läkarhjälp inte söker sådan av rädsla att då äventyra sitt vapentillstånd. Denna risk bör dock inte överdrivas. 
 Information inom och mellan polismyndigheter 
 Information om förhållanden som bör medföra att en persons vapentill- stånd ifrågasätts finns i många fall inom polismyndigheterna, men den når inte alltid tillståndsenheten. Det finns inga enhetliga regler för hur informationen skall förmedlas. Tjänsteföreskrifter över rapporterings- rutinerna utarbetas inom varje myndighet för sig. Inom vissa myn- digheter  särskilt de mindre  fungerar informationsflödet bra, inom andra betydligt sämre. Mängden tillgänglig information på de olika enheterna beror i hög grad på den tid handläggarna av vapentillstånd har till förfogande. Vid många enheter finns det inte tid att t.ex. gå igenom alla omhändertaganden eller att kontrollera uppgifterna i  
 RAR-systemet. 
  Information mellan olika myndigheter sker i mycket liten utsträckning. Att en person är misstänkt för brott i ett annat distrikt än det egna, delges således oftast inte den aktuella tillståndsmyndigheten. 
 Ett exempel på en  tyvärr  inte alldeles ovanlig händelse är följande, hämtad från ett västsvenskt polisområde under älgjakten, hösten 1997. 
  
 228  
 Återkallelse av tillstånd 
 SOU 1998:44 
 Ett jaktlag skickade hem en jägare som var kraftigt berusad. Mannen sattes i en taxi, med sitt skjutvapen (ett kulgevär, klass 1). Mannen var så berusad att han senare, på väg ut ur taxin, ramlade och somnade i en buske. Taxichauffören visste inte vad han skulle ta sig till med mannen  och vapnet  varför han larmade polisen. Mannens lämplighet att inneha vapentillstånd ifrågasattes p.g.a. händelsen. Vid en kontroll i aktuella register visade det sig att mannen blivit omhändertagen enligt lagen om omhändertagande av berusade personer (LOB) vid två tidigare tillfällen; i april 1996 och i juli 1997. Denna information hade dock inte nått tillståndsenheten. 
 Tjänsteföreskrifter om rapporteringsrutinerna inom ett polisområde upprättas, som tidigare nämnts, lokalt och är inte föremål för lagstift- ning. Frågan om att fastare styra upp dessa föreskrifter handhas  och bör även fortsättningsvis handhas  av Rikspolisstyrelsen. Att närmare gå in på tjänsteföreskrifterna ligger således utanför vapenutredningens område. Utredningen vill dock peka på vikten av att frågan om rapporteringsrutinerna behandlas med allvar eftersom dessa är av väsentlig betydelse när det gäller att förhindra missbruk av skjutvapen. Frågan om hur rapporteringen bäst skall ske är särskilt aktuell inom de nya storlän som bildats. Större enheter kan innebära en risk för försämrad kontroll  inte minst som handläggarna av vapentillstånd på myndigheterna blir allt färre. Det är där särskilt viktigt med noggranna tjänsteföreskrifter i ämnet. Vidare bör frågan om en samordning mellan de olika polismyndigheterna, för att information inom ett polisområde skall nå ett annat, uppmärksammas. 
 I diskussionen kring det nya centrala vapenhanteringssystem som håller på att arbetas fram, har frågan om samkörning mellan vapentill- ståndsregistret och belastningsregistret tagits upp. En sådan samkörning skulle troligen lösa de flesta problemen i fråga om bristande information inom och mellan de olika polismyndigheterna. Denna fråga kräver emel- lertid närmare överväganden än dem som utredningen har kunnat gå in på. 
 Information från andra myndigheter 
 De väsentliga källorna till information om omständigheter som bör medföra ett ifrågasättande av en persons vapentillstånd är polismyndig- heterna själva, genom registrering av omhändertagna och brottsmiss- tänkta personer, samt läkare som kommer i kontakt med personer med psykiska störningar. Det har under utredningens gång framförts förslag om att även andra myndigheter borde åläggas en anmälningsplikt i fråga om personer som kan vara olämpliga att inneha skjutvapen. Socialtjän- sten har angetts som exempel på en sådan instans. Med den utökade skyldigheten för läkare att anmäla förhållanden rörande vapeninnehavare som kan anses olämpliga att inneha skjutvapen, anser dock utredningen att tillståndsenheternas möjlighet att erhålla information tillgodoses på ett tillfredsställande sätt. Att ålägga exempelvis sociala myndigheter en 
 SOU 1998:44 
  
 Återkallelse av tillstånd 
  
 229 
  
 sådan plikt vore att gå för långt. Det är väsentligt mer motiverat att ålägga en undersökande läkare, som har vidare kunskaper om psykiska störningar, en sådan anmälningsskyldighet. 
 Vapenhandlare 
 Den klart överlägsna metoden att få information om hur en vapenhandel sköts är att genomföra regelbundna kontroller av verksamheten. Av den enkät som utredningen genomfört hos landets registerenheter framgår emellertid att myndigheterna alltför ofta underlåter att genomföra de stadgade kontrollerna. Att årligen genomföra kontrollerna av vapenhand- larnas verksamhet är en skyldighet för tillståndsmyndigheterna som framgår av vapenförordningen. Utredningen vill inskärpa vikten av att denna skyldighet åtföljs. Ur kontrollsynpunkt är det allvarligt att så inte alltid sker. 
  
 230  
 Återkallelse av tillstånd 
 SOU 1998:44 
  
 SOU 1998:44 
  
 231 
  
 12 Knivförbudslagen 
  
 12.1 
  
 Gällande rätt 
  
 Enligt lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål (knivförbudslagen) är det förbjudet att inneha knivar och andra farliga föremål på allmän plats eller inom skolområde där grundskole- eller gymnasieundervisning bedrivs. Förbudet gäller dock inte om föremålet enligt särskilda föreskrifter ingår i utrustning för viss tjänst eller visst uppdrag eller om innehavet annars med hänsyn till föremålets art, innehavarens behov och övriga omständigheter är befogat. 
 Personer som är under 21 år får under inga förhållanden inneha springstiletter eller springknivar. Det är straffbart att överlåta knogjärn, kaststjärnor eller andra s.k. gatustridsvapen samt springstiletter och springknivar till personer under 21 år och också förbjudet att överhu- vudtaget saluhålla sådana. 
 Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot reglerna i knivförbudslagen straffas med böter eller fängelse i högst sex månader. I ringa fall döms inte till ansvar. 
 Knivar och andra föremål som innehafts, överlåtits eller saluhållits i strid mot bestämmelserna skall förklaras förverkade, om det inte är uppenbart oskäligt. 
  
 12.1.1 
  
 Föremålen 
  
 Knivar m.m. 
 Förbudet avser enligt lagtexten knivar, andra stick- eller skärvapen och andra föremål som är avsedda att användas som brott mot liv eller hälsa. Förbudet omfattar i princip sådana föremål som kan utgöra vapen enligt 4 kap. 5 § brottsbalken (olaga hot) och som även avses i förverkandere- geln i 36 kap. 3 § 2. brottsbalken. I propositionerna till knivförbudsla- gen finns det exempel på vad som avses med uppräkningen 
 1 
 . 
  
 1  
 Prop. 1987/88:98 och prop. 1989/90:129. 
  
 232 
  
 Knivförbudslagen 
  
 SOU 1998:44 
  
 S.k. gatustridsvapen 
 Även s.k. gatustridsvapen faller naturligtvis under innehavsförbudet på allmän plats m.m. Sådana föremål får vidare inte överlåtas till personer under 21 år eller saluhållas. 
 I propositionen till knivförbudslagen angavs att utmärkande för s.k. gatustridsvapen är att deras enda funktion i princip är att de kan användas som vapen. Vidare angavs: De föremål som förbudet omfattar har i lagtexten definierats som knogjärn, batonger, kaststjärnor och andra sådana föremål som är särskilt ägnade att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa. Förutom de i lagtexten angivna exemplen omfattar förbudet olika former av gatustridsvapen som karatepinnar, strypsnaror, rivhandskar, skarpslipade mejslar, blydaggar, s.k. precisionsslangbågar, morgonstjärnor, kedjor som har försetts med handtag samt ölburkar som har fyllts med cement. Till den förbjudna kretsen hör emellertid även föremål som kan användas till annat än vapen men som ändå genom sin konstruktion är särskilt ägnade att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa. Som exempel på denna kategori kan nämnas tunga metallbälten, konstruerade för att  förutom som bälte  kunna användas som slagvapen. 
 Utanför tillämpningsområdet för denna paragraf faller däremot i princip knivar och andra stick- eller skärvapen. Detsamma gäller verktyg och andra bruksföremål, som inte särskilt har konstruerats eller modifierats för att användas som vapen. Begränsningen markeras lagtekniskt genom kravet på att de förbjudna föremålen skall vara sådana som knogjärn, batonger och kaststjärnor samt särskilt ägnade att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa. Det är alltså föremål som typiskt sett är avsedda för våldsanvändning 
 2 
 . 
 I propositionen till ändringen i knivförbudslagen 1990 angavs vidare: Avgörande för vad som skall hänföras till den förbjudna kretsen är att föremålet genom sin konstruktion är särskilt ägnat att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa. Det skall alltså vara fråga om föremål som typiskt sett är avsedda för våldsanvändning och som således inte har något annat naturligt legitimt användningsområde 
 3 
 . 
 Det kan noteras att batonger inte är med i uppräkningen i lagtexten efter ändringen år 1990. 
  
 2 
  
 Prop. 1987/88:98 s. 17. 
  
 3 
  
 Prop. 1989/90:129 s.15. 
  
 SOU 1998:44 
  
 Knivförbudslagen 
  
 233 
  
 12.1.2 
  
 Allmän plats 
  
 Begreppet allmän plats i knivförbudslagen har samma innebörd som det har i brottsbalken. Med allmän plats avses sålunda plats, inom- eller utomhus, som är upplåten för eller frekventeras av allmänheten. Om allmänheten har tillträde till platsen endast under vissa tider är platsen allmän under dessa tider men inte annars. Som exempel kan nämnas vägar, gator, torg, parker, för allmänheten tillgängliga delar av flyg- platser och andra trafikområden, väntsalar,  
 buss-, 
  spårvagns- och tunnel- banestationer samt tåg, båtar, bussar och andra allmänna kommunika- tionsmedel. Även hotell, restauranger, affärslokaler, teatrar, biografer, idrottsområden, bad- och campingplatser, kyrkogårdar o.dyl. utgör allmänna platser, allt i den mån och under den tid allmänheten har tillträde till dem. Undantagna är dels enskilda områden dit allmänheten inte har tillträde, dels skog och mark dit allmänheten visserligen äger tillträde men någon allmänhet inte brukar finnas. 
  
 12.1.3 
  
 Undantag från innehavsförbudet 
  
 Undantaget beträffande sådana föremål som enligt särskilda föreskrifter ingår i viss tjänst eller visst uppdrag tar sikte på exempelvis batonger som bärs med stöd av en reglementsenlig befogenhet av t.ex. poliser, väktare eller ordningsvakter. 
 Beträffande det andra undantaget, som gäller innehav som med hänsyn till föremålets art, innehavarens behov och övriga omständigheter är att anse som befogat, uttalade departementschefen i samband med att undantagsbestämmelsen omarbetades år 1990: Utformningen av undantagen innebär i realiteten ett totalt förbud mot knivar som till sin typ inte har något legitimt användningsområde, t.ex. springstiletter. Förbudet kommer också att omfatta alla former av innehav för vilka det inte finns något godtagbart skäl, exempelvis knivar som bärs i självför- svarssyfte. Utanför förbudet faller däremot ett sådant innehav av kniv som framstår som rimligt och naturligt i samhället. Vägledande för tillämpningen bör normalt kunna vara om det är fråga om ett sådant knivinnehav som typiskt sett ökar risken för våldsanvändning i samhäl- let. I överensstämmelse med allmänna principer bör polisen i tveksamma fall avstå från att ingripa. Över huvud taget bör knivförbudet tillämpas med förnuft och generositet, så att det inte med fog kan uppfattas som ett ingrepp i den personliga sfären I specialmotiveringen anfördes vidare: Behovet är avsett att i första hand hänföra sig till arbete eller friluftsliv. Det saknar här betydelse om ett arbete utförs yrkesmässigt eller privat. Innehav av knivar och liknande föremål måste också i stor utsträckning anses befogat i samband med t.ex jakt, fiske, sport, idrott och camping. Det bör vara tillräckligt att det framstår som naturligt att 
  
 234 
  
 Knivförbudslagen 
  
 SOU 1998:44 
  
 personen bär med sig föremålet med hänsyn till något arbete eller fri- luftsliv som han är, har varit eller kommer att bli engagerad i. Som exempel kan nämnas en hantverkare som under en hel arbetsdag bär med sig knivar och andra arbetsredskap som han vet kommer att behövas i arbetet. Det måste dock krävas att kniven eller redskapet till sin typ behövs för det arbete eller det friluftsliv som är aktuellt i det särskilda fallet. Som ytterligare exempel kan här nämnas att en kniv som används inom skolområde, t.ex. vid slöjdundervisning, också är avsedd att vara undantagen från förbudet. Föremål som inte har något praktiskt användningsområde i sammanhanget skall naturligtvis inte undantas. Undantaget tar generellt sikte på sådana innehav av knivar och andra farliga föremål som framstår som legitima och naturliga utifrån en mera allmän samhällelig bedömningsgrund. Vid den bedömningen är naturligtvis allmänt sett föremålets art av stor betydelse liksom det sammanhang i vilket föremålet innehas. I de flesta fall måste exempelvis innehav av en mindre fickkniv, typ pennkniv, godtas. Endast om det finns speciella omständigheter som gör att det finns en mera påtaglig risk för att kniven kommer att användas som vapen är innehav av sådana knivar avsedda att omfattas av förbudet. Också en mindre slidkniv, t.ex. en s.k. morakniv, bör kunna godtas i många sammanhang. Detta gäller dock inte vid exempelvis nöjestillställningar, idrottsevenemang, färd med allmänna kommunikationsmedel eller andra sammanhang där många människor träffas eller uppehåller sig. Beträffande springstiletter, springknivar och gatustridsvapen är läget naturligtvis ett helt annat. Innehav av sådana föremål på allmän plats bör knappast kunna godtas. I praktiken gäller således ett totalförbud mot att inneha föremål av detta slag på allmän plats och inom skolområden 
 4 
 . 
  
 12.2 
  
 Nuvarande faktiska förhållanden 
  
 Utredningen behandlade knivförbudslagen mer ingående i sitt förra be- tänkande Förbud mot vapen på allmän plats m.m., SOU 1996:50. Utredningen förslog därvid att förbudet mot innehav av farliga föremål på allmän plats och inom skolområde skulle omfatta även skjutvapen och sådana föremål som enligt vapenlagen jämställs med skjutvapen samt sådana föremål som är särskilt ägnade att användas vid hot om brott mot liv eller hälsa (dvs. vapenattrapper och liknande). Vidare att innehavs- förbudet skulle gälla även i fordon på allmän plats samt att en straffskala för grovt brott skulle införas, med straffmaximum på fängelse i högst ett 
  
 4  
 Prop. 1989/90:129 s. 12 och 21. 
  
 SOU 1998:44 
  
 Knivförbudslagen 
  
 235 
  
 år.  Betänkandet har varit ute på remiss. De förslag som utredningen lämnade bereds för närvarande inom Justitiedepartementet. 
 Utredningen konstaterade vidare i betänkandet dels att knivförbudsla- gen borde arbetas in i vapenlagen, dels att starka skäl talade för att s.k. gatustridsvapen generellt borde förbjudas. Även dessa konstateranden kommenterades av flera remissinstanser. Majoriteten av dem som uttalade någon mening i frågan har därvid gett uttryck för att de delar utredningens uppfattning beträffande förbud mot innehav av gatu- stridsvapen. 
 När det gäller gatustridsvapen kan det nämnas att tullen år 1997 beslagtog bl.a. 166 fjärilsknivar, 155 springstiletter och springknivar, 50 kaststjärnor och 24 knogjärn, varav hälften försedda med kniv. 
  
 12.3 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Knivförbudslagen arbetas in i vapenlagen. 
 Något totalförbud mot s.k. gatustridsvapen föreslås inte. 
  
 12.3.1 
  
 Totalförbud mot s.k. gatustridsvapen 
  
 Tanken på att införa ett generellt förbud, dvs. ett förbud mot att över- huvudtaget inneha vissa farliga föremål, har diskuterats i många sam- manhang. Frågan väcktes redan i samband med införandet av 1959 års stilettförordning och har sedan dess varit uppe vid ett antal tillfällen. In- för knivförbudslagens införande år 1988 förordade flera remissinstanser ett totalförbud och departementschefen uttalade att hon hade svårt att se att s.k. gatustridsvapen hade något existensberättigande, varför hon närmast uppfattade förslaget att förbjuda dem på allmän plats som ett första steg mot ett mera generellt förbud. 1987 års vapenutredning, som utvärderade knivförbudslagen efter ikraftträdandet, tog upp frågan i sitt slutbetänkande. Utredningen ansåg dock att det var svårt att överblicka alla konsekvenser (bl.a. omnämndes speciella användningsområden för vissa farliga föremål, som t.ex. slangbågar vilket användes av sportfis- kare för att skjuta ut bete) och att ett totalförbud skulle föra alltför långt. Denna inställning delades av departementschefen som menade att en för- budslagstiftning inte bör gå längre än vad som är klart motiverat. Departementschefen noterade därvid att det dåvarande förbudet tycktes ha fungerat bra och att ett flertal remissinstanser förespråkat åter- hållsamhet. Justitieutskottet uttalade vid sin behandling av propositionen att mycket talade för att ett generellt förbud mot innehav av stiletter och 
  
 236 
  
 Knivförbudslagen 
  
 SOU 1998:00 
  
 gatustridsvapen allvarligt borde övervägas, men att detta borde ske i anslutning till den utvärdering av lagen som departementschefen förut- skickat 
 5 
 . 
 Först bör det påpekas att termen gatustridsvapen juridiskt sett är mycket oklar. Emellertid är begreppet ofta använt och utredningen har inte kunnat finna en mer adekvat beteckning. Begreppet används därför även fortsättningsvis som ett samlingsnamn för de föremål som avses. I nuvarande knivförbudslagen anges föremålen som knogjärn, kaststjär- nor eller andra  
 sådana  
 föremål som är  
 särskilt  
 ägnade att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa. I förarbetena förekommer en omfattande exemplifiering, som närmare återgetts i avsnitt 12.1.1. Av detta går det visserligen att relativt lätt sluta sig till vad som utgör ett typiskt gatustridsvapen. Med hänsyn till den karaktär av föremål som avses uppkommer det ändock svåra avgränsningsfrågor i denna del. 
 Utredningen har ingående övervägt möjligheten att införa ett allmänt förbud mot gatustridsvapen. Varje försök i den riktningen har emellertid strandat på det svåra, för att inte säga omöjliga, i att tillskapa en definition som tillräckligt skarpt avgränsar det förbjudna området. När det gäller det nuvarande förbudet mot innehav på allmän plats bidrar begreppet gatustridsvapen i sig självt, förenat med den miljö som förbudet avser, till att i stort sett klargöra vad som menas. Annorstädes blir det genast mer problematiskt att bestämma vad som skulle omfattas av förbudet. I själva verket måste man nog i så fall hitta på någon annan samlande benämning på de förbjudna föremålen, eftersom de inte skulle få innehas på någon plats, oberoende av om det förekommer någon gata i närheten eller ej och av om det i övrigt skulle finnas något praktiskt användningsområde. Såvitt utredningen kan förstå skulle den enda möjliga lösningen vara att räkna upp vilka föremål som är förbjudna, varvid det skulle krävas en ingående legaldefinition av varje särskilt föremål, så att inte bara en ändrad benämning kan leda till att föremålet undantas från förbudet. 
 Mot bakgrund av det anförda avstår utredningen från att lägga fram något förslag till ett generellt förbud mot gatustridsvapen, hur önskvärt ett sådant än må vara. 
  
 5  
 Prop. 1987/88:98 s. 11, SOU 1989:44 s. 262, prop. 1989/90:129 s. 15 och bet. 1989/90:JuU35 s. 11 ff. 
  
 SOU 1998:00 
  
 Knivförbudslagen 
  
 237 
  
 12.3.2 
  
 En inarbetning i vapenlagen 
  
 Vapenlagens bestämmelser har funnits i många år och har traditionellt avsett skjutvapen och därtill hörande föremål, såsom ammunition. Knivförbudslagen tillkom 1988 och riktade sig särskilt mot knivar, andra stick- och skärvapen och andra föremål ägnade att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa. I en särskild bestämmelse omnämndes också s.k. gatustridsvapen. 
 Utredningen har föreslagit att innehavsförbudet mot farliga föremål skall utvidgas till att gälla även bl.a. skjutvapen och sådana föremål som i vapenlagen jämställs med skjutvapen. Mycket talar för att utredningens förslag i denna del kommer att genomföras. I och med att skjutvapen m.m. sålunda förs in bland de bestämmelser som knivförbudslagen tar upp suddas gränsen mellan knivförbudslagen och vapenlagen ut. 
 En annan invändning som kan anföras mot en uppdelning av bestäm- melserna är det ologiska i att vapenlagen inte berör alla vapen, utan endast skjutvapen och därtill hörande föremål. Antingen bör man således kalla nuvarande vapenlagen för skjutvapenlagen samt kalla de andra bestämmelserna för något mer passande än knivförbudslagen eller bör man arbeta samman lagarna. 
 Utredningen menar att det är mest konsekvent att arbeta in knivför- budslagens bestämmelser i vapenlagen, så att alla bestämmelser som rör vapen blir samlade på ett och samma ställe. 
  
 238 
  
 Knivförbudslagen 
  
 SOU 1998:00 
  
 SOU 1998:44 
  
 239 
  
 13 Påföljd vid brott m.m. 
  
 13.1 
  
 Gällande rätt 
  
 13.1.1 
  
 Vapenbrott 
  
 Brott av normalgraden 
 Den som uppsåtligen innehar ett skjutvapen utan att ha rätt till det eller överlåter eller lånar ut ett skjutvapen till någon som inte har rätt att inneha vapnet döms för vapenbrott till fängelse i högst ett år (9 kap. 1 § första stycket vapenlagen). 
 Straffskalan ändrades från fängelse i högst ett år till två år genom en lagändring 1971. I samband med att grovt brott infördes år 1993 ändrades straffmaximum för brott av normalgraden, som en följd härav, till fängelse i högst ett år 
 1 
 . 
 Tidigare kallades brott enligt bestämmelsen regelmässigt för olaga vapeninnehav. I och med 1996 års vapenlag ändrades nomenklaturen för sådant brott till vapenbrott. 
 Grovt brott 
 Om brott, som nämns i 9 kap. 1 § första stycket vapenlagen, är grovt döms för grovt vapenbrott till fängelse i lägst sex månader och högst fyra år (9 kap. 1 § andra stycket VL). 
 Den nuvarande straffskalan för grovt brott infördes den 1 juli 1993. I förarbetena till lagändringen angavs: 
 Det finns ett otvivelaktigt samband mellan förekomsten av illegala vapen och våldsbrottslighet. Användningen av skjutvapen vid våldsbrott har ökat under de senaste  
 1520 
  åren. Det är omvittnat från inte minst handeln att risken för väpnade rån upplevs som ett allt större och mer pressande problem för personalen. En arbetsgrupp inom Brottsförebyg- gande rådet har också i en rapport  
 (BRÅ-PM 
  1992:3) Våld i butik, post och bank redovisat att såväl vapenstölder som insmuggling av vapen ökar och att rån med skjutvapen har ökat starkt. Det är ofta fråga om 
  
 1  
 Prop. 1971:109, SFS 1971:236 och prop. 1992/93:141, SFS 1993:208. 
  
 240 
  
 Påföljd 
  
 SOU 1998:44 
  
 livsfarliga vapen som gärningsmännen har manipulerat på ett eller annat sätt. 
 Senare tids uppmärksammade vapenstölder inger stor oro. Jag ser en särskild risk i att extremistiska politiska grupper beväpnar sig, inte bara att de enskilda medlemmarna beväpnar sig utan också att organisationer- na som sådana skaffar sig tillgång till en stor mängd farliga vapen. Utvecklingen också internationellt med politiska grupperingar inger också allvarliga farhågor. Även om motiven bakom anskaffandet av vapen utan tillstånd inte sällan på goda grunder kan misstänkas vara att i framtiden begå andra mycket allvarliga brott med än högre straffvärde är det ofta svårt att styrka en brottslig vilja avseende ett specifikt sådant brott, t.ex. rån, som krävs för att straffrättsligt ansvar för förberedelse skall kunna krävas ut. Här ligger ett intresse av att genom en sträng syn på det olaga vapeninnehavet kunna stävja denna typ av gärningar. Ett kraftfullt ingripande mot olovliga innehav av vapen bör kunna minska förekomsten av illegala vapen och därigenom medverka till kampen mot den allvarliga våldsbrottsligheten. 
 Jag föreslår därför att straffmaximum för brott mot vapenlagen höjs till fyra års fängelse. 
 En höjning av maximum utan en gradindelning av brottet skulle dock leda till att straffskalan blev alltför vid för att kunna vara till avsedd ledning för rättstillämpningen. Jag föreslår därför att en särskild skala för grovt brott skall införas. Skalan bör utformas på samma sätt som jag föreslagit beträffande flera andra brott i detta lagstiftningsärende. Som grovt brott bör särskilt bedömas brott under former som medför att vapnen kan befaras komma till brottslig användning, exempelvis innehav av livsfarliga vapen som saknar lagligt användningsområde och innehav av en större mängd vapen. Vid fastställandet av straffvärdet hos ett olaga vapeninnehav är över huvud taget mängden av vapen av stor betydelse. Att olovligen samla på sig en stor mängd vapen av särskilt farlig typ (främst av militär karaktär), vilka rimligen aldrig kan förvaras på ett från spridningssynpunkt betryggande sätt, utgör i sig en stor fara för en större krets av personer och måste anses ha ett högt straffvärde. 
 Sänkningen av maximum för normalgraden utgör endast ett led i strävandet att i förekommande fall minska överlappningen mellan straffskalorna för olika grader av samma brott och skall givetvis inte tolkas som att synen på gärningstypen bör mildras 
 2 
 . 
  
 2  
 Prop. 1992/93:141 s. 51 ff., SFS 1993:208. 
  
 SOU 1998:44 
  
 Påföljd 
  
 241 
  
 Ringa brott 
 Om gärning, som nämns i 9 kap. 1 § första stycket vapenlagen, har begåtts av oaktsamhet eller om brottet är ringa, döms till böter eller fängelse i högst sex månader (9 kap. 1 § tredje stycket VL). 
 Som exempel på ringa brott nämndes i förarbetena till 1973 års vapenlag olaga innehav, upplåtelse eller överlåtelse av del eller tillbehör till ett vapen eller av ett vapen som i och för sig är tillståndspliktigt men är i obrukbart skick eller har något svårreparabelt fel. I övrigt måste det alltid föreligga någon klart förmildrande omständighet för att man skall kunna bedöma ett uppsåtligt olaga innehav m.m. av ett brukbart vapen till vilket det finns ammunition i marknaden som ett ringa brott. I fråga om oaktsamhetsbegreppet framhölls att en viss grad av undersöknings- plikt borde kunna krävas av den som lämnar över ett vapen till en annan, exempelvis som lån eller för reparation eller översyn. Som ytterligare vägledning hänvisades till den praxis som utbildats i fråga om straffbarheten för den som låter annan föra ett körkortspliktigt fordon utan att ha kontrollerat om föraren har tillstånd att föra fordonet 
 3 
 . 
  
 13.1.2 
  
 Andra brott mot vapenlagen 
  
 Enligt 9 kap. 2 § vapenlagen döms, till böter eller fängelse i högst sex månader, den som uppsåtligen eller av oaktsamhet 
  
 a) 
  
 missbrukar rätten att inneha ett skjutvapen genom att använda det för något annat ändamål än det som han eller hon är berättigad till, 
  
 b) 
  
 bryter mot bestämmelsen om användning vid förvaring i 5 kap. 3 § andra stycket eller om transport i 5 kap. 4 § eller mot föreskrifter eller villkor i fråga om förvaring av vapen som meddelats med stöd av denna lag, 
  
 c) 
  
 bryter mot bestämmelserna om förvaring i 5 kap.  
  
 13 
  §§ i fråga om skjutvapen eller ammunition som innehas av skyttesammanslutningar, huvudmän för museer eller auktoriserade bevakningsföretag eller i fråga om skjutvapen som innehas av vapenhandlare, 
  
 d) 
  
 innehar ammunition utan att ha rätt till det eller inte följer ett beslut att lämna över ammunition för inlösen, 
  
 e) 
  
 överlåter ammunition till någon som inte har rätt att inneha ammuni- tionen, 
  
 f) 
  
 driver handel med skjutvapen utan tillstånd, eller 
  
 g) 
  
 bryter mot föreskrifter som har meddelats med stöd av 11 kap. 1 § e genom att olovligen överföra vapen eller ammunition till ett annat land. 
  
 3  
 Prop. 1973:166 s.  
 147148. 
  
 242 
  
 Påföljd 
  
 SOU 1998:44 
  
 Ansvar för otillåtet innehav av ammunition skall inte dömas ut i ringa fall. 
 Enligt 9 kap. 3 § vapenlagen döms, till böter, den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot föreskrifter som har meddelats med stöd av 11 kap. 1 § f genom att underlåta att på föreskrivet sätt anmäla utförsel eller utlåning av skjutvapen, eller underlåter att inom en månad på föreskrivet sätt anmäla till polismyndigheten att ett vapen lämnats till skrotning. 
 Särskilt om brott mot förvaringsbestämmelserna 
 Som nyss nämnts kan den som använder ett skjutvapen som han har för förvaring åt annan dömas för brott mot vapenlagen, om han inte själv har tillstånd att inneha skjutvapen av samma typ. Vidare kan den som inte vidtar betryggande åtgärder i samband med att skjutvapen skickas eller yrkesmässigt transporteras eller den som bryter mot en särskilt meddelad förvaringsföreskrift dömas för brott mot vapenlagen. Detsamma gäller slutligen för den som bryter mot förvaringsbestäm- melserna i fråga om skjutvapen eller ammunition som innehas av skyttesammanslutningar, huvudmän för museer eller auktoriserade bevakningsföretag eller i fråga om skjutvapen som innehas av vapenhandlare (9 kap. 2 § b och c VL). Denna uppräkning är uttömman- de. De allmänna förvaringsbestämmelserna är alltså inte straffsanktione- rade såvitt avser enskilda personer. 
  
 13.1.3 
  
 Brott mot knivförbudslagen 
  
 Påföljden för brott mot lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål är böter eller fängelse i högst sex månader. 
 1995 års vapenutredning har i sitt förra betänkande, Förbud mot vapen på allmän plats m.m., föreslagit att en särskild straffskala för grovt brott skall införas, varvid fängelse i högst ett år skall kunna utdömas 
 4 
 . 
  
 4  
 SOU 1996:50 s. 71 ff. 
  
 SOU 1998:44 
  
 Påföljd 
  
 243 
  
 13.1.4 
  
 Förverkande 
  
 Förverkande av skjutvapen och ammunition 
 Ett vapen som har varit föremål för brott som avses i nuvarande 9 kap. 1 § eller 2 § a vapenlagen skall förklaras förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt. Detsamma gäller ammunition som har varit föremål för brott som avses i 2 § d eller 2 § e. I stället för vapnet eller ammunitionen kan dess värde förklaras förverkat. Om ett vapen förklaras förverkat får även ammunition som hör till vapnet förklaras förverkad (9 kap. 5 VL). 
 Jakttillsynsmän som förordnats av länsstyrelsen samt personal vid Kustbevakningen och Tullverket eller särskilt förordnade tjänstemän vid länsstyrelsen har samma befogenhet som polismän att ta sådan egendom i beslag som skäligen kan antas vara förverkad enligt vapenlagen (9 kap. 6 § VL). 
 Förverkande av farliga föremål enligt knivförbudslagen 
 Knivar m.m. som innehafts, saluhållits eller överlåtits i strid mot bestämmelserna i lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål skall enligt 5 § samma lag förklaras förverkade om det inte är uppenbart oskäligt. 
 Utredningen behandlade bestämmelserna närmare i betänkandet Förbud mot vapen på allmän plats m.m. 
 5 
 . 
  
 13.1.5 
  
 Brott mot vapenförordningen 
  
 Till böter döms 
  
 den som bryter mot vissa bestämmelser rörande den som driver vapenhandel eller den som tar emot skjutvapen för reparation, översyn eller skrotning, 
  
 den som överlåter eller upplåter skjutvapen utan att ha fått en duplett av tillståndsbeviset, 
  
 den styrelse för sammanslutning och föreståndare för museum eller bevakningsföretag som inte utövar kontroll över sammanslutningen respektive museets eller bevakningsföretagets innehav av skjutvapen och över att de förvaras riktigt eller 
  
 den som underlåter att göra anmälan till Rikspolisstyrelsen om inför- sel eller tillverkning av kolsyre-  
  
 luft-, 
  fjäder- eller harpunvapen. 
  
 5  
 SOU 1996:50 s. 77 ff. 
  
 244 
  
 Påföljd 
  
 SOU 1998:44 
  
 Till penningböter döms 
  
 den som bryter mot vissa föreskrifter rörande bevis om tillstånd till innehav av skjutvapen och ammunition, 
  
 den som har vård om dödsbo eller konkursbo och underlåter att göra en skriftlig anmälan härom till polismyndigheten inom tre månader från dödsfallet eller beslutet om egendomsavträdet, 
  
 inte medför tillståndsbevis eller motsvarande eller införseltillstånd när vapnet medförs 
  
 6 
 , eller 
  
 den som lånar ut skjutvapen utan att följa vad som föreskrivits härom (14 kap. 1 § vapenförordningen). 
  
 13.2 
  
 Nuvarande faktiska förhållanden 
  
 Vapenbrott 
 Enligt direktiven skall utredningen gör en utvärdering av den skärpning av straffet för olaga vapeninnehav och olovlig överlåtelse av skjutvapen, som trädde i kraft den 1 juli 1993. Därvid skulle övervägas om det finns anledning att genomföra ytterligare straffskärpningar. 
 Utredningen har till grund för utvärderingen dels tagit del av den samling av hovrättsdomar angående olaga vapeninnehav som tagits in i Rättsfall för Hovrätterna (RH) 1996 s. 437 ff, dels undersökt praxis under de två senaste åren vid Helsingborgs och Umeå tingsrätter, vid en avdelning av vardera Stockholms och Göteborgs tingsrätter samt vid Hovrätten för Västra Sverige. 
 De 15 hovrättsdomar som redovisats i RH ger först och främst vid handen att olaga innehav av skjutvapen regelmässigt anses utgöra ett brott av sådan art att normalstraffet skall vara fängelse. Beträffande straffnivån ger hovrättsdomarna inte någon klar bild av vilka be- dömningar domstolarna gör för olika situationer. Å ena sidan före- kommer två domar angående avsågade hagelgevär, där innehaven inte ansågs utgöra grovt brott men där särskilda omständigheter ansågs minska straffvärdet. I en dom avseende innehav av ett avsågat hagelge- vär, en pistol och 28 skarpa skott ansågs dock det olaga vapeninnehavet som grovt och medförde fängelse åtta månader. Å andra sidan finns redovisad en dom, där innehavet avsett ett kort handeldvapen, sannolikt en pistol, med ammunition och ansetts utgöra grovt brott, eftersom 
  
 6  
 Den som har ertappats med att medföra skjutvapen utan att kunna visa upp föreskriven handling är dock fri från ansvar, om han inom en vecka därefter hos polismyndighet styrker att han vid tiden för förseelsen hade rätt att inneha vapnet och omständigheterna ger vid handen att förseelsen haft sin grund i tillfälligt förbiseende (14 kap. 2 § vapenförordningen). 
  
 SOU 1998:44 
  
 Påföljd 
  
 245 
  
 innehavet avsett ett särskilt farligt vapen jämte skarp ammunition till vapnet. 
 Den mest uppmärksammade domen under senare tid avsåg de vapenbrott som uppdagades vid en razzia mot Marquez Angels' gård i Hasslarp i september 1996. Tio personer åtalades vid Helsingborgs tingsrätt för gemensamt olaga innehav av fyra pistoler, två revolvrar och ett avsågat hagelgevär (samtliga vapen laddade), två av dem också för innehav utanför en restaurang av varsin skarpladdad pistol och en av dem för innehav av ytterligare ett avsågat hagelgevär. Samtliga tilltalade dömdes 
 7  
 för grovt vapenbrott till fängelsestraff, två av dem i två år, sju i ett och ett halvt år och en i sex månader. Hovrätten över Skåne och Blekinge fastställde 
 8  
 tingsrättens domslut i fråga om påföljd utom beträffande en av de tilltalade, som fick straffet sänkt från fängelse två år till ett och ett halvt år. Hovrättens domskäl innehåller en intressant analys av frågan om gemensamt ansvar för en grupp av personer för innehav av vapen som är förvarade i olika utrymmen i en anläggning. Denna analys får dock lämnas därhän i detta sammanhang. I påföljdsfrå- gan uttalade hovrätten, efter en redogörelse för innehållet i ovannämnda proposition, bl.a. följande: Det är fråga om ansvar för ett organiserat innehav av ett flertal, skarpladdade och skjutklara vapen jämte ammuni- tion m.m. Redan innehavet av ett av vapnen, det avsågade hagelgeväret, har ett straffvärde som motsvarar straffminimum för grovt vapenbrott. I skärpande riktning talar det förhållandet att vapnen förvarats lätt åtkomliga. Risken har varit överhängande att vapnen skulle komma till brottslig användning.  Högsta domstolen meddelade inte prövning- stillstånd. 
 En annan dom 
 9  
 från Helsingborgs tingsrätt kan också vara av värde att närmare redovisa. Två personer med anknytning till  
 mc-organisationen 
  Bandidos åtalades för grovt häleri och grovt olaga vapeninnehav, avseende en kulsprutepistol, ett avsågat hagelgevär samt nio slutstycken och fem pipor till kulsprutepistol. Vidare åtalades de bl.a. för grovt olaga vapeninnehav, avseende en pistol med åtta patroner, en revolver och en ljuddämpare samt för grovt häleri i fråga om en mängd militära sprängmedel. Tingsrätten biföll åtalen och bestämde påföljden till fängelse i fyra år respektive två år sex månader. Hovrätten över Skåne och Blekinge fann 
 10  
 att häleribrotten inte kunde anses vara grova och att brotten alls inte hade ett så högt straffvärde som tingsrätten antagit. Straffen sänktes till fängelse i två år sex månader respektive ett år sex månader. Det kan anmärkas att domarna också avsåg annan brottslighet. 
  
 7 
  
 Helsingborgs tingsrätts dom den 8 november 1996 i mål B 1021/96 
  
 8 
  
 Hovrättens över Skåne och Blekinge dom den 3 januari 1997 i mål B 1144/96 
  
 9 
  
 Helsingborgs tingsrätts dom den 13 december 1995, DB 1375. 
  
 10 
  
 Hovrättens över Skåne och Blekinge dom den 20 februari 1996, DB 1026. 
  
 246 
  
 Påföljd 
  
 SOU 1998:44 
  
 I övrigt är det inte alldeles lätt att reda ut vilket straffvärde domstolar- na anser att olika typer av vapenbrott har. Ofta förekommer sådana brott tillsammans med annan brottslighet, vilket medför att det är svårt att bedöma hur mycket av den gemensamma påföljden som hänför sig till vapenbrottet. Det saknas enligt utredningens mening anledning att mera i detalj gå in på de observationer som gjorts vid domsgranskningen. Det kan generellt sett konstateras att innehav av automatvapen och avsågade hagelgevär regelmässigt bedöms som grova brott 
 11 
 . Beträffande andra skjutvapen är praxis varierande. Det finns i vart fall en tendens till att man i allt flera fall bedömer innehav av pistol som grovt vapenbrott, om förhållandena är sådana att det kan befaras att vapnet kommer till användning i den aktuella situationen. Om polisen anträffar vapnet hos någon som t.ex. besöker en restaurang anses brottet ha ett högre straffvärde än vad som är fallet när vapnet anträffas i samband med husrannsakan hemma hos någon. Det kan också märkas en avsevärd variation i straffmätningen inom skalan för normalbrott. Det förekom- mer att brott av normalgraden föranleder fängelse i sex månader eller mer. 
  
 13.3 
  
 Överväganden och förslag 
  
 13.3.1 
  
 Vapenbrott 
  
 Ingen förändring i straffskalorna för vapenbrott, grovt vapenbrott eller ringa vapenbrott föreslås. 
 Bestämmelsen om straffansvar för den som driver handel med skjutvapen utan tillstånd tas in i paragrafen om ansvar för vapenbrott. 
 Utvärdering av straffskärpningen år 1993 
 Det råder inte någon tvekan om att förändringen av straffskalan i skärpande riktning beträffande vapenbrott har haft en stark effekt på domstolarnas syn på straffvärdet. Vapenbrottets karaktär av artbrott synes ha förstärkts, vilket haft till följd att det numera krävs mycket starka skäl av huvudsakligen personlig natur för att någon annan påföljd 
  
 11  
 I två fall från olika domstolar har innehav av avsågat hagelgevär väl bedömts som grovt brott men föranlett fängelse i endast fyra månader. 
  
 SOU 1998:44 
  
 Påföljd 
  
 247 
  
 än fängelse skall komma i fråga. De redovisade domarna från Helsing- borg ger också vid handen att domstolarna inte drar sig för att döma ut stränga straff för brottslighet med anknytning till innehav av vapen även utan att dessa kommit till användning. 
 Det har ifrågasatts om straffskalan skulle behöva skärpas ytterligare, t.ex. med ett straffmaximum på fängelse i sex år. Det är emellertid utredningens mening att det inte föreligger något reellt behov av detta. En ytterligare skärpning skulle troligen endast få betydelse som en markering av att lagstiftaren ser mycket allvarligt på denna form av brottslighet. Domstolarna kommer nog ändå inte att gå så mycket längre i synen på straffvärdet hos vapenbrotten. Det är nämligen sannolikt att man vid en jämförelse med andra farebrott, vilket det ju här är fråga om, finner att vapenbrottet redan är högt värderat i förhållande till andra brott vars straffbarhet bygger på att det föreligger en risk för andra människors väl och ve. Det tydligaste exemplet är väl rattfylleribrottet, som merendels föranleder fängelsestraff på som högst några månader. (Denna jämförelse är dock inte avsedd som grund för något antagande om vilket av brotten som är farligast, om man räknar till antalet offer.) Ett annat förhållande som inte kan lämnas obeaktat är att domstolarna kan anse att straffvärdet på farebrotten blir för högt i förhållande till de brott som innefattar att faran förverkligas. 
 I 1992/93 års proposition såg departementschefen med oro på risken att extremistiska politiska grupper beväpnar sig med en stor mängd farliga vapen. Det kan i detta sammanhang beaktas att man i sådana situationer har anledning överväga om det inte är fråga om högmåls- brott, t.ex. väpnat hot mot allmän ordning, vilket brott kan föranleda livstids fängelse. Det kan möjligen finnas anledning att se över straffbestämmelserna för den typen av brottslighet, t.ex. i fråga om olovlig kårverksamhet, vilket inte synes ha skett sedan brottsbalken infördes. Denna fråga torde ligga utanför direktiven för vapenutred- ningen. 
 Sammantaget tycks det inte föreligga något reellt behov av en ytterligare skärpning av straffskalan för grovt vapenbrott. Det är utredningens uppfattning att domstolarna har förmått att med beaktande av intentionerna med straffskärpningen åstadkomma en god balans i bedömningen av vad som i olika situationer är rimligt, mot bakgrund av att också andra överväganden av allmänt straffrättslig natur hör till bilden vid värderingar som skall göras i frågor om påföljd för olika brott. 
  
 248 
  
 Påföljd 
  
 SOU 1998:44 
  
 Straffansvar för otillåten vapenhandel 
 I dag gäller att den som uppsåtligen eller av oaktsamhet driver handel med skjutvapen utan tillstånd, enligt 9 kap. 2 § f vapenlagen kan dömas för brott mot vapenlagen till böter eller fängelse i högst sex månader. 
 Utredningen menar att otillåten handel med skjutvapen kan vara ett minst lika allvarligt brott som otillåtet innehav m.m. av skjutvapen. Utredningen ser därför ingen anledning att göra någon skillnad på dessa brott i påföljdshänseende. De straffskalor som gäller för vapenbrott enligt nuvarande 9 kap. 1 § vapenlagen bör därför vara tillämplig också beträffande den som driver handel med skjutvapen utan tillstånd. 
  
 13.3.2 
  
 Brott mot bestämmelserna rörande knivar och andra farliga föremål 
  
 Straffstadgandet i lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål (knivförbudslagen) arbetas in i vapenlagen. Vad avser innehållet i bestämmelsen hänvisas utredningens ställningstagande i det förra betänkandet Förbud mot vapen på allmän plats m.m. 
 12 
 . 
  
 13.3.3 
  
 Straffsanktion vid brister i förvaringen 
  
 Förvaringsbestämmelserna straffsanktioneras. Den som bryter mot bestämmelserna kan dömas till böter eller fängelse i högst sex måna- der. 
 Straffsanktionen medför att bestämmelserna om husrannsakan blir tillämpliga i fråga om brister i förvaringen. 
 Frågan om att straffsanktionera de allmänna förvaringsbestämmelserna har kommit upp vid flera tillfällen. Bl.a. föreslog 1987 års vapenut- redning detta i sitt betänkande. Förslaget ledde dock inte till lagstift- ning 
 13 
 . 
  
 12 
  
 Förbud mot vapen på allmän plats m.m., SOU 1996:50, s. 71 ff. 
  
 13 
  
 I propositionen uttalade justitieministern: Det finns i och för sig mycket som talar för utredningens förslag att straffsanktionera överträdelser av förvaringsföreskrifterna. För att fatta ett beslut om kriminalisering bör det emellertid krävas att en sådan kan antas få brottsavhållande betydelse, att inte andra negativa verkningar väger över denna effekt samt att det går att kontrollera efterlevnaden. När det gäller personer som betrotts med vapentillstånd har det skett en allmän prövning av deras person. 
  
 Vidare kan deras tillstånd återkallas under vissa omständigheter, t.ex. om det uppdagas allvarliga brister i vapenförvaringen. Därtill kan en vapeninnehavare under vissa omständigheter drabbas av skadeståndsansvar, om brister i förvaringen har orsakat att ett vapen brukats av en obehörig för en skadeståndsgrundande handling. Mot bakgrund 
  
 SOU 1998:44 
  
 Påföljd 
  
 249 
  
 Antalet förkomna eller tillgripna skjutvapen är, trots skärpningarna av förvaringsbestämmelserna år 1992, alltjämt oroväckande högt. Utred- ningen är i och för sig av uppfattningen att vapeninnehavarnas förvar- ingsmetoder förbättrats avsevärt efter de senaste årens fokusering på vikten av en god förvaring. Den absoluta majoriteten förvarar således sina skjutvapen på ett föredömligt sätt. Fortfarande förekommer det dock att vapeninnehavare uppenbart nonchalerar de bestämmelser som finns, vilket inte sällan resulterar i att skjutvapen hamnar på avvägar. Tydligen är alltså inte de nuvarande bestämmelserna om återkallelse av tillstånd m.m. tillräckliga för att alla vapeninnehavare skall inse hur viktigt det är att vapnen förvaras på ett tillfredsställande sätt. Det sagda leder till att frågan om att straffsanktionera förvaringsbestämmelserna åter blir aktuell. 
 Den skärpning av de allmänna förvaringsföreskrifterna som ut- redningen föreslagit ändrar förutsättningarna för ett eventuellt straffan- svar. Med dagens bestämmelser, som bl.a. medger att skjutvapen förvaras delade, är det nämligen inte alltid lätt att bedöma om en vapeninnehavare förvarar sina vapen i enlighet med förvaringsbe- stämmelserna. I och med att det införs ett krav på att skjutvapen skall förvaras i säkerhetsskåp blir denna bedömning betydligt enklare. Vidare underlättas bedömningen av Rikspolisstyrelsens utvidgade föreskriftsrätt på området. En straffbestämmelse riktad mot bristande förvaring uppfyller härmed det grundläggande kravet på godtagbar förutsägbarhet. 
 Skärpningen av de allmänna förvaringsbestämmelserna innebär att de flesta av dem som i dag meddelats en särskild förvaringsföreskrift  och sålunda kan straffas för brott mot föreskriften  även fortsättnings- vis är skyldiga att upprätthålla samma slags förvaring som de gör i dag, dock utan att framdeles riskera något straff för det fall bestämmelserna inte följs. Det straffbara området skulle alltså minska väsentligt, vilket knappast kan sägas ligga i linje med den övriga skärpningen av vapenlagstiftningen. Denna omständighet talar starkt för att även de allmänna förvaringsbestämmelserna skall straffsanktioneras. 
 Det har i andra sammanhang framförts att en straffsanktion i detta hänseende skulle kunna medföra att vapeninnehavare inte anmäler sina skjutvapen som förkomna eller stulna och att detta i så fall skulle medföra att samhället miste en del av den kontroll som finns i dag. 
 av dessa sanktionsformer framstår det inte som sannolikt att en kriminalisering av de generella förvaringsföreskrifterna har självständig brottsavhållande betydelse. Det går inte heller att bortse från att en kriminalisering skulle kunna verka hämmande på benägenheten att anmäla stöld av vapen. En sådan stöldanmälan skulle ju medföra att anmälaren angav sig själv för brott'' (prop. 1990/91:130 s. 42). 
  
 250 
  
 Påföljd 
  
 SOU 1998:44 
  
 Utredningen menar dock att risken härför inte bör överdrivas och att den i vart fall uppvägs av att en straffsanktion mot bristande förvaring skulle lägga en helt annan tyngd bakom skärpningen av förvaringsbestämmel- serna. Med all sannolikhet skulle straffbarheten i sig generellt medföra en avsevärd förbättring av vapeninnehavarnas förvaring av sina skjutvapen. 
 Om straffskalan för de allmänna förvaringsbestämmelserna bestäms till böter eller fängelse i högst sex månader blir bestämmelserna i 28 kap. rättegångsbalken om husrannsakan tillämpliga. Vid skälig misstanke om bristande förvaring kan då polisen företa husrannsakan för att utreda brott mot förvaringsbestämmelserna. Detta torde medföra att kravet på kontroll av efterlevnaden uppfylls. I sammanhanget bör det dock påpekas att proportionalitetsprincipen, som är tillämplig på alla former av tvångsmedel, medför att utrymmet för att genomföra husrannsakan på grund av misstanke om bristande förvaring kan tyckas vara begränsat, särskilt som straffet för brott mot förvaringsbestämmel- serna i normalfallet torde bli böter. 
 Sammantaget menar utredningen att förvaringsbestämmelserna är så viktiga att de bör straffsanktioneras. De särskilda bestämmelserna i nuvarande 9 kap. 2 § b och c kan då utgå och ersättas med att brott mot bestämmelserna i förvaringskapitlet eller mot föreskrifter om förvaring som meddelats straffas med böter eller fängelse i högst sex månader. Bestämmelsen bör ingå i uppräkningen i den föreslagna 10 kap. 3 § vapenlagen. 
  
 13.3.4 
  
 Andra brott mot vapenlagen 
  
 Den som i näringsverksamhet utan tillstånd tar emot skjutvapen för reparation m.m. eller lämnar ut skjutvapen för sådan åtgärd till någon som inte har rätt att ta emot vapnet, döms till böter eller fängelse i högst sex månader. 
 Den som underlåter att anmäla utlåning av skjutvapen eller att skjutvapen lämnats till annan för reparation m.m. döms till böter. 
 Bestämmelsen om straff för den som inte anmäler att ett vapen lämnats för skrotning flyttas till vapenförordningen. 
 De föreslagna straffbestämmelserna är en direkt följd av de ändringar i övrigt som utredningen föreslagit. Detsamma gäller den borttagna bestämmelsen rörande skrotning av skjutvapen, som flyttats till vapenförordningen. 
  
 SOU 1998:44 
  
 Påföljd 
  
 251 
  
 I övrigt behålls de nuvarande bestämmelserna om ansvar för brott mot vapenlagens regler. 
  
 13.3.5 
  
 Förverkande m.m. 
  
 Den nuvarande bestämmelsen om förverkande utvidgas till att omfatta föremål för brott mot förbuden 9 kap. i vapenlagen. 
 Ändringen är en följd av att lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål (knivförbudslagen) arbetats in i vapenlagen. Utredningen behandlade den bestämmelse om förverkande som i dag finns i knivförbudslagen i sitt förra betänkande 
 14 
 . 
  
 13.3.6 
  
 Brott mot vapenförordningen 
  
 Den som underlåter att anmäla att ett vapen lämnats till skrotning, eller att vapnet skrotats, döms till böter. 
 Bestämmelsen om att den som lämnar ett skjutvapen för skrotning senast inom en månad skall anmäla detta till polismyndigheten har flyttats över från vapenlagen till vapenförordningen. Straffbestämmelsen bör följaktligen också flyttas till förordningen. Någon ändring i sak är inte avsedd. 
 Nytt i vapenförordningen är att även den som tagit emot skjutvapen för skrotning skall anmäla att skrotning skett. En bestämmelse om att underlåtenhet i detta hänseende straffas med böter tas in i vapenförord- ningen. 
 I övrigt behålls de nuvarande bestämmelserna om ansvar för brott mot vapenförordningens regler. 
  
 14  
 Förbud mot vapen på allmän plats; SOU 1996:50, s. 75 ff. 
  
 252 
  
 Påföljd 
  
 SOU 1998:44 
  
 SOU 1998:44 
  
 253 
  
 14 Vapenamnesti 
  
 14.1 
  
 Begreppet amnesti 
  
 Ordet kommer från grekiskans amnestia som betyder glömska 
 1 
 . Begreppet vapenamnesti har använts i betydelsen straffrihet för 
 brott mot vapenlagen bestående i olovligt innehav av tillståndspliktigt vapen. Det har använts flitigt i den allmänna debatten och användes också av 1987 års vapenutredning liksom vid förslagets efterföljande behandling av remissinstanser, departement och utskott. I samband med införandet av lagen (SFS 1993:206) om ansvarsfrihet vid olaga vapenin- nehav invände dåvarande justitieministern att detta var något annat än en amnesti, då man med begreppet amnesti brukade avse en generell be- nådning av en viss grupp av dömda 
 2 
 . Uttrycket användes dock vid polisens informationskampanj, som föregick inlämningsperioden. Möj- ligen kan man  språkligt sett  mot begreppet invända att Allison inte hänför sig till vapnet som sådant, utan till vapeninnehavaren. Be- greppet är emellertid väl inarbetat och dess betydelse allmänt känt. Det är svårt att ersätta med något annat gångbart uttryck. Utredningen  som i denna del också konsulterat regeringskansliets språkexperter  anser därför att begreppet fortsättningsvis kan användas i ovannämnd betydelse. 
 Man kan tala om två olika typer av vapenamnesti, dels en ren inläm- ningsamnesti, som innebär att tillståndspliktiga vapen kan lämnas in till polismyndigheten  ofta anonymt  utan att inlämnaren riskerar straff för vapenbrott genom att han olovligen innehaft tillståndspliktigt vapen, dels en inlämningsamnesti kombinerat med en möjlighet att ansöka om tillstånd att inneha vapnet. 
  
 1  
 I Juridikens termer (Eek m.fl.) anges följande betydelse, kollektiv benådning av en grupp personer från straff som ådömts, framförallt politiska brott. I Oxford dictionary of law förklaras termen med An act erasing from legal memory some aspect of criminal conduct by an offender. It is most frequently granted to groups of people in respect of political offences and is wider than a pardon, which merely relieves an of- fender of punishment. Andra ordböcker nämner  
 allmän  
 benådning (Svenska Akademins Ordlista, Bonniers Svenska Ordbok) och  
 allmän  
 benådning, förlåtelse, tillgift, frigivning, nåd, straffrihet, 'frisedel'  (Ord för Ord). 
  
 2  
 Prop. 1992/93:141 s. 54. 
  
 254 
  
 Vapenamnesti 
  
 SOU 1998:44 
  
 14.2 
  
 Tidigare svenska erfarenheter 
  
 14.2.1 
  
 Bakgrund 
  
 I syfte att minska antalet illegala vapen föreslog 1987 års vapenutredning att det under en viss tidsperiod  tolv månader  skulle vara straffritt att till polisen lämna in alla slags vapen och all slags ammunition som man innehade utan att vara berättigad till det 
 3 
 . 
 Utredningsförslaget mötte ett blandat mottagande av remissinstanser- na. Justitieministern ansåg inte att vapenamnesti borde införas. Motive- ringen till detta var bl.a. att det var högst osäkert om man i någon större grad skulle uppnå den avsedda effekten. Det kunde således starkt ifråga- sättas om förslaget skulle få betydelse för de illegala vapen som man eftersträvar att få inlämnade. Inte heller ansåg hon att man kunde bortse från möjligheten att den fullständiga anonymiteten skulle kunna hindra utredning av vissa allvarliga brott med vapen inblandade. Justitieutskot- tet delade denna bedömning 
 4 
 . 
 Utredningsförslaget togs emellertid upp igen i samband med förslag till skärpning av straffen för ett antal brott, däribland olaga vapeninne- hav. I propositionen angavs bl.a. att det var synnerligen angeläget att vidta åtgärder för att minska den brottsliga användningen av skjutvapen, att det fanns anledning att ta till vara alla möjligheter att minska antalet illegala skjutvapen och att möjligheten med att under en kortare tidsbegränsad period medge straffrihet för olaga vapeninnehav i vissa fall inte borde lämnas oprövad. Justitieutskottet ställde sig bakom förslaget som antogs av riksdagen den 15 april 1993 
 5 
 . 
 14.2.2 Lagen (1993:206) om ansvarsfrihet vid olaga vapeninnehav 
 Lagen föreskrev att den som innehade ett skjutvapen eller ammunition utan att vara berättigad till det inte skulle dömas till ansvar för brott enligt vapenlagen, om han frivilligt lämnade detta till polismyndigheten under tiden juli  september 1993. Inlämnaren kunde vara anonym. Egendom som lämnades in till polismyndigheten och vars ägare inte var känd tillföll staten. Detsamma gällde om en ägare till egendomen spårats men denne inte, efter att ha fått tillfälle härtill, tog tillbaka den. Egen- dom som tillfallit staten skulle förstöras om den inte behövdes för muse- alt, militärt eller annat liknande ändamål. 
  
 3 
  
 SOU 1989:44 s. 199 ff. 
  
 4 
  
 Prop. 1990/91:130 s. 53, bet. 1990/91:JuU33 s. 31. 
  
 5 
  
 Prop. 1992/93:141 s. 53 ff., bet. 1992/93:Hernandez s. 20 ff., rskr. 1992/93:220. 
  
 SOU 1998:44 
  
 Vapenamnesti 
  
 255 
  
 14.2.3 
  
 Erfarenheter från genomförandet 
  
 Under perioden lämnades 17 050 skjutvapen och 15 ton ammunition in till polismyndigheterna., enligt följande. 
 Enhandsvapen . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 6 698 
 Gevär . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 10 224 
 Helautomatiska vapen . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 54 
  
 Luft-, 
  fjäder- och harpunvapen . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 74 
 Många av vapnen var av äldre årgång, vilka kunde ha innehavts olovligt i avsevärd tid. Endast 5 procent av vapnen var tidigare anmälda stulna eller förkomna. Mycket tyder på att de vapen som fanns i kriminella kretsar inte nämnvärt påverkades av inlämningsförfarandet. Det har från vissa håll gjorts gällande att de flesta av de inlämnade vapnen inte var skjutdugliga. En projektgrupp som kontrollerade 3 000 av vapnen konstaterade dock att  
 7080 
  procent av dessa var fullt möjliga att skjuta med. I samband med genomförandet fick polisen flera anonyma förfrågningar om det var möjligt att ansöka om tillstånd att inneha det illegala vapnet. När de fick klart för sig att detta inte var möjligt, förklarade somliga att de då inte tänkte lämna in sitt vapen. 
 Kostnaderna för förfarandet uppgick till 7 miljoner kronor, motsvarande 13 årsarbetskrafter. Av dessa gick 5 miljoner till direkta kostnader och 2 miljoner till den informationskampanj som föregick inlämningsperioden. Delat med 17 000 inlämnade vapen var den totala kostnaden cirka 400 kr per vapen. De flesta vapnen kom in under de två sista veckorna. 
  
 14.3 
  
 Andra länders erfarenheter av vapenamnesti 
  
 Danmark 
 Danmark har genomfört tre s.k. fritt  
 leide-aksjoner, 
  under åren 1970, 1986 och 1995. Bakgrunden har varit en önskan att minska landets vapenmängd, då särskilt den mängd oregistrerade vapen som fanns kvar efter andra världskriget. Aktionerna innebar rätt att lämna in registre- ringspliktiga vapen utan att riskera straff för olaga innehav. Det gavs också möjlighet att efterregistrera vapnen. Vapenlagens krav för att erhålla tillstånd nedsattes dock inte och det var få sökanden som bevilja- des tillstånd. 
 Under fritt  
 leide-aksjonen 
  år 1970 lämnades omkring 12 000 vapen in, år 1986 knappt 10 000 och år 1995 endast omkring 1 000. Anled- ningen till att så få vapen lämnades in år 1995 var enligt de danska myndigheterna dels att det inte gått särskilt lång tid sedan den senaste aktionen, dels att publiciteten inför denna inte varit så god. 
  
 256 
  
 Vapenamnesti 
  
 SOU 1998:44 
  
 Norge 
 När 1961 års vapenlag skulle träda i kraft kungjordes det att alla som innehade skjutvapen den 1 april 1963 skulle ansöka om polismästarens tillstånd att fortsättningsvis inneha dessa vapen. Detta gällde dock inte hagelgevär, vilka blev registreringspliktiga först år 1990. Bakgrunden till bestämmelsen var att det tidigare var den sivile våpenkontroll som gett tillåtelse till inköp av skjutvapen men att detta nu skulle falla under polisens kompetensområde. Övergången till den nya registreringsord- ningen innebar att man inte ingrep mot dem som brutit mot den gamla vapenlagen från 1927. Ville någon inte behålla sitt skjutvapen kunde han lämna in det anonymt. Den som efter den 1 januari 1964 innehade registreringspliktigt vapen utan tillstånd straffades med böter eller fängelse i högst tre månader. Det har också i tiden efter den 1 januari 1964 funnits viss möjlighet till efterregistrering av vapen. Bl.a. har departementet i en rundskrivelse år 1992 uppmanat polismyndigheterna att tillåta registrering av vapen från andra världskriget, om det inte funnits anledning att misstänka att vapnet använts i brottsliga samman- hang och om vapeninnehavaren i övrigt uppfyller vapenlagens krav. 
 Hösten 1995 tillsatte Kongelige Justis- og Politidepartementet en vapenutredning som bl.a. fick i uppdrag lägga fram ett förslag till genomförande av en tidsbegränsad nationell vapenamnesti. Bakgrunden till uppdraget var en tendens till ökat bruk av skjutvapen i samband med våldsbrottslighet. Det relativt stora antalet oregistrerade skjutvapen i Norge, inte minst vapen från krigen, ledde fram till att frågan om genomförandet av en vapenamnesti togs upp. Utredningen lade fram ett delbetänkande i denna del i juni 1996. Huvudsyftet med den föreslagna vapenamnestin var att få en bättre översikt och kontroll över civila skjutvapen i privat ägo. Utredningens uppfattning var att det inte är möjligt att på denna väg uppnå någon väsentlig minskning av antalet vapen som finns i kriminella kretsar. Att uppnå en sådan effekt samt en minskning av antalet skjutvapen i samhället i övrigt såg utredningen därför som en sidoeffekt av den föreslagna Allison. Förslaget innebär en möjlighet att lämna in vapen som innehas olovligt, men också en möjlighet att ansöka om tillstånd till innehavet. Samtidigt föreslogs registreringsplikt även för hagelgevär som förvärvats före den 1 oktober 1990. För att uppnå bästa möjliga resultat föreslogs en lättnad av vapen- lagens krav avseende behov, särskilt i fråga om vapen där arv eller affektionsvärde är behovsgrunden. 
  
 SOU 1998:44 
  
 Vapenamnesti 
  
 257 
  
 Storbritannien 
 Storbritannien har genomfört fyra vapenamnestier. Den senaste var år 1996, då närmare 23 000 skjutvapen lämnades in. Inlämnaren riskerade inte åtal, förutsatt att vapnet inte använts i brottsligt sammanhang. 
 Sammanlagt har, under de fyra amnestiperioderna, drygt 130 000 skjutvapen lämnats in; 40 500 skjutvapen lämnades in år 1965, 25 000 år 1968 och 48 000 år 1988. 
 Nederländerna 
 I Nederländerna genomfördes en nationell vapenamnesti år 1989 i sam- band med att innehav och försäljning av vissa typer av skjutvapen, som tidigare inte var tillståndspliktiga, blev förbjudna. Att ansöka och få tillstånd att inneha vapen som man tidigare hade innehaft illegalt var inte möjligt. Under Allison, som varade i en månad, lämnades omkring 11 000 skjutvapen in. 
  
 FN-samarbetet 
  
 Vid den nionde  
 FN-kongressen 
  om förebyggande av brott och behand- lingen av gärningsmän, som hölls i Kairo våren 1995, antogs en resolu- tion beträffande samarbete på vapenlagstiftningsområdet. Som ett led i detta arbete har en projektgrupp genomfört en enkät bland medlemslän- derna. På basis av den inhämtade informationen har ett antal rekommen- dationer givits. En av dessa är att medlemsländerna bör uppmanas att överväga bestämmelser rörande vapenamnesti eller liknande program för att få allmänheten att lämna in illegala, farliga eller onödiga skjutva- pen. 
  
 258 
  
 Vapenamnesti 
  
 SOU 1998:44 
  
 14.4 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Illegala skjutvapen och ammunition skall straffritt kunna lämnas in till polisen. 
 Vapenamnesti bör införas 
 Inte sällan får tillståndsenheterna svara på frågor om vad man skall göra med skjutvapen som innehas utan tillstånd. Det kan vara ett vapen i ett dödsbo som den avlidne innehaft utan tillstånd, eller ett vapen som en förälder eller annan närstående funnit hos någon de delar bostad med. Ofta vill den anhörige i dessa fall göra sig av med vapnet, utan att för den skull ange någon för brott. 
 Under en kortare tid  tre månader  år 1993 var det i Sverige möjligt att lämna in illegala vapen, utan att straffas för olaga vapenin- nehav. Under perioden lämnades drygt 17 000 vapen och 15 ton ammunition in till polismyndigheterna. Resultatet får ses som mycket gott. 
 Inlämnarens anonymitet var skyddad, varför det inte finns några upp- gifter om var vapnen kom ifrån eller vem som lämnade in dem. Sannolikt kom de flesta vapnen inte från i övrigt kriminella kretsar, men ändå får varje inlämnat vapen ses som värdefullt i sammanhanget. Det torde nämligen inte vara ovanligt att ett illegalt innehavt vapen förvaras och hanteras mindre noggrant än ett legalt sådant. Risken är i sådana fall större att ett illegalt vapen kommer till användning i brottsligt samman- hang, antingen av innehavaren själv eller av någon som kommit över vapnet. 
 Utredningen anser  i likhet med vad som angavs i förarbetena till den lag som stadgade ansvarsfrihet vid olaga vapeninnehav  att alla möjligheter att minska antalet illegala skjutvapen måste tas till vara. En vapenamnesti vore ett led i ansträngningarna att begränsa den totala mängden vapen i samhället och framför allt antalet illegala vapen. Utredningen föreslår därför att en vapenamnesti åter införs. 
 Innebörden av vapenamnestin 
 Innebörden av Allison är att den som innehar ett illegalt skjutvapen eller ammunition kan lämna in egendomen till polismyndigheten och i sådant fall undgå ansvar för det olagliga innehavet av denna. 
 Straffriheten gäller endast beträffande sådan egendom som lämnas in frivilligt. Detta utesluter givetvis alla tillfällen då någon lämnar in ett vapen på grund av en förestående upptäcktsrisk, t.ex. i samband med 
  
 SOU 1998:44 
  
 Vapenamnesti 
  
 259 
  
 husrannsakan eller kroppsvisitation. Straffriheten gäller vidare bara för det otillåtna innehavet. Inget hindrar att polisen, t.ex. efter en kriminal- teknisk undersökning av ett inlämnat vapen, fortsätter att utreda andra brott som kan ha samband med vapnet. 
 Skjutvapen och ammunition som lämnats in skall tillfalla staten, om ägaren inte är känd, inom tre månader från det att egendomen lämnades in. Egendomen måste alltså normalt förvaras i tre månader. Om ägaren till inlämnad egendom är känd skall han eller hon få tillfälle att inom en månad ta tillbaka egendomen. Tar ägaren inte tillbaka egendomen eller kan denne annars anses ha gett upp sin rätt till egendomen tillfaller den staten. De skjutvapen och den ammunition som tillfallit staten enligt bestämmelsen om vapenamnesti bör inte säljas eller på annat sätt komma ut i cirkulation på nytt. I stället bör egendomen normalt förstöras. I en del fall kan det dock vara befogat att bevara vapnet eller ammunitionen. Om egendomen behövs för musealt eller annat liknande ändamål, t.ex. i Statens kriminaltekniska laboratoriums samlingar, bör den således inte förstöras. 
 Slutligen kan det anmärkas att hittegodslagen kan komma att bli tillämplig om inlämnaren uttryckligen gör gällande att vapnet eller ammunitionen skall behandlas som hittegods. 
 Bör en vapenamnesti vara begränsad i tiden? 
 Att från en tid till en annan låta en företeelse vara straffri kan, rent principiellt, ifrågasättas. Särskilt gäller detta om det, som i detta fall, kan bli aktuellt att medge sådan straffrihet vid två eller kanske flera tillfällen. Till saken hör också att skälen för en vapenamnesti kan göras gällande vid varje tid. Utredningen menar därför att vapenamnestin inte 
  som tidigare  skall vara begränsad i tiden, utan bör gälla tills vidare. 
  
 260 
  
 Vapenamnesti 
  
 SOU 1998:44 
  
 SOU 1998:44 
  
 261 
  
 15 Ammunition 
  
 15.1 
  
 Gällande rätt 
  
 Vapenlagens bestämmelser gäller även ammunition. Med ammunition förstås patroner och projektiler till handvapen som lagen tillämpas på samt tändhattar och andra tändmedel till sådana patroner och projektiler. Lagen gäller dock inte hagel och andra massiva kulor, projektiler avsedda för armborst eller för  
 luft-, 
 kolsyre-, 
  fjäder- eller harpunvapen, kolsyrepatroner, patronhylsor utan tändhatt avsedda för handvapen som lagen tillämpas på, och patroner avsedda för start- eller signalvapen. Bestämmelser om ammunition som räknas till explosiva varor eller som innehåller gift finns även i lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor och i lagen (1985:426) om kemiska produkter (1 kap. 1 och  
 57 
  §§ VL). 
 Flera av bestämmelserna i vapenlagen rörande skjutvapen gäller också beträffande ammunition. Här redovisas endast några av bestämmelserna. 
 Tillstånd krävs för att inneha ammunition. Den som har tillstånd eller rätt att inneha ett visst vapen för skjutning får utan särskilt tillstånd inneha ammunition till vapnet, om ammunitionen är avsedd för samma ändamål som tillståndet eller rätten till innehav av vapnet avser. Till- stånd att i andra fall inneha ammunition får meddelas enskilda personer samt sådana skyttesammanslutningar och huvudmän för museer som får meddelas tillstånd att inneha skjutvapen, om det skäligen kan antas att ammunitionen inte kommer att missbrukas (2 kap. 1 och 8 §§ VL). 
 Enligt vapenförordningen får sålunda den som samlar skjutvapen ges ammunitionstillstånd för att inneha ammunition till sådana vapen som han har tillstånd att inneha. Huvudman för museum och den som samlar ammunition får vidare ges tillstånd att inneha ammunition även till andra vapen. Tillstånd att inneha ammunition får också i andra fall ges, om det finns särskilda skäl. Tillstånd får dock inte meddelas underårig eller den som har förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken utan att förmynda- ren eller förvaltaren samtyckt till innehavet (2 kap. 8 och 11 §§ VF). 
 Ammunition får överlåtas endast till den som har tillstånd eller rätt att inneha vapnet eller ammunitionen. Om ammunition överlåts genom ombud skall ombudet ha eget vapentillstånd (2 kap. 9 § VL). 
 Bestämmelserna om innehav och överlåtelse av ammunition är straff- sanktionerade och sådan egendom som varit föremål för brott får förklaras förverkad. Ansvar för otillåtet innehav av ammunition skall 
  
 262 
  
 Ammunition 
  
 SOU 1998:44 
  
 inte dömas ut i ringa fall (9 kap. 2 § första stycket d och e samt andra stycket jämte 5 § VL). 
 Ammunition skall förvaras på lika betryggande sätt som skjutvapen. Vidare gäller reglerna rörande införsel, överföring, inlösen samt egendom i dödsbo och konkursbo även ammunition. I fråga om återkallelse av ammunitionstillstånd finns dock en särskild bestämmelse, vilken redovisas i avsnittet om återkallelse av tillstånd (se avsnitt 11.1.1. och 11.6.1). 
  
 15.2 
  
 Nuvarande faktiska förhållanden 
  
 Till utredningen har inkommit vissa synpunkter på ammunitionsbe- stämmelserna. Som exempel kan nämnas att Svenska jägareförbundet menar att hela frågan om särskilt ammunitionstillstånd skall omprövas tillsammans med bestämmelserna om straffbarhet för otillåtet innehav av ammunition. En kriminalinspektör har vidare uppmärksammat att det i bland i brottsutredningar förekommer ammunition som inte faller inom vapenlagens tillämpningsområde, t.ex. skarpa patroner till vapen som inte är handvapen. Från annat håll har det framförts att bestämmelsen rörande införskaffande av ammunition genom ombud är opraktisk. 
 Vapenlagsutredningen behandlade senast den sistnämnda bestäm- melsen rörande inköp av ammunition genom ombud och kom då fram till att de nuvarande reglerna bör bestå 
 1 
 . 
  
 1  
 Vapenlagen och EG; SOU 1994:4, s. 92 ff. 
  
 SOU 1998:44 
  
 Ammunition 
  
 263 
  
 15.3 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Lagens tillämpningsområde utvidgas till att gälla patroner och projektiler till  
 skjutvapen  
 som lagen tillämpas på. 
 Undantagen från vapenlagens tillämpningsområde flyttas från vapenlagen till vapenförordningen. Detsamma gäller vissa bestäm- melser rörande skjutvapen och ammunition i dödsbo och konkursbo samt införsel. 
 Bestämmelsen rörande återkallelse av ammunitionstillstånd sammanförs med bestämmelsen för vapentillstånd. Det fakultativa momentet i bestämmelserna om återkallelse och omhändertagande tas bort. 
 Vissa andra bestämmelser justeras språkligt. 
 I nuvarande 1 kap. 5 § vapenlagen anges bl.a. att med ammunition förstås patroner och projektiler till  
 handvapen  
 som lagen tillämpas på. Utredningen menar att vapenlagen bör vara tillämplig på patroner och projektiler till alla slag av skjutvapen som lagen tillämpas på. Den nuvarande bestämmelsen bör därför ändras så att handvapen byts ut mot skjutvapen. 
 Bestämmelserna om ammunition har för övrigt en begränsad betydelse i förhållande till utredningens uppdrag att se över vapenlagstiftningen med inriktning på att förebygga våldsbrott. Utredningen har därför inte närmare gått in på dessa bestämmelser. De förändringar som skett är således främst av redaktionell och språklig natur. Förändringarna redovisas i huvudsak under respektive avsnitt som rör skjutvapen. 
  
 264 
  
 Ammunition 
  
 SOU 1998:44 
  
 SOU 1998:44 
  
 265 
  
 16 Bemyndiganden 
  
 16.1 
  
 Gällande rätt 
  
 16.1.1 
  
 Vapenlagen 
  
 Regeringen får meddela föreskrifter om att 
  
 a) 
  
 denna lag eller vissa föreskrifter i lagen skall tillämpas även i fråga om andra föremål än sådana som anges i 1 kap. 2 och 3 §§, om föremålen är särskilt ägnade att användas vid brott mot någons liv, hälsa eller personliga säkerhet, 
  
 b) 
  
 anslagsenergin eller utgångshastigheten hos en projektil från ett skjutvapen skall understiga ett visst värde för att vapnet skall anses vara effektbegränsat enligt 2 kap. 1 §, 
  
 c) 
  
 bestämmelserna om tillstånd i 2 kap. 1 § inte skall gälla innehav av skjutvapen som lämnats över från staten till statliga tjänstemän eller personer som tillhör det militära försvaret, räddningstjänsten eller polisväsendet, den som för statens räkning tillverkar krigsmateriel, eller skyttesammanslutningar, 
  
 d) 
  
 andra sammanslutningar än skyttesammanslutningar får ges tillstånd att inneha skjutvapen, 
  
 e) 
  
 tillstånd skall krävas för överföring av skjutvapen eller ammunition från Sverige till ett annat land; och 
  
 f) 
  
 den som avser att föra ut ett skjutvapen från Sverige eller lånar ut ett skjutvapen till någon som är fast bosatt i ett annat land och inte skall använda vapnet endast i Sverige, skall anmäla detta till polismyndigheten (11 kap. 1 § VL). 
  
 Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om 
  
 a) 
  
 undantag från kravet på tillstånd för att inneha start- eller signal- vapen, 
  
 b) 
  
 krav på skjutskicklighet, utbildning, ålder och de förutsättningar i övrigt som skall vara uppfyllda för tillstånd till innehav av skjutvapen, 
  
 c) 
  
 krav på kunskap för att få tillstånd att driva handel med skjutvapen och vad som i övrigt skall gälla vid sådan handel, 
  
 d) 
  
 vad som skall iakttas utöver bestämmelserna i 4 kap. vid ändring, reparation och skrotning av skjutvapen, 
  
 e) 
  
 krav på vapenhandlares, museers och skyttesammanslutningars förvaring av andra vapen än effektbegränsade vapen och på skyttesam- 
  
 266 
  
 Bemyndiganden 
  
 SOU 1998:44 
  
 manslutningars förvaring av ammunition, 
  
 f) 
  
 de förutsättningar i övrigt som skall vara uppfyllda för tillstånd enligt denna lag, 
  
 g) 
  
 utfärdande av europeiska skjutvapenpass till dem som har tillstånd att inneha skjutvapen i Sverige, 
  
 h) 
  
 förutsättningar för och förfaringssätt vid medgivande av att personer bosatta i Sverige skall få tillstånd att förvärva skjutvapen i ett annat land, och 
  
 i) 
  
 krav på att den som förvärvat ett skjutvapen i Sverige och som är bosatt i ett främmande land skall underrätta den staten om förvärvet (11 kap. 2 § VL). 
  
 Regeringen får besluta att lagen inte skall gälla skjutvapen och ammu- nition som innehas av en främmande stats militära styrka vid besök i Sverige inom ramen för internationellt samarbete (11 kap. 3 § VL). 
  
 16.1.2 
  
 Vapenförordningen 
  
 Regeringen har bemyndigat Rikspolisstyrelsen att meddela föreskrifter om bl.a. det europeiska skjutvapenpasset, olika krav för vapenhandel och reparationsverksamhet m.m., anmälan om införsel eller tillverkning av  
 kolsyre-, 
 luft-, 
  fjäder- eller harpunvapen, verkställigheten av lag och förordning samt registerföringen hos polismyndigheterna. Regeringen har vidare bemyndigat Statens naturvårdsverk att meddela föreskrifter om den s.k. jägarexamen samt Socialstyrelsen att meddela föreskrifter om läkares anmälan rörande patient som är intagen på sjukhus. 
  
 16.1.3 
  
 Rikspolisstyrelsens föreskrifter 
  
 I enlighet med bemyndigandena har Rikspolisstyrelsen meddelat före- skrifter om ålderskrav för tillstånd att inneha skjutvapen, vad som avses med salongsgevär, tillståndsbevisets innehåll, duplettbevisets innehåll, tillståndsprövningen avseende vapenhandlare, kunskapskravet avseende vapenhandlare, särskild reparationsbok för vapenreparatörer, skrotning av skjutvapen, förvaring av skjutvapen för enskild (RPS FS 1996:6). 
 Vidare har Rikspolisstyrelsen meddelat föreskrifter om bl.a. tilllämp- ningen av  
 EG-vapendirektivet 
 1 
  
 (RPS 1996:5), om förvaring av skjutva- pen hos vapenhandlare och sammanslutningar samt om förvaring av 
  
 1  
 Rådets direktiv 91/477/EEG om kontroll av förvärv och innehav av vapen. 
  
 SOU 1998:44 
  
 Bemyndiganden 
  
 267 
  
 ammunition hos sammanslutningar (RPS FS 1986:55) och om museers förvaring av skjutvapen (RPS FS 1986:25). 
  
 16.2 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Följande tillägg görs till bemyndigandena i vapenlagen: 
 Regeringen får föreskriva 
  
 att vad som sägs i lagen om skjutvapen eller ammunition inte skall gälla vissa föremål, 
  
 vilka sammanslutningar som får ges tillstånd att inneha skjutva- pen, 
  
 begränsningar i det antal skjutvapen som får innehas, 
  
 närmare bestämmelser om tillämpningen rörande införselbe- stämmelserna 
  
 skyldighet att medföra och visa upp tillståndsbevis 
  
 att vapenlagen inte skall gälla beträffande främmande länders polismän vid tjänstgöring i Sverige 
  
 Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får före- skriva 
  
 vilka skjutvapen som skall anses vara lämpade för jakt, målskytte eller skydd, 
  
 krav på kunskap för att få tillstånd att i näringsverksamhet ta emot skjutvapen för reparation, översyn, ändring eller skrotning och vad som i övrigt skall gälla för sådan verksamhet, 
  
 vad som skall iakttas utöver bestämmelserna i 6 kap. i fråga om förvaring och transport av skjutvapen och ammunition. 
  
 Följande bemyndiganden i vapenlagen tas bort: 
  möjlighet för regeringen att föreskriva att vapenlagen eller vissa föreskrifter i lagen skall tillämpas även i fråga om andra föremål än sådana som anges i nuvarande 1 kap. 2 och 3 §§, om föremålen är särskilt ägnade att användas vid brott mot någons liv, hälsa eller personliga säkerhet. 
 Följande tillägg görs till bemyndigandena i vapenförordningen: Regeringen utökar Rikspolisstyrelsens föreskriftsrätt till att även gälla 
  
 de krav på skjutskicklighet som gäller för tillstånd till innehav av målskyttevapen, 
  
 vilka typer av skjutvapen som skall anses vara lämpade för olika ändamål, 
  
 närmare bestämmelser om förvaring samt förflyttning och trans- port av skjutvapen. 
  
 268 
  
 Bemyndiganden 
  
 SOU 1998:44 
  
 De flesta bemyndiganden föranleds av omstruktureringen eller skärp- ningarna av lagstiftningen. Dessa bestämmelser behandlas närmare i respektive avsnitt. Här görs endast några korta kommentarer. 
  
 16.2.1 
  
 Vapenlagen 
  
 Tillägg till första paragrafen 
 Bemyndigande för regeringen att föreskriva: 
  
 - 
  
 att vad som sägs i lagen om skjutvapen eller ammunition inte skall gälla vissa föremål, 
  
 Vapenlagen är en restriktiv lag som begränsar medborgarnas frihet i vissa avseenden. Inskränkningar i lagens tillämpningsområde innebär lättnader för den enskilde. Regeringen kan därför bemyndigas föreskriva sådana lättnader. De nuvarande bestämmelserna i 1 kap. om undantag från lagens tillämpningsområde är alltså av sådan karaktär att regeringen får bemyndigas fatta beslut härom. 
  
 - 
  
 vilka sammanslutningar som får ges tillstånd att inneha skjutvapen, 
  
 Bestämmelsen är endast en justering av vad som gäller i dag. 
  
 - 
  
 begränsningar i det antal skjutvapen som får innehas, 
  
 Bemyndigandet ger regeringen möjlighet att exempelvis bestämma hur 
 många vapen som skall ingå i den s.k. vapengarderoben. 
  
 - 
  
 närmare bestämmelser om tillämpningen rörande införselbestämmel- serna, 
  
 Bemyndigandet har tillkommit på grund av att några bestämmelser i dagens vapenlag har överförts till vapenförordningen. 
  
 - 
  
 skyldighet att medföra och visa upp tillståndsbevis, 
  
 Bestämmelser härom finns redan i dag i vapenförordningen. Ut- redningen anser dock att ett uttalat bemyndigande i frågan bör finnas, i vart fall fortsättningsvis eftersom en bestämmelse om omhändertagande av vapen i hithörande situationer har överförts från vapenförordningen till vapenlagen. 
 - att vapenlagen inte skall gälla beträffande främmande länders polismän vid tjänstgöring i Sverige, 
 Bemyndigandet utnyttjas inte för tillfället men kan bli aktuellt att utnyttja inom en snar framtid med hänsyn till det arbete som pågår inom  
 Schengen-samarbetet. 
  
 SOU 1998:44 
  
 Bemyndiganden 
  
 269 
  
 Tillägg till andra paragrafen 
 Bemyndigande för regeringen eller den myndighet regeringen bestäm- mer att föreskriva: 
  
 - 
  
 vilka skjutvapen som skall anses vara lämpade för jakt, målskytte eller skydd 
  
 Bemyndigandet föranleds av att det på marknaden förekommer skjutvapen som inte är lämpliga för det ändamål de används för. 
  
 - 
  
 krav på kunskap för att få tillstånd att i näringsverksamhet ta emot skjutvapen för reparation, översyn, ändring eller skrotning och var som i övrigt skall gälla för sådan verksamhet 
  
 Bemyndigandet föranleds av skärpningarna rörande dylik verksamhet och harmonierar med bemyndigandet rörande vapenhandlare. 
  
 - 
  
 vad som skall iakttas utöver bestämmelserna i 6 kap. i fråga om förvaring och transport av skjutvapen och ammunition. 
  
 Bemyndigandet föranleds av skärpningen av förvaringsbestämmelser- na. 
 Borttagen bestämmelse 
 Nuvarande bemyndigandet i 11 kap. 1 § a vapenlagen tas bort. 
 Som anförts ovan innebär en inskränkning av vapenlagen en lättnad för den enskilde. Motsatsvis gäller att en utvidgning av det tillämpbara området innebär en inskränkning i den enskildes frihet. Bestämmelser av sådan karaktär bör endast riksdagen fatta beslut om. Bemyndigandet i denna del bör således utgå. 
  
 16.2.2 
  
 Vapenförordningen 
  
 Bemyndigande för Rikspolisstyrelsen att föreskriva: 
 - de krav på skjutskicklighet som gäller för tillstånd till innehav av målskyttevapen, 
 Nuvarande bestämmelsen i 2 kap. 3 § vapenförordningen om skjutskicklighet är av alltför detaljerad natur för att regeringen skall fatta beslut härom. 
  
 270 
  
 Bemyndiganden 
  
 SOU 1998:44 
  
 - 
  
 vilka typer av skjutvapen som skall anses vara lämpade för olika ändamål, 
  
 Rikspolisstyrelsen, som kontinuerligt kan följa marknadens utveckling på ett annat sätt än regeringen har möjlighet till, bör lämpligen ha föreskriftsrätt på området. 
  
 - 
  
 närmare bestämmelser om förvaring samt förflyttning och transport av skjutvapen 
  
 Bemyndigandet föranleds av skärpningarna i förvaringsbestämmelser- na och innebär endast en utvidgning av den föreskriftsrätt på området som Rikspolisstyrelsen redan har. 
  
 SOU 1998:44 
  
 271 
  
 17 
  
 Rikspolisstyrelsens ansvar för skjutvapenfrågor 
  
 17.1 
  
 Rikspolisstyrelsens uppgifter i dag 
  
 Vapenfrågor, rörande tillämpningen m.m. av vapenlagen, hanteras huvudsakligen på polisbyrån. Frågor om illegala skjutvapen m.m. han- teras hos rikskriminalen. Polisbyrån är indelad i sektioner där polis- rättssektionen har ansvar för skjutvapenfrågor. Det finns inte någon grupp eller enhet som enbart sysslar med frågorna, utan de ingår  med ett undantag  som en del i annat arbete vid sektionen. Rikspolissty- relsen skall enligt vapenlagstiftningen vara nationell s.k. contact point i förhållande till övriga länder inom Europeiska unionen. Styrelsen har därför genom en inkommendering en person som är sysselsatt bl.a. med dessa frågor, samtidigt som han är projektledare för projektet rörande polisens nya vapenhanteringssystem. 
 Polisbyråns (polisrättssektionens) uppgifter i dag, rörande civila skjutvapen, är att 
  
 utarbeta föreskrifter 
  
 1  
 och allmänna råd, 
  
 verka för en likartad rättstillämpning, 
  
 fungera som ett stöd åt de lokala tillståndsmyndigheterna, dels genom årliga utbildningskonferenser för landets vapenhandläggare, dels genom att avge formella yttranden i konkreta ärenden eller mera informellt besvara telefonförfrågningar, 
  
 vara remissinstans i vapenfrågor, framförallt till läns- och kammar- rätter men även i förhållande till andra myndigheter, organisationer m.m. 
  
 upprätthålla visst samarbete med de olika skytte- och jägarorganisa- tionerna, 
  
 1  
 Rikspolisstyrelsen har i dag meddelat föreskrifter om ålderskrav för tillstånd satt inneha skjutvapen, vad som avses med salongsgevär, tillståndsbevisets innehåll, duplettbevisets innehåll, tillståndsprövningen avseende vapenhandlare, kunskapskravet avseende vapenhandlare, särskild reparationsbok för vapenreparatörer, skrotning av skjutvapen, förvaring av skjutvapen för enskild (RPS FS 1996:6). 
 Vidare har Rikspolisstyrelsen meddelat föreskrifter om bl.a. tillämpningen av EG:s direktiv om kontroll och innehav av vapen (91/47/EEG), (RPS 1996:5), om förvaring av skjutvapen hos vapenhandlare och sammanslutningar samt om förvaring av ammunition hos sammanslutningar (RPS FS 1986:55) och om museers förvaring av skjutvapen (RPS FS 1986:25). 
  
 272  
 Rikspolisstyrelsens ansvar 
 SOU 1998:44 
  
 delta i Statens naturvårdsverks centrala ledningsgrupp i jägarexa- mensfrågor, 
  
 fungera som nationell contact point gentemot övriga  
  
 EU-länder, 
  
 delta i Schengensamarbetets arbetsgrupp Arms and ammunition, 
  
 delta i samarbetet med övriga nordiska länder i frågor rörande vapen- lagstiftningen, 
  
 följa den internationella utvecklingen i frågor som rör vapenlagstift- ningen. 
  
 17.2 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Utredningen förslår att en särskild enhet, som har till uppgift att hantera vapenfrågor, inrättas på Rikspolisstyrelsen. 
 Något som slagit utredningen under arbetets gång är bristen på samord- ning dels mellan olika enheter inom Rikspolisstyrelsen och polismyn- digheterna, dels mellan olika myndigheter som hanterar vapenfrågor. Vidare saknas det en kontinuerlig uppföljning och samordning av uppgifter som kan vara till ledning i brottsförebyggande verksamhet och för lagstiftningsarbete på området. Sålunda skulle det t.ex. vara av värde att man årligen redovisar en sammanställning av de statistiska uppgifter som finns att tillgå på området. En bättre samordning och uppföljning skulle sannolikt innebära att behovet av att utreda vapenfrågor i den ordning som hittills varit fallet, dvs. med så gott som ständigt pågående statliga vapenutredningar, skulle minska väsentligt. 
 Utredningen har föreslagit en rad förändringar i vapenlagen och vapenförordningen. Härigenom utökas Rikspolisstyrelsens arbetsupp- gifter. Förutom de frågor som i dag hanteras av Rikspolisstyrelsen till- kommer sålunda: 
  
 att kontinuerligt följa upp de olika skyttesammanslutningar som har respektive ansöker om att få tillstånd att inneha egna skjutvapen, 
  
 att avge yttrande i fråga om udda ändamål, samt 
  
 att meddela föreskrifter om vilka skjutvapen som är lämpade för jakt, målskytte och skydd, vilka kunskaper den som i näringsverksamhet tar emot skjutvapen för reparation, skrotning m.m. skall besitta samt meddela ytterligare föreskrifter i fråga om förvaring av skjutvapen. 
  
 Vidare behöver Rikspolisstyrelsen, med anledning av förslagen i betänkandet arbeta fram rutiner för bl.a.: 
  
 den utökade anmälningsskyldigheten rörande utlåning av skjutvapen samt överlämnande till annan för reparation m.m., 
  
 tillståndsförfarandet rörande förvaring hos annan, samt 
  
 SOU 1998:44 
  
 Rikspolisstyrelsens ansvar 
  
 273 
  
  inspektionen av förvaringsutrymmen. 
 Slutligen vore det också, som tidigare nämnts, önskvärt att Riks- polisstyrelsen i större utsträckning än vad som är fallet i dag kontinu- erligt samrådde med myndigheter som hanterar vapenfrågor, t.ex. In- spektionen för strategiska produkter, Generaltullstyrelsen och För- svarsmakten. 
 För att dels samordna dagens funktioner på ett bättre sätt, dels möta de utökade arbetsuppgifterna, föreslår utredningen att Rikspolisstyrelsen inrättar en arbetsgrupp, lämpligen sorterande under polisbyrån, som kan hantera de nämnda frågorna. Arbetsgruppen bör bestå av personal från Rikspolisstyrelsen men bör upprätthålla ett kontinuerligt samarbete med andra myndigheter samt organisationer som berörs av vapenlagen. Gruppen bör vidare ha en nära koppling till rikskriminalen. Arbetsgrup- pen bör fungera som normgivare och ytterligare stöd åt tillståndsmyn- digheterna, vilket är särskilt påkallat när den juridiska kompetensen ute i distrikten minskar p.g.a. personalneddragningar. Den bör också sammanställa en årlig rapport rörande vapensituationen i landet, i vilken frågor som dykt upp under året samt förslag till olika lösningar kan framföras. 
  
 274  
 Rikspolisstyrelsens ansvar 
 SOU 1998:44 
  
 SOU 1998:44 
  
 275 
  
 18 Internationellt arbete 
  
 18.1 
  
 Allmänt 
  
 Frågor rörande regleringen av civila skjutvapen har de senaste åren alltmer aktualiserats i flera länder. Många länder har skärpt vapenlag- stiftningen och trenden går mot ett utökat samarbete internationellt. Inte minst har detta visat sig genom ett samarbete inom olika sammanslut- ningar av stater eller poliskårer, där arbetsgrupper tillsatts och informa- tion om olika länders vapenlagstiftningar inhämtas och bearbetas. Nedan presenteras i korthet en del av det arbete som pågår inom olika sådana sammanslutningar. 
  
 18.2 
  
 Förenta Nationerna 
  
 Vid den nionde  
 FN-kongressen 
  om förebyggande av brott och behand- lingen av gärningsmän, som hölls i Kairo våren 1995, antogs en resolu- tion benämnd Firearms regulation for purpose of crime prevention and public safety, vilken sedermera också antagits och implementerats av Ekonomiska och Sociala Rådet 
 1 
 . Innebörden i stort är att ett samarbete mellan medlemsstater samt inomstatliga och andra organisationer bör upprättas och vidmakthållas genom ett regelbundet utbyte av data och in- formation om bestämmelser rörande skjutvapen. Vidare att en studie beträffande frågor relaterade till sådana bestämmelser genomförs. Som ett led i detta arbete har en projektgrupp inom the Commission on Crime Prevention and Criminal Justice, som i sin tur tillhör det Ekonomiska och Sociala Rådet, genomfört en enkät bland medlemslän- derna. Enkäten har sammanställts i en preliminär rapport med slutsatser och vissa rekommendationer. På basis av den inhämtade informationen har vidare en databas innehållande vapenbestämmelser upprättats. Databasen kommer att uppdateras regelbundet och kommer att vara tillgänglig genom the United Nations Crime and Justice Information Network. Arbetet kommer att fortsätta med vidare inhämtning av information och bearbetning samt utvecklande av databasen. 
  
 1  
 Resolutionerna 1995/27 och 1996/28. 
  
 276  
 Internationellt arbete 
 SOU 1998:44 
 Av den information som samlats in från olika länder (46 st) har följande noterats särskilt. 
  
 Den senaste tiden har många stater funnit anledning att höja nivån på sin vapen- reglering. 
  
 De flesta stater reglerar ägande, import, export och tillverkning av skjutvapen på en nationell nivå, även om det i många länder förekommer att administrationen och kontrollen av efterlevnaden av reglerna föranstaltas av regionala eller lokala myndigheter. 
  
 Mycket få stater har rapporterat att de inte har några förbud eller restriktioner be- träffande ägande, import, export eller tillverkning av skjutvapen. 
  
 De flesta stater tillåter ägande av skjutvapen för ändamålen jakt, målskytte, samling och skydd av person eller egendom. 39 (av 46) stater kräver någon form av licens eller liknande för att skjutvapen skall få införskaffas. 
  
 Många stater har rapporterat att det förekommer illegal import av skjutvapen. Färre stater har rapporterat problem med export av skjutvapen. De flesta stater har inte några substanstiella bevis för att det förekommer olaglig tillverkning av skjutvapen. 
  
 Flera stater har rapporterat att en mängd olika källor används för att spåra vilka vägar beslagtagna skjutvapen tagit, men att bristande samarbete mellan olika enheter samt otillräckliga databaser ställer till problem. 
  
 Det tycks finnas ett behov av utökat internationellt samarbete beträffande utredning m.m. av brott där skjutvapen som importerats eller exporterats illegalt använts, särskilt i de fall skjutvapen transporterats genom ett eller flera länder mellan tillverkning och slutligt beslag av polisen. 
  
 I den preliminära rapporten har bl.a. följande allmänna slutsatser dragits. 
  
 Kontroll av import och export av skjutvapen är inte i sig tillräckligt för att förhindra olaga handel med skjutvapen, 
  
 Frånvaron av effektiv vapenlagstiftning i ett medlemsland kan underminera inte bara lagstiftningsåtgärder utan även den faktiska kontrollen i ett annat medlemsland, 
  
 Tillverkning och handel med skjutvapen för civilt bruk kräver effektiv inhemsk reglering och internationell samverkan och kontroll, 
  
 Effektiv inhemsk vapenreglering kräver samverkan på alla nivåer inom regering, lagstiftningsenheter, affärsverksamheter, medier och allmänheten för att åstadkomma förebyggande av brott samt välstånd och individuell säkerhet. 
  
 I den preliminära rapporten har vidare bl.a. följande rekommendationer getts. 
  
 Inhämtandet av information från olika länder m.m. bör fortsätta, liksom arbetet med att vidareutveckla databasen; 
  
 The Commission on Crime Prevention and Criminal Justice bör uppmuntra med- lemsstaterna att överväga, i de fall de inte redan gjort detta, bestämmelser om civila skjutvapen rörande 
  
 i) 
  
 säkert användande och säker förvaring av skjutvapen; 
  
 ii) 
  
 adekvata straff för allvarliga brott innefattande missbruk av skjutvapen; 
  
 iii) 
  
 vapenamnesti eller liknande program för att uppmuntra allmänheten att lämna 
  
 in illegala, farliga eller onödiga skjutvapen; 
  
 iv) 
  
 ett licenssystem som säkerställer att personer som befinner sig i riskzonen för att missbruka skjutvapen förhindras att inneha och använda sådana; 
  
 v) 
  
 ett vapensystem, inkluderande krav på märkning av skjutvapen vid tillverkning 
  
 och vid import, som kan vara till nytta vid brottsutredningar, minska stöldbegärligheten och tillförsäkra registreringen av vapenägare. 
 SOU 1998:44 
  
 Internationellt arbete 
  
 277 
  
 The Commission on Crime Prevention and Criminal Justice bör överväga att utarbeta en deklaration över principer rörande civil vapenreglering, utarbeta utbildningsprogram samt uppmuntra medlemsländerna att såväl själva aktivt spåra illegala vapen som vara andra länder behjälpliga vid förfrågningar. 
  
 Interpol bör föreslås att företa en undersökning av olika länders möjlighet att spåra vapen och Världstullorganisationen bör undersöka tullens praxis i fråga om förflyttning av vapen. 
  
 18.3 
  
 Europeiska Unionen 
  
 EU:s ministerråd utfärdade den 18 juni 1991 ett direktiv om kontroll av förvärv och innehav av vapen (91/477/EEG)   
 EG-vapendirektivet. 
  Den svenska vapenlagstiftningen  
 EG-anpassades 
  den 1 april 1996, efter en utredning av Vapenlagsutredningen 
 2 
 . Utbyte av information om överföring av skjutvapen skall ske mellan medlemsländerna. För detta ändamål har ett nätverk bildats. Svensk s.k. contact point i detta sam- manhang är Rikspolisstyrelsen. Medlemsstaterna skall vidare informera kommissionen om sina kontroller av yttre gräns samt om sina nationella bestämmelser om innehav m.m. av vapen. Kommissionen skall vidarebefordra denna information till andra stater. Slutligen skall kom- missionen till Europaparlamentet och domstolen, inom en viss tid överlämna en rapport om den situation som tillämpningen av direktivet resulterat i, vid behov åtföljd av förslag till åtgärder. 
  
 18.4 
  
 Schengensamarbetet 
  
 Schengenkonventionen m.m. 
 I syfte att påskynda förverkligandet av den fria rörligheten för personer i enlighet med Romfördragets regler ingick Frankrike, Tyskland och  
 Benelux-staterna 
  år 1985 ett separat mellanstatligt avtal, utanför EU- ramen, om att successivt avveckla personkontrollerna vid de gemensam- ma gränserna och att utveckla det polisiära och rättsliga samarbetet mellan staterna. Detta avtal ingicks i gränsstaden Schengen i Luxemburg och brukar benämnas Schengenavtalet. År 1990 undertecknades en tillämpningskonvention till Schengenavtalet, vilken innehåller bestäm- melser om praktiska åtgärder för att genomföra avvecklingen av gränskontrollerna vid de inre gränserna, samt andra nödvändiga samarbetsåtgärder, exempelvis polissamarbete och rättsligt samarbete, dataskydd och enhetliga yttre gränskontroller. Denna tillämpningskon- vention, kallad Schengenkonventionen, innehåller de viktigaste reglerna 
  
 2  
 SOU 1994:4, prop. 1995/96:52, SFS 1996:67. 
  
 278  
 Internationellt arbete 
 SOU 1998:44 
 för samarbetet. Schengenkonventionen började tillämpas och gränskon- trollerna upphörde den 26 mars 1995 mellan sju av de  
 EU-länder 
  som då anslutit sig till Schengenavtalet (förutom de förut nämnda grundarsta- terna, även Portugal och Spanien). 
 Varje stat som är medlem i EU har rätt att delta i Schengensam- arbetet. Italien, Grekland och Österrike och nu senast de nordiska EU- länderna Danmark, Finland och Sverige, har undertecknat avtal om anslutning till samarbetet och deltar till fullo i samarbetet och besluten i verkställande kommittén och övriga organ 
 3 
 . De senare tillkomna länderna deltar dock ännu inte i det praktiska samarbetet och gränskon- trollerna mot övriga Schengenländer har inte avvecklats. Detsamma gäller Norge och Island vars särskilda samarbetsavtal undertecknades i december 1996, samtidigt med de nordiska  
 EU-ländernas 
  anslutningsav- tal. Sammantaget ingår alltså alla EU:s medlemsländer, utom Storbritan- nien och Irland, i samarbetet. Dessutom är Norge och Island knutna till samarbetet. 
 Schengensamarbetet kan sägas vara ett provisorium i avvaktan på att gemensamma regler kan träda i kraft i hela EU. I Schengenavtalet föreskrivs också att  
 EU-regler 
  har företräde framför  
 Schengen-regler. 
  Schengensamarbetet syftar, som tidigare nämts, till att genomföra fri rörlighet för personer genom att alla personkontroller vid gränserna mellan de länder som deltar i samarbetet avskaffas, dvs. vid de inre gränserna. Som ett led i att kompensera bortfallet av personkontroller vid gränserna innehåller Schengensamarbetet ett långtgående polisiärt och rättsligt samarbete, främst inriktat på det praktiska vardagsarbetet. Bland annat innebär detta ett utökat informationsutbyte och också en möjlighet för direkt operativt polissamarbete över de inre gränserna. 
 Högsta beslutande organet i organisationen är Verkställande kommit- tén, som består av Cruz ansvariga ministrar. Centralgrup- pen är Schengensamarbetets högsta tjänstemannaorgan. Härunder finns bl.a. ett antal arbetsgrupper, däribland arbetsgrupp I som handhar polis- och säkerhetsfrågor. Denna arbetsgrupp har i sin tur olika undergrupper, varav en handhar frågor rörande vapen och ammunition  
 (Sub-group 
  on Arms and Ammunition). 
 Vapenfrågor inom ramen för Schengensamarbetet 
 Schengenkonventionen innehåller bestämmelser om vilka typer av skjut- vapen som inom de avtalsslutande länderna skall vara förbjudna, kräva tillstånd eller anmälan. Bestämmelserna är ett minimikrav; det är tillåtet för medlemsländerna att ha en strängare lagstiftning. Bestämmelserna i 
  
 3  
 Sverige har dessförinnan deltagit som observatör sedan den 1 maj 1996. 
 SOU 1998:44 
  
 Internationellt arbete 
  
 279 
  
 konventionen motsvaras i stor utsträckning av bestämmelserna i EG- vapendirektivet. Direktivets bestämmelser är dock mer omfattande och mer detaljerade. Eftersom konventionen och direktivet reglerar samma ämne men utan att helt överensstämma i fråga om omfattning och detal- jer, skulle det sannolikt uppkomma avsevärda tillämpningssvårigheter om dessa gällde parallellt. Övervägande skäl talar därför för att konventionens bestämmelser, för  
 EU-ländernas 
  del, skall anses vara överspelade i och med direktivet. Denna slutsats har stöd i art. 134 i konventionen, enligt vilken konventionens bestämmelser skall tillämpas endast i den mån de är förenliga med gemenskapsrätten. För Norges och Islands del bör dock konventionens bestämmelser i denna del vara til- lämpliga. 
 Som nämnts ovan finns det inom Schengensamarbetet en arbetsgrupp för skjutvapen- och ammunitionsfrågor. Denna grupp möts dock sällan, inte minst därför att dessa frågor numera huvudsakligen regleras i EG- vapendirektivet. I maj 1996 beslutade emellertid Centralgruppen att ge Vapen- och ammunitionsgruppen i uppdrag att utarbeta en rapport om illegalt innehav och användande av skjutvapen i de olika länderna och i anslutning härtill framföra nödvändiga rekommendationer. Gruppen arbetar nu med att samla in den information som skall ligga till grund för rapporten. För närvarande har man koncentrerat sig på fem frågor, nämligen omfattningen av den illegala trafiken med vapen, kvaliteten på dessa vapen (i fråga om ålder och kaliber), vapnens ursprung och dess rutt. 
  
 18.5 
  
 Europol 
  
 Europolkonventionen undertecknades den 26 juli 1995. Konventionen skall ratificeras av samtliga EU:s medlemsstater och beräknas kunna träda i kraft under 1998. Sverige har nyligen tillträtt konventionen 
 4 
 . 
 Genom konventionen upprättas den europeiska polisbyrån, Europol. Europols främsta uppgift är att vara ett kriminalunderrättelseorgan för medlemsstaterna i EU. Europol skall underlätta informationsutbytet mellan medlemsstaterna, inhämta, sammanställa och analysera informa- tion och underrättelser, samt att till medlemsstaterna återföra informa- tion och underrättelser som berör dem och underrätta dem om upptäckta samband mellan olika brottsliga gärningar samt underlätta polisutred- ningar i medlemsstaterna genom att överlämna relevant information som finns hos Europol. Härutöver skall Europol för att förbättra samarbetet mellan och öka effektiviteten hos de nationella polismyndigheterna bistå med rådgivning och fördjupade specialkunskaper vid utredningar och 
  
 4  
 Prop. 1997/98:164, bet.1997/98:2JuU. 
  
 280  
 Internationellt arbete 
 SOU 1998:44 
 tillhandahålla strategiska och övergripande underrättelser för att främja effektiva och rationella operationer i medlemsländerna samt utarbeta allmänna lägesrapporter. Slutligen skall Europol bistå medlemsstaterna med råd och forskning inom områdena för utbildning, organisation och utrustning, brottsförebyggande arbete och tekniska och vetenskapliga polis- och utredningsmetoder. Europol kan också under vissa noggrant reglerade former utbyta information och underrättelser med andra länder och organisationer samt med andra  
 EU-organ 
  (art. 3). 
 Europol skall alltså verka inom ramen för det mellanstatliga polisiära samarbetet i EU. Europol kan tas i anspråk när de faktiska omständig- heterna visar att det förekommer en brottslig organisation eller struktur som påverkar två eller flera medlemsstater och som med hänsyn till brottslighetens omfattning, svårhetsgrad och konsekvenser gör det nöd- vändigt med ett gemensamt handlande från medlemsstaternas sida. Europol är under dessa förutsättningar behörigt att ägna sig åt informa- tionsutbyte rörande vissa särskilt allvarliga brott. Dessa brott är narkoti- kahandel, människohandel, olaglig handel med nukleära och radioaktiva ämnen, handel med stulna fordon och den brottslighet som är förknippad med illegala immigrationsnätverk samt, inom två år från konventionens ikraftträdande, terrorism. Rådet kan härutöver ge Europol i uppgift att arbeta med andra former av brottslighet bland dem som räknas upp i en bilaga till konventionen eller särskilda former av denna typ av brottslig- het. I bilagan omnämns olika brott mot liv, hälsa eller frihet, brott mot enskild och offentlig egendom samt bedrägeri och slutligen olaga handel och angrepp på miljön. I den sistnämnda kategorin tas olaga handel med vapen, ammunition och sprängämnen upp. Förutom de på detta sätt definierade brotten kan Europol också användas mot den penningtvätt som hänger ihop med dessa brott samt mot viss annan brottslighet som ingår i Europols behörighet. Med detta avses brott som begås för att skaffa resurser till sådan brottslighet som ingår i Europols behörighet och brott som begås för att underlätta eller utföra sådana gärningar eller för att undvika lagföring och straff för gärningar av sådant slag (art. 2). 
 Organisationen är uppbyggd kring både nationella och internationella beståndsdelar. Inom varje medlemsstat skall det finnas en nationell enhet som skall vara enda förbindelselänk mellan Europol och medlemsstater- na. Varje medlemsland skall också enligt konventionen sända minst en sambandsman till Europols huvudkontor som skall ligga i Haag i Ned- erländerna. Sambandsmännen är de nationella enheternas representanter i Europol. Europol kommer dessutom att ha egna anställda underrättelsetjänstemän och analytiker samt datatekniker och administra- tiva tjänstemän. Den övergripande ledningen av Europol handhas av en styrelse medan den dagliga ledningen utövas av en direktör som utse på fyra år. 
 SOU 1998:44 
  
 Internationellt arbete 
  
 281 
  
 18.6 
  
 Ett nordiskt samarbete 
  
 Initiativ till ett nordiskt samarbete har tagits av norska Thornton och Politi- departementet. Representanter 
 5  
 från de nordiska länderna har under hösten 1997 sammanträffat för att diskutera olika lagstiftnings- och tillämpningsproblem som är likartade i de olika länderna. Samarbetet förväntas fortsätta under 1998. 
  
 5  
 För Sveriges del har tjänstemän från Justitedepartementet och Rikspolisstyrelsen deltagit. 
  
 282  
 Internationellt arbete 
 SOU 1998:44 
  
 SOU 1998:44 
  
 283 
  
 19 Kostnader 
  
 19.1 
  
 Allmänt 
  
 Utredningen lämnar flera förslag till skärpningar av bestämmelserna rörande vapeninnehav m.m. såsom att prövningen vid tillståndsgivning- en skall vara strängare och att själva innehavet skall kontrolleras noggrannare, t.ex. i form av inspektion av förvaringen och bättre uppmärksamhet på förhållanden som kan leda till återkallelse av ett tillstånd. Förslag av sådan karaktär är av naturen resurskrävande. De kostnader som härigenom uppstår kan dock i viss mån sparas in på andra områden, t.ex. i form av minskade utgifter för brottslighet och andra skador. Det är också utredningens förhoppning att den reviderade lagstiftningen skall vara tydligare och lättare att tillämpa, vilket i sig innebär att resurser frigörs. 
  
 19.2 
  
 De specifika kostnaderna 
  
 Den förstärkta funktionen hos Rikspolisstyrelsen i form av en särskild vapengrupp bör i första hand möjliggöras genom en omdisposition av den nuvarande personalens arbetsuppgifter så att alla vapenfrågor, som i dag handläggs av flera olika personer, styrs till den särskilda vapen- gruppen. Rikspolisstyrelsens arbetsuppgifter utökas något genom de förslag utredningen lämnat, t.ex. genom att Rikspolisstyrelsen kontinuer- ligt skall följa upp dels skyttesammanslutningarna och deras märkes- fordringar, dels utbudet av vapen på marknaden för att kunna avgöra vilka skjutvapen som är lämpliga för olika ändamål. Dessa utvidgade arbetsuppgifter kan eventuellt kräva en utökning av den nuvarande personalstyrkan. Denna fråga bör i första hand beredas inom Rikspolisstyrelsen. 
 Några av utredningens förslag är avgiftsfinansierade, nämligen förnyelse av innehavstillståndet efter fem år, tillstånd att förvara skjutvapen hos annan, anmälan om utlåning av skjutvapen eller överlämnande av skjutvapen till annan för reparation m.m. samt tillstånd att i näringsverksamhet ta emot skjutvapen för reparation m.m. (det sistnämnda förslaget är redan sedan tidigare avgiftsfinansierat, då som godkännande för sådan verksamhet). Den ökning av resurserna hos till- ståndsmyndigheterna som dessa åtgärder kräver bör täckas av de 
  
 284 
  
 Kostnader 
  
 SOU 1998:44 
  
 avgifter som betalas in. Det är därvid möjligt att utredningens förslag till avgiftstaxa som finns i vapenförordningen behöver justeras något. 
 Den utökade prövningen av förutsättningarna för att erhålla prydnads- och minnesvapen kan komma att kräva ökade resurser. Emellertid är det mera troligt att bestämmelserna har en avhållande effekt så till vida att många av dem som i dag slentrianmässigt skulle ansöka om sådant tillstånd fortsättningsvis avstår från att inkomma med ansökan. Det är inte möjligt att i dag bedöma i vilken mån belastningen på tillstånds- myndigheterna kommer att öka eller minska. För det fall det, sedan förlaget genomförts, visar sig att tillståndsmyndigheternas resurser inte räcker till bör man överväga att höja avgiften för ansökan om tillstånd till innehav av skjutvapen för dessa ändamål. I sammanhanget kan det nämnas att tillståndsmyndigheterna sannolikt kommer att behöva lösa in fler vapen än vad som är fallet i dag. Det finns därför all anledning att kostnadsmässigt se över hanteringen av inlösenförfarandet. 
 Begränsningen av den s.k. vapengarderoben till att omfatta tre skjutvapen, med den utvidgade prövning som måste göras när någon söker om tillstånd att inneha fler skjutvapen, kommer sannolikt att medföra en ökad belastning för tillståndsmyndigheterna. Här bör man överväga att höja avgiften för ansökan om innehavstillstånd för skjutva- pen utöver dessa tre. I samband härmed kan man överväga att tillämpa den utökade ansökningsavgiften även beträffande andra ändamål än jakt. En förhöjd avgift skulle nämligen kunna ha en avhållande effekt i fråga om det antal skjutvapen som en person önskar inneha, samtidigt som det klart motiveras av att tillståndsmyndigheten även i dessa fall skall pröva om skäl finns för att medge tillstånd till fler skjutvapen. Tillstånds- myndigheten bör ju alltid iaktta restriktivitet i fråga om det antal skjutvapen som en och samma person beviljas tillstånd för. 
 De vidare åtgärder som inte direkt kan finansieras genom avgifter eller liknande är inspektionen av att de särskilt meddelade förvarings- föreskrifterna följs  i den mån de inte utförs som ett led i tillstånds- myndigheternas arbete  samt den permanenta vapenamnestin. Kost- naden för dessa brottsförebyggande åtgärder kan man, som tidigare nämnts, emellertid räkna med att tjäna in på andra områden, t.ex. i form av minskad brottslighet. Sannolikt kan man dock räkna med att kostnaderna till stor del täcks redan av de besparingar som den förenkla- de lagstiftningen medför. Som exempel kan nämnas att en stor del av den tid tillståndsenheternas handläggare har till sitt förfogande för vapenärenden, går åt till att upplysa vapeninnehavare om tilllämpningen av olika bestämmelser, t.ex. förvaringsbestämmelserna. 
  
 SOU 1998:44 
  
 285 
  
 20 Författningskommentar 
 Vapenlagen har ändrats vid ett stort antal tillfällen. Oftast har det rört sig om förhållandevis små ändringar som kunnat göras inom ramen för det rådande regelverket. Genomgripande förändringar, som lett till att nytt regelverk införts, har skett genom 1934 års vapenkungörelse, 1949 års vapenförordning och 1973 års vapenlag. Den tidigare vapenlagen infördes, efter en språklig och systematisk översyn, den 1 april 1996. 
 Det kan synas mindre lämpligt att föreslå en ny vapenlag, så snart efter det att 1996 års vapenlag infördes. Emellertid har utredningen föreslagit dels omfattande förändringar av de materiella bestämmelserna, dels omfattande förändringar av paragrafernas placering såväl i vapenlag som vapenförordning. Inte minst har flera bestämmelser därvid omplacerats från lag till förordning eller tvärtom. Utredningen menar att denna omstrukturering är nödvändig för att göra bestämmelserna mer lättbegripliga, men framför allt för att vapenlagen fortsättningsvis skall bli hanterlig på ett sådant sätt att skärpningar och andra ändringar skall kunna genomföras på ett betydligt smidigare sätt än vad som är fallet i dag. Som exempel kan nämnas att det i modern tid så gott som ständigt har pågått revideringar av vapenlagstiftningen  den ena vapenutred- ningen synes ha avlöst den andra. 
 Utredningen föreslår alltså att en ny vapenlag skall införas. Med hänsyn till den nära koppling som bestämmelserna har till vapenför- ordningen har utredningen även lämnat förslag till en ny vapenför- ordning. Dess bestämmelser kommenteras dock inte här, utan behandlas i respektive avsnitt i betänkandet. 
 Utredningen föreslår vidare att lagen (1988:254) om förbud beträffan- de knivar och andra farliga föremål skall arbetas in i vapenlagen. Nämnda lag föreslås därför upphöra. 
 En ny vapenlag medför att vissa följdändringar måste göras i andra lagar som hänvisar till vapenlagen, t.ex. lagen (1992:1300) om krigsma- teriel, säkerhetsskyddslagen (1996:627) och lagen (1996:701) om Tullverkets befogenheter vid Sveriges gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen. Dessa ändringar tas inte upp i detta sammanhang. 
  
 286 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 1998:44 
  
 Vapenlagen 
 1 kap. Inledande bestämmelser 
 1 § 
 Den s.k. knivförbudslagen arbetas in i vapenlagen, varför vapenlagens tillämpningsområde utvidgas. Paragrafen motsvarar således tidigare 1 kap. 1 § vapenlagen jämte den i SOU 1996:50 föreslagna 1 § av lagen (1988:254) om förbud mot vapen på allmän plats m.m. 
 2 § 
 Paragrafen motsvarar tidigare 1 kap. 2 § vapenlagen. 
 3 § 
 Paragrafen motsvarar tidigare 1 kap. 3 § vapenlagen. 
 4 § 
 Paragrafen motsvarar tidigare 1 kap. 5 och 6 §§ vapenlagen. Emellertid har tillämpningsområdet utvidgats till att gälla alla skjutvapen som vapenlagen tillämpas på. Tidigare omfattades endast ammunition till handvapen. 
 5 § 
 Paragrafen motsvarar tidigare 1 kap. 8 § vapenlagen, med tillägget att även sådana föremål som angavs i den tidigare knivförbudslagen omfattas av undantaget. Bestämmelsen har i övrigt endast justerats språkligt. 
 6 § 
 Paragrafen motsvarar tidigare 2 kap. 1 § vapenlagen med tillägg av kravet på tillstånd för att i näringsverksamhet ta emot skjutvapen för reparation, översyn, ändring eller skrotning. 
 Tillståndskravet för att i näringsverksamhet ta emot skjutvapen för reparation m.m. innebär en skärpning jämfört med det tidigare kravet på godkännande för att bedriva sådan verksamhet. Förutsättningarna för att sådant tillstånd skall få meddelas anges i 3 kap. 3 § vapenlagen. 
 7 § 
 Paragrafen är ny. 
 Den som är ur stånd att vårda sig själv eller sin egendom och härigenom är satt under förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken är inte lämplig att betros med skjutvapen. En sådan person får alltså inte får meddelas tillstånd enligt vapenlagen. Bestämmelsen är en skärpning 
  
 SOU 1998:44 
  
 Författningskommentar 
  
 287 
  
 jämfört med tidigare 2 kap. 11 § vapenförordningen, som stadgade att bl.a. den som har förvaltare inte fick meddelas tillstånd att inneha skjutvapen utan att förvaltaren samtyckt till innehavet. 
 8 § 
 Paragrafen motsvarar tidigare 2 kap. 2 § vapenlagen. 
 9 § 
 Paragrafen motsvarar tidigare 2 kap. 17 § vapenlagen. Bestämmelsen har endast justerats språkligt. 
 2 kap. Tillstånd att inneha skjutvapen eller ammunition 
 1 § 
 Paragrafen är ny. 
 I stället för att stadga att en tillståndssökande skall ha behov av skjutvapen anges att tillstånd får meddelas endast den som har giltigt skäl att inneha skjutvapen. De olika ändamål som utgör giltiga skäl anges i lagtexten. De angivna ändamålen i andra stycket  
 Norris 
  är en katalog över sådana ändamål för vilka tillstånd även tidigare med- delades. Detsamma gäller fjärde stycket. Någon saklig ändring i denna del är inte avsedd. 
 Utöver de ändamål som preciseras i lagen kan det förekomma vissa mindre vanliga ändamål, vilka inte kan förutses och anges på ett mer generellt sätt men som ändå i vissa fall bör kunna godtas. Som exempel kan nämnas skjutvapen som används av räddningstjänsten för att punktera gasbehållare eller av företag för att utveckla/testa produkter, t.ex. skyddsvästar. Tillstånd för sådana skjutvapen förekom även tidigare, utan direkt lagstöd. Genom bestämmelsen i tredje stycket är förfarandet numera lagreglerat. Kravet på att det skall föreligga synner- liga skäl för tillstånd medför att det bara i rena undantagsfall, då starka skäl härför föreligger, kan bli fråga om att meddela sådant tillstånd. 
 2 § 
 Första stycket motsvarar tidigare 2 kap. 5 § första meningen va- penlagen. Bestämmelsen tar i första hand sikte på att det skall göras en allmän vandelsprövning av sökanden. Emellertid är det inte bara sökan- dens ordentlighet och pålitlighet som kan ha betydelse i sammanhanget. Risk för att vapnet kan komma att missbrukas kan exempelvis också föreligga om sökanden delar bostad med någon som kan tänkas hantera vapnet på ett oriktigt sätt, t.ex. i brottsligt sammanhang. 
 Andra stycket innehåller en bestämmelse om ålderskrav. De bestäm- melser som tidigare fanns var 2 kap. 3 § fjärde stycket vapenförord- ningen jämte Rikspolisstyrelsens föreskrifter. Nu fastslås i lagen att 
  
 288 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 1998:44 
  
 huvudregeln är att en sökande skall ha fyllt 18 år för att erhålla tillstånd till innehav av skjutvapen, utom beträffande start- och signalvapen. Med hänsyn till den strängare syn som anlagts på förekomsten av prydnads- och minnesvapen bör inte personer under 18 år komma i fråga för sådana vapen. Det tidigare undantaget beträffande sådana vapen har därför tagits bort.  Från ålderskravet får undantag göras om det före- ligger särskilda skäl. I sak avses ingen förändring av den praxis som tidigare gällde i detta hänseende. 
 3 § 
 Paragrafen är ny och föranleds främst av att det på marknaden dykt upp skjutvapen som är mindre lämpliga för det ändamål som det avses användas till. Som exempel kan nämnas hagelgevär med militärt utseende och med betydligt sämre precisionsmöjligheter än traditionella hagelgevär. 
 Ett skjutvapen skall alltså vara lämpat för det avsedda ändamålet. Med detta menas att ett skjutvapen som skall användas till jakt skall vara väl lämpat för jaktändamål, såväl i fråga om möjlighet att precisera skotten som utförande och prestanda. Detsamma gäller beträffande skjutvapen för målskytte och skydd. För att tillståndsmyndigheten skall kunna avgöra huruvida ett visst vapen är lämpat för det ändamål som avses bör Rikspolisstyrelsen, gärna i samråd med Statens kriminaltekniska laboratorium, ges möjlighet att meddela föreskrifter i ämnet. 
 4 § 
 Punkten 1 anger rekvisiten för sådan sammanslutning som får ges tillstånd att inneha egna skjutvapen. Vilka dessa sammanslutningar är bestäms, liksom tidigare, av regeringen. Bestämmelsen anger vidare för vilka huvudsakliga ändamål i frågavarande organisationer får meddelas tillstånd. Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 4.10.1 
 Punkterna  
 23 
  motsvarar i huvudsak tidigare 2 kap. 3 § c och d vapenlagen. 
 5 § 
 Paragrafen, som är ny i vapenlagen, anger förutsättningarna för att meddela tillstånd till innehav av skjutvapen för jakt. Motsvarande be- stämmelser fanns i tidigare 2 kap.  
 35 
  §§ vapenförordningen. 
 I första stycket anges att sökanden måste ha avlagt prov som visar att han kan handha vapnet på ett säkert sätt samt att han har goda kunskaper om jakt och viltvård för att kunna erhålla tillstånd till innehav av jaktva- pen. Vad som avses i detta hänseende är, liksom tidigare, den s.k. jägarexamen. Regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer, beslutar om närmare föreskrifter rörande proven, liksom förutsättning- arna för undantag från bestämmelsen. 
  
 SOU 1998:44 
  
 Författningskommentar 
  
 289 
  
 Enligt andra stycket måste sökanden, för att erhålla tillstånd till innehav av ett enhandsvapen för jakt, utöver avlagd jägarexamen dessutom visa att han har särskild användning för enhandsvapen. Be- stämmelser härom fanns i tidigare 2 kap. 5 § vapenförordningen. Rege- ringen beslutar alltjämt om närmare föreskrifter i detta hänseende. 
 I tredje stycket tas tidigare 3 kap. 3 § vapenförordningen, dvs. bestämmelsen om rätt att använda skjutvapen för jaktändamål även till övning eller tävling, in. 
 6 § 
 Paragrafen, som är ny i vapenlagen, anger förutsättningarna för att meddela tillstånd till innehav av skjutvapen för målskytte. Motsvarande bestämmelse fanns i tidigare 2 kap. 3 § vapenförordningen. 
 Enligt första stycket måste sökanden ha varit aktiv medlem i en förening ansluten till någon av de sammanslutningar som avses i 4 §. Regeringen bestämmer de närmare kraven i detta hänseende. 
 Enligt andra stycket krävs vidare, för att erhålla tillstånd till innehav av ett enhandsvapen för målskytte, att sökanden visar prov på särskild skjutskicklighet. I tidigare vapenförordningen angavs att sökanden därvid skulle uppfylla kraven för vissa skyttemärken som olika organisationer har. En sådan bestämmelse är av detaljerad natur och kan svårligen följas upp av regeringen. Regeringen har därför i stället getts möjlighet att bemyndiga Rikspolisstyrelsen att meddela föreskrifter i detta hänseende. 
 Tredje stycket rör helautomatiska skjutvapen. För att erhålla tillstånd till innehav av ett sådant vapen krävs att sökanden är en sammanslutning som godkänts av Försvarsmakten eller aktiv medlem i en sådan sammanslutning. Detta krav är nytt och syftar i förlängningen till att användningen av helautomatiska vapen i civila sammanhang skall upphöra. Slutligen krävs det att sökanden fyllt 20 år och har visat prov på särskild skjutskicklighet. Härmed avses de krav som tidigare gällde enligt 2 kap. 3 § vapenförordningen. Vad som bör gälla beträffande skjutskicklighet bestäms lämpligen i samma ordning som för enhands- vapen. 
 7 § 
 Paragrafen, som är ny i vapenlagen, anger förutsättningarna för att meddela tillstånd till innehav av skjutvapen för skyddsändamål. Vad gäller tjänstevapen finns bestämmelser i tidigare 2 kap. 3 § andra stycket och 5 § 3 vapenförordningen. 
 I första hand tar bestämmelsen sikte på de fall då skjutvapen behövs i tjänsten. Främst avses väktare vid auktoriserade bevakningsföretag och personer med liknande uppdrag. För att tillstånd skall få meddelas måste 
  
 290 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 1998:44 
  
 det föreligga ett oundgängligt behov av skjutvapen för tjänstens utföran- de. Kravet på att det skall föreligga ett oundgängligt behov syftar till att betona att tillståndsmyndigheten skall vara särskilt restriktiv med att meddela tillstånd för skyddsändamål. 
 Vidare stadgas att tillstånd till innehav av skjutvapen kan meddelas även om det annars finns synnerliga skäl. Härmed avses sådana udda fall som tidigare inte reglerats i lagstiftningen (utom såvitt gäller gasvapen, vilka behandlades i tidigare 2 kap. 5 § 3 vapenförordningen), exempel- vis en befälhavare på ett fartyg som behöver skjutvapen för skydd vid utlandstrafik eller en nordpolsfarare som behöver skjutvapen för skydd mot vilda djur. Även gasvapen faller naturligtvis under bestämmelsen, vilket innebär att t.ex. ett hotat brottsoffer som behöver tårgasspray för personligt skydd kan få tillstånd att inneha ett sådant om det föreligger synnerliga skäl. 
 Slutligen tas även tidigare 3 kap. 3 § vapenförordningen, dvs. bestämmelsen om rätt att använda skjutvapen för skyddsändamål även till övning eller tävling, in i paragrafen. 
 8 § 
 Paragrafen är delvis ny. 
 Första meningen innehåller en bestämmelse om ovillkorlig tidsbe- gränsning i fråga om tillstånd till innehav av skjutvapen för målskytte eller skydd samt enhandsvapen för jakt. Tillstånden skall begränsas till att gälla i högst fem år. Detta är en nyhet i förhållande till tidigare bestämmelser. Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 4.10.2. 
 Andra meningen motsvarar tidigare 2 kap. 5 § tredje meningen vapenlagen. 
 9 § 
 Paragrafen, som i huvudsak är ny, anger förutsättningarna för att meddela tillstånd till innehav av skjutvapen för samlingsändamål. Bestämmelsen innebär att Rikspolisstyrelsens tidigare allmänna råd, som innebar att endast ett samlingsområde som är klart definierat och avgränsat kan godtas, upphöjs till lag. 
 Andra meningen motsvarar tidigare 2 kap. 4 § andra meningen vapenlagen. 
 10 § 
 Paragrafen, som är ny, anger förutsättningarna för att meddela tillstånd till innehav av skjutvapen med huvudsakligt prydnadsvärde eller särskilt affektionsvärde. Bestämmelsen innebär en väsentlig skärpning i förhållande till tidigare lagstiftning och praxis så till vida att dels det måste föreligga särskilda skäl för innehavet, dels att vapnet måste göras varaktigt obrukbart. Slutligen skall stor restriktivitet iakttas i fråga om antalet vapen som får innehas för detta ändamål. Vad som avses med 
  
 SOU 1998:44 
  
 Författningskommentar 
  
 291 
  
 särskilda skäl och stor restriktivitet i fråga om antalet vapen anges närmare i avsnitt 4.10.6. 
 11 § 
 Paragrafen, som är ny, anger att tillstånd för ett s.k. udda ändamål bör få meddelas endast efter yttrande från Rikspolisstyrelsen. Den rekom- mendation i tillståndsärendet som ges i yttrandet bör därvid i normalfal- let vara tungt vägande och bör endast frångås om andra omständigheter talar starkt häremot. 
 Att det dessutom måste föreligga synnerliga skäl för att tillstånd skall få meddelas framgår av 1 §. 
 12 § 
 Paragrafen motsvarar tidigare 4 kap. 1 § första meningen vapenlagen. 
 13 § 
 Paragrafen motsvarar tidigare 2 kap. 8 § vapenlagen och har i huvudsak endast justerats språkligt. 
 I den tidigare bestämmelsen angavs att den som har tillstånd eller rätt att inneha skjutvapen osv. Den som har tillstånd har emellertid också rätt att inneha sådant skjutvapen som tillståndet avser. Det räcker därför med att i paragrafen ange det senare, dvs. rätt att inneha skjutvapen. Vidare har enskilda personer samt sådana sammanslutningar och huvudmän för museer ersatts med den. 
 14 § 
 Paragrafen motsvarar tidigare 2 kap. 9 § vapenlagen och har endast justerats språkligt. 
 Liksom i föregående paragraf har tillstånd eller strukits. I andra meningen har syftningsfelet ammunition överlåts genom ombud ändrats till ammunition förvärvas genom ombud. I sak avses ingen förändring. 
 15 § 
 Paragrafen motsvarar tidigare 8 kap. 1 § vapenlagen och har endast justerats språkligt. I sak avses ingen förändring. 
 3 kap. Handel med skjutvapen 
 1 § 
 Första stycket motsvarar tidigare 2 kap. 10 § första stycket vapenlagen. Det tidigare rekvisitet att sökanden skall ha rätt att driva handel i allmänhet fyller dock ingen självständig funktion. Det har därför strukits ur lagtexten. 
  
 292 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 1998:44 
  
 Andra stycket är hämtat från tidigare 5 kap. 3 § första meningen vapenförordningen, dvs. att en juridisk person som driver vapenhandel skall ha en godkänd föreståndare för rörelsen. Vad som sagts om personliga förutsättningar för en vapenhandlare skall därvid gälla föreståndare. Någon förändring i sak är inte avsedd. 
 2 § 
 Första stycket har sin motsvarighet i tidigare 2 kap. 10 § andra stycket. Nytt är att det i lagen anges att tillstånd alltid skall begränsas till att avse vissa typer av skjutvapen och ett visst antal som får innehas samtidigt, vilket tidigare framgick av vapenförordningen. 
 Andra stycket har sin motsvarighet i tidigare 4 kap. 3 § första meningen vapenlagen. 
 3 § 
 Paragrafen, som är ny, anger förutsättningarna för att meddela någon tillstånd att i näringsverksamhet ta emot skjutvapen för reparation, översyn, ändring eller skrotning. I likhet med bestämmelserna rörande vapenhandlare skall sökanden dels ha de kunskaper som behövs för att verksamheten skall kunna bedrivas på ett seriöst och godtagbart sätt, dels vara ordentlig och pålitlig. Ledning kan hämtas från de tidigare be- stämmelserna rörande vapenhandlare. 
 4 § 
 Paragrafen är ny i vapenlagen men motsvarar tidigare 5 kap. 11 § vapenförordningen. 
 4 kap. Införsel av skjutvapen eller ammunition 
 1 § 
 Paragrafen motsvarar tidigare 2 kap. 11 § vapenlagen. 
 2 § 
 Paragrafen motsvarar tidigare 2 kap. 15 § vapenlagen. 
 3 § 
 Paragrafen motsvarar tidigare 2 kap. 16 § vapenlagen. 
 5 kap. Utlåning av skjutvapen 
 1 § 
 Paragrafen rör utlåning av skjutvapen under uppsikt och är hämtad från olika stadganden i tidigare 3 kap. vapenlagen. I sak avses ingen 
  
 SOU 1998:44 
  
 Författningskommentar 
  
 293 
  
 förändring. 
 2 § 
 Paragrafen är ny. 
 Nytt är att den som självständigt lånar ett skjutvapen själv måste ha rätt att inneha ett motsvarande vapen. Detta har tidigare gällt endast be- träffande enhandsvapen och helautomatiska skjutvapen. Bestämmelsen innebär således att endast den vars lämplighet prövats av polismyndig- heten får lov att självständigt inneha skjutvapen. 
 Vidare har  
 tvåveckors-regeln, 
  som fanns i tidigare 3 kap. 1 § vapenlagen, tagits bort. I stället gäller att skjutvapen endast får lånas ut tillfälligt och för ett bestämt ändamål.  
 Tillfällighets-rekvisitet 
  gör be- stämmelsen mer flexibel, jämfört med dagens bestämmelse. Kravet på att lånet endast får vara tillfälligt bör dock tolkas snävt. I normalfallet bör endast lån som varar i en till två veckor godtas. Att låna ut samma vapen till en person vid flera tillfällen i tät följd bör vidare vara uteslutet. Kravet på att lånet skall ske för ett visst ändamål inskränker ytterligare bestämmelsen. Med  
 ändamåls-rekvisitet 
  avses inte att ett skjutvapen lånas ut för jakt eller målskytte, utan att låneändamålet vid varje lånetillfälle närmare skall preciseras, till exempel jakt i Jämtland under vecka 36 år 1998 eller pistolskyttetävling i Göteborg den 6 oktober 1999. 
 Enligt andra stycket gäller att anmälan om utlåningen skall ske till polismyndigheten före varje utlåningstillfälle om utlåningen är avsedd att vara i mer än fem dagar. Detta är inte bara viktigt ur kontrollsyn- punkt utan är också av väsentlig betydelse för polisen i dess operativa verksamhet. 
 Tredje stycket anger att start- och signalvapen undantas från bestäm- melserna i fråga, liksom var fallet i tidigare vapenlag. 
 Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 9.6.3. 
 3 § 
 Paragrafen motsvarar tidigare 3 kap. 3 § vapenlagen. 
 4 § 
 Första stycket anger att ett vapen endast får lånas ut för samma ändamål som långivarens tillstånd avser. Bestämmelsen är hämtad från tidigare 3 kap. 1 § vapenlagen. 
 Andra stycket motsvarar tidigare 3 kap. 2 § vapenlagen men har justerats språkligt för att täcka även sådana fall då det kan finnas risk för att någon i låntagarens omgivning kan komma att missbruka vapnet. 
 5 § 
 Paragrafen motsvarar tidigare 3 kap. 6 § vapenlagen. 
  
 294 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 1998:44 
  
 6 § 
 Paragrafen motsvarar tidigare 3 kap. 7 § vapenlagen. 
 7 § 
 Paragrafen motsvarar tidigare 3 kap. 8 § vapenlagen. 
 8 § 
 Paragrafen är ny i utlåningskapitlet, men har sin motsvarighet i tidigare 4 kap. 3 § andra meningen vapenlagen. 
 Andra stycket är dock nytt och innebär en anmälningsskyldighet mot- svarande den som gäller vid utlåning som avses vara i mer än fem dagar. 
 6 kap. Förvaring av skjutvapen och ammunition 
 1 § 
 Paragrafen, som är ny, innebär en skärpning av de generella förvar- ingsbestämmelserna. 
 Skjutvapen skall hädanefter alltid förvaras i säkerhetsskåp eller lika säkert förvaringsutrymme. Med det sistnämnda menas att förvar- ingsutrymmet minst skall utgöra ett likvärdigt alternativ till ett godkänt säkerhetsskåp. Som exempel kan nämnas egenhändigt konstruerat säkerhetsskåp eller kassun. Delad förvaring av skjutvapen är således inte längre ett godtaget förvaringsalternativ. 
 I andra stycket anges vissa undantag från det generella förvar- ingskravet, nämligen beträffande sådana skjutvapen m.m. som allmänt sett betraktas som mindre farliga. Sådana skjutvapen m.m. skall dock förvaras på ett sådant sätt att det inte finns risk för att någon obehörig kommer åt dem, vilket innebär att tidigare förvaringsplats alltjämt gäller i dessa fall. Detsamma gäller beträffande ammunition. 
 2 § 
 Paragrafen motsvarar i stort tidigare 5 kap. 1 § vapenlagen, dock med förtydligandet att egendomen skall hållas under uppsikt i samband med användning av och förflyttning med egendomen. När skjutvapen och ammunition inte används eller förflyttas skall de nämligen förvaras i enlighet med första paragrafen. 
 3 § 
 Paragrafen, som är ny, anger förutsättningarna för förvaring av skjutvapen hos annan. 
 Bestämmelsen innebär en viss uppluckring av de tidigare bestämmel- serna i det att större möjlighet att förvara sina skjutvapen hos annan erbjuds. För att få förvara sina skjutvapen hos annan krävs dock att 
  
 SOU 1998:44 
  
 Författningskommentar 
  
 295 
  
 innehavaren inte själv kan ta hand om sina skjutvapen eller det annars föreligger särskilda skäl. Huvudregeln är således alltjämt att en vapenin- nehavare själv skall ta hand om och ansvara för sina skjutvapen. För att få förvara skjutvapen hos annan krävs vidare tillstånd. Därvid skall polismyndigheten pröva om det är lämpligt att vapnen förvaras hos en viss person. Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 10.7.5. 
 4 § 
 Paragrafen motsvarar tidigare 5 kap. 4 § vapenlagen. 
 Med transport avses all transport av skjutvapen som inte utgör en sådan förflyttning som regleras i 2 §. 
 5 § 
 Första stycket motsvaras av tidigare 2 kap. 5 § tredje meningen, 2 kap. 10 § andra stycket tredje meningen och 5 kap. 5 § vapenlagen. 
 Andra stycket är nytt och innebär att den som meddelats särskild förvaringsföreskrift är skyldig att tillåta inspektion av förvaringen. Sådan inspektion får utföras av tillståndsmyndigheten eller annan person som särskilt förordnats för detta ändamål. Inspektionen skall föregås av en underrättelse i god tid före förrättningen. Regeringen meddelar närmare föreskrifter om verkställigheten av en inspektion. Inspektioner bör i princip endast genomföras som stickprovskontroller eller på före- kommen anledning. Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 10.7.6. 
 7 kap. Återkallelse av tillstånd, omhändertagande av vapen och ammunition m.m. 
 1 § 
 Paragrafen ersätter tidigare 6 kap. 1 och 2 §§ vapenlagen. 
 Grunderna för återkallelse enligt tidigare 1 § a och b är specialfall av grunden i 1 § c. De användes relativt sällan och utgår eftersom återkallelse i dessa fall kan ske med stöd av grunden i 1 § c. 
 Den tidigare bestämmelsen om återkallelse av ammunitionstillstånd i 2 § tog i stort upp samma grunder som bestämmelsen om återkallelse av vapentillstånd gjorde. Största skillnaden bestod i att ammunitionsbe- stämmelsen inte angav att tillstånd att föra in ammunition till Sverige fick återkallas. Med den föreslagna sammanslagningen av bestämmel- serna är det möjligt att återkalla också ett införseltillstånd för ammuni- tion om förutsättningar härför föreligger. 
 Slutligen stadgas att återkallelse av tillstånd  
 skall  
 ske om förutsätt- ningarna för detta föreligger. Med denna lydelse inskärps vikten av polismyndighetens kontroll över vapeninnehavarna samt att endast lämpliga och skötsamma personer skall inneha skjutvapen. 
  
 296 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 1998:44 
  
 2 § 
 Första stycket motsvarar tidigare 6 kap. 3 § vapenlagen. 
 Andra stycket är nytt och föranleds av att det i 3 kap. 1 § fastslagits att en juridisk person som driver vapenhandel skall ha en av tillstånds- myndigheten godkänd föreståndare. Brister den godkände föreståndaren i de personliga förutsättningar som utgör grunden för godkännandet bör detta återkallas. 
 Slutligen stadgas, liksom i förra paragrafen, att tillståndet skall återkallas om förutsättningarna för det föreligger. 
 3 § 
 Paragrafen motsvarar tidigare 6 kap. 4 § första stycket vapenlagen, med den förändringen att ett skjutvapen med tillhörande ammunition  
 skall  
 omhändertas om förutsättningarna för detta föreligger. 
 4 § 
 Paragrafen motsvarar tidigare 6 kap. 5 § vapenlagen. 
 5 § 
 Paragrafen är ny i vapenlagen, men motsvarar vad som gällde enligt tidigare 12 kap. 5 § vapenförordningen. Bestämmelsen bör finnas i lagen eftersom den innefattar en rätt att omhänderta egendom. 
 6 § 
 Första stycket motsvarar tidigare 6 kap. 4 § andra stycket vapenlagen. Andra stycket är nytt i vapenlagen, men motsvarar vad som gällde enligt tidigare 12 kap. 6 § vapenförordningen. Bestämmelsen är 
 föranledd av att 5 § införts i vapenlagen. 
 7 § 
 Första stycket motsvarar tidigare 6 kap. 6 § vapenlagen. 
 Andra stycket är nytt och innebär en utvidgad anmälningsskyldighet för läkare till att även omfatta patienter i öppenvård. Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 11.6.5. 
 8 kap. Inlösen 
 Kapitlet motsvaras i sin helhet av tidigare 7 kap. vapenlagen. 
  
 SOU 1998:44 
  
 Författningskommentar 
  
 297 
  
 9 kap. Förbud mot vapen på allmän plats 
 Kapitlet är nytt i vapenlagen, men motsvarar tidigare  
 12 
  §§ lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål, med de tillägg som utredningen föreslog i sitt förra betänkande Förbud mot vapen på allmän plats m.m. (SOU 1996:50). 
 10 kap. Straff och förverkande 
 1 § 
 Paragrafen motsvarar i huvudsak tidigare 9 kap. 1 § vapenlagen. Bestämmelsen har dock kompletterats med stadgandet i tidigare 9 kap. 2 § f, nämligen straffansvaret för den som driver handel med skjutvapen utan erforderligt tillstånd. Ett sådant brott bedöms således numera som vapenbrott, vars straffskala är strängare. 
 2 § 
 Paragrafen är ny i vapenlagen, men motsvarar straffbestämmelsen i tidigare lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål, med det tillägg som utredningen föreslog i sitt förra be- tänkande Förbud mot vapen på allmän plats m.m., SOU 1996:50. 
 3 § 
  
 a) 
  
 Bestämmelsen motsvarar tidigare 9 kap. 2 § a. 
  
 b) 
  
 Bestämmelsen är ny och medför straffansvar för brott mot 1 kap. 6 § c. 
  
 c) 
  
 Bestämmelsen är ny och medför straffansvar för brott mot 5 kap. 8 
  
 §. 
  
 d) 
  
 Bestämmelsen är ny och medför straffansvar för brott mot bestäm- melserna i 6 kap. eller mot föreskrift som meddelats med stöd av 6 kap. 5 §. 
  
 e) 
  
 Bestämmelsen motsvarar tidigare 9 kap. 2 § d vapenlagen. 
  
 f) 
  
 Bestämmelsen motsvarar tidigare 9 kap. 2 § e vapenlagen. 
  
 g) 
  
 Bestämmelsen motsvarar tidigare 9 kap. 2 § g vapenlagen. 
  
 4 § 
 Paragrafen är ny och medför straffansvar för brott mot 5 kap. 2 § andra stycket och 8 § andra stycket samt för brott mot föreskrift som medde- lats med stöd av 12 kap. 1 § i. 
 5 § 
 Paragrafen är ny, men har haft en tidigare motsvarighet i lagen (1993:206) om ansvarsfrihet vid olaga vapeninnehav. 
  
 298 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 1998:44 
  
 Bestämmelsen, som innebär en permanent vapenamnesti, behandlas närmare i avsnitt 14.4. Det kan dock påpekas särskilt att kravet på att överlämnandet skall vara frivilligt utesluter alla fall då någon överläm- nar ett vapen inför en nära förestående upptäcktsrisk, t.ex. i samband med kroppsvisitation. 
 6 § 
 Paragrafen, som är ny, har haft en tidigare motsvarighet i lagen (1993:206) om ansvarsfrihet vid olaga vapeninnehav. Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 14.4. 
 7 § 
 Paragrafen motsvarar tidigare 9 kap 4 § vapenlagen. 
 8 § 
 Paragrafen motsvarar tidigare 9 kap. 5 § vapenlagen, med tillägg av möjligheten att förverka sådana vapen som varit föremål för brott enligt 9 kap. 2 §. 
 9 § 
 Paragrafen motsvarar tidigare 9 kap. 6 § vapenlagen. 
 11 kap. Överklagande 
 Kapitlet motsvarar tidigare 10 kap. vapenlagen. 
 12 kap. Bemyndiganden 
 1 § 
  
 a) 
  
 Bestämmelsen är ny och föranleds av att de tidigare bestämmelserna i 1 kap. om undantag från lagens tillämpningsområde flyttats till vapenförordningen. 
  
 b) 
  
 Bestämmelsen motsvarar tidigare 11 kap. 1 § b vapenlagen. 
  
 c) 
  
 Bestämmelsen motsvarar tidigare 11 kap. 1 § c vapenlagen. 
  
 d) 
  
 Bestämmelsen motsvarar tidigare 11 kap. 1 § d vapenlagen. 
  
 e) 
  
 Bestämmelsen är ny och ger regeringen möjlighet att exempelvis bestämma hur många vapen som skall ingå i den s.k. vapengarderoben. 
  
 f) 
  
 Bestämmelsen är ny och har tillkommit på grund av att vissa be- stämmelser i tidigare vapenlag har överförts till vapenförordningen. 
  
 g) 
  
 Bestämmelsen är ny och föranleds av att utredningen anser att ett uttalat bemyndigande härom bör finnas, i vart fall numera eftersom en bestämmelse om omhändertagande av vapen i hithörande situationer har överförts från vapenförordningen till vapenlagen. 
  
 SOU 1998:44 
  
 Författningskommentar 
  
 299 
  
 h) 
  
 Bestämmelsen motsvarar tidigare 11 kap. 1 § e vapenlagen. 
  
 i) 
  
 Bestämmelsen motsvarar tidigare 11 kap. 1 § f vapenlagen. 
  
 j) 
  
 Bestämmelsen är ny. Bemyndigandet kan bli aktuellt att utnyttja med hänsyn till  
  
 Schengen-samarbetet. 
  
 2 § 
  
 a) 
  
 Bestämmelsen motsvarar tidigare 11 kap. 2 § a vapenlagen. 
  
 b) 
  
 Bestämmelsen är ny och föranleds av att det på marknaden före- kommer skjutvapen som inte är lämpliga för det ändamål de används för. 
  
 c) 
  
 Bestämmelsen motsvarar tidigare 11 kap. 2 § b vapenlagen. 
  
 d) 
  
 Bestämmelsen är delvis ny. En motsvarighet finns i tidigare 11 kap. 2 § c som har utsträckts till att gälla även beträffande den som i närings- verksamhet tar emot skjutvapen för reparation m.m. 
  
 e) 
  
 Bestämmelsen motsvarar tidigare 11 kap. 2 § d vapenlagen. 
  
 f) 
  
 Bestämmelsen är delvis ny i det att den utvidgar rätten att meddela föreskrifter i fråga om förvaring och transport av skjutvapen och ammunition. 
  
 g) 
  
 Bestämmelsen motsvarar tidigare 11 kap. 2 § f vapenlagen. 
  
 h) 
  
 Bestämmelsen motsvarar tidigare 11 kap. 2 § g vapenlagen. 
  
 i) 
  
 Bestämmelsen motsvarar tidigare 11 kap. 2 § h vapenlagen. 
  
 j) 
  
 Bestämmelsen motsvarar tidigare 11 kap. 2 § i vapenlagen. 
  
 3 § 
 Paragrafen motsvarar tidigare 11 kap. 3 vapenlagen. 
  
 300 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 1998:44 
  
 SOU 1998:44 
  
 Bilaga 1 
  
 301 
  
 Kommittédirektiv 
  
 En översyn av vapenlagstiftningen med 
  
 Dir. 
  
 syftet att förebygga våldsbrott 
  
 1995:39 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 30 mars 1995 
 Sammanfattning av uppdraget 
 En särskild utredare skall göra en genomgripande översyn av vapenlagstiftningen med inriktning på att förebygga vålds- brott.Utredningsuppdraget ingår som ett led i en bred satsning mot våldet i samhället där ett av målen är att skapa ett samhälle där endast legal hantering av vapen förekommer. I översynen skall ingå dels en utvärdering av de ändringar i vapenlagen (1973:1176) som företogs på förslag av 1987 års vapenutred- ning, bl.a. vad gäller förvaringen av skjutvapen, dels en ut- värdering av lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål. Utredaren skall därutöver på en rad olika punkter överväga om lagstiftningen om skjutvapen, knivar och andra farliga föremål i tillräcklig grad är ägnad att före- bygga att vapen eller vapenliknande föremål kommer till användning vid våldsbrott. 
 Utredaren skall på de områden där det behövs lägga fram förslag till lagändringar. Vidare skall utredaren bl.a. överväga om arbetsmetoderna för att efterforska olovligt innehav av skjutvapen, knivar och andra föremål kan förbättras. Utredaren skall dessutom bedöma möjligheterna till ett utökat inter- nationellt samarbete mot illegal spridning av skjutvapen, sär- skilt inom Europeiska unionen. 
  
 302  
 Bilaga 1 
  
 SOU 1998:44 
  
 Bakgrund 
 Vapenlagen (1973:1176) innehåller föreskrifter om enskildas och organisationers m.fl. befattning med vapen och ammu- nition. Den är inte tillämplig på staten. Lagen kompletteras av vapenförordningen (1974:123, omtryckt 1991:1257) och av föreskrifter och allmänna råd som utfärdas av Rikspolis- styrelsen. Vad gäller tillverkning och utförsel av vissa skjut- vapen och viss ammunition finns bestämmelser i lagen (1992:1300) om krigsmateriel. Regler om hantering – bl.a. handladdning – av ammunition finns i lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor. 
 Utanför vapenlagen faller bl.a. knivar, andra stick- och skärvapen samt andra föremål som, utan att vara skjutvapen, är ägnade att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa. Bestämmelser om sådana föremål finns i lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål (nedan knivförbudslagen) och, såvitt avser införsel, i förordningen (1990:415) om tillstånd till införsel av vissa farliga föremål. 
 Vapenlagen har ändrats vid åtskilliga tillfällen sedan den trädde i kraft 1974. Den senaste övergripande genomgången av vapenlagen i materiellt hänseende företogs av 1987 års vapenutredning, som lade fram sitt slutbetänkande 1989 (SOU 1989:44). Utredningens förslag ledde bl.a. till att bestämmel- serna om förvärv och innehav av ammunition skärptes, att det ställdes högre krav på förvaringen av vapen och ammunition samt att reglerna om återkallelse av vapentillstånd förtydligades och i viss mån skärptes. Huvuddelen av de nya bestämmelserna trädde i kraft den 1 juli 1992 (prop. 1990/91:130, bet. 1990/91:JuU33, rskr. 1990/91:300, SFS 1991:1181). 
 Knivförbudslagen tillkom på grundval av ett delbetänkande från 1987 års vapenutredning och trädde i kraft den 1 juni 1988 (prop. 1997/88:98, bet. 1987/88:JuU40, rskr. 1987/88:254). Lagens tillämpningsområde utvidgades sedermera med verkan fr.o.m. den 1 juli 1990 (prop. 1989/90:129, bet. 1989/90:JuU35, rskr. 1989/90:287, SFS 1990:413). I samband därmed uttalade justitieutskottet att man förutsatte att en utvärdering av lagen skulle komma att företas av regeringen (a. bet. s. 11 ff.). En 
  
 SOU 1998:44 
  
 Bilaga 1 
  
 303 
  
 sådan utvärdering har påbörjats inom Justitiedepartementet, men har ännu inte slutförts. 
 I början av 1993 tillsattes en ny utredning, Vapenlags- utredningen, med uppgift att dels göra en språklig och syste- matisk översyn av vapenlagen, dels föreslå sådana ändringar av lagstiftningen som föranleds av ett inträde i Europeiska unionen och dels ta upp vissa andra frågor. Det var emellertid inte utredningens primära uppgift att överväga åtgärder mot illegal hantering av vapen och ammunition. Utredningen lade fram sitt betänkande Vapenlagen och EG (SOU 1994:4) i januari 1994. Betänkandet har remissbehandlats och bereds för närvarande inom Justitiedepartementet. Avsikten är att inom kort avlämna en lagrådsremiss på grundval av betänkandet. 
 Under tiden juni – september 1993 genomfördes en så kallad vapenamnesti i enlighet med lagen (1993:206) om ansvarsfrihet vid olaga vapeninnehav. Den som olovligen innehade ett tillståndspliktigt vapen kunde under perioden lämna in detta till polismyndigheten utan att riskera att drabbas av påföljd för innehavet. Young ledde till att över 17 000 vapen och vapendelar samt ungefär 15 ton ammunition lämnades in. 
 Samtidigt som amnestiperioden inleddes den 1 juli 1993 skärptes också straffet för olaga vapeninnehav och olovlig överlåtelse av vapen genom att en särskild straffskala för grovt brott infördes (prop. 1992/93:141, bet. 1992/93:Hernandez, rskr. 1992/93:220, SFS 1993:208). 
 Rikspolisstyrelsen tillsatte under hösten 1992 en projektgrupp för att utreda den illegala vapenmarknaden. Syftet härmed var att få en samlad bild av vilka åtgärder polisväsendet m.fl. måste vidta för att motverka en fortsatt illegal spridning av skjutvapen i samhället. Projektgruppen har redovisat sitt arbete i rapporten Illegala vapen (RPS rapport 1995:2). Denna innehåller en rad förslag till åtgärder, bl.a. om registrering av skjutvapen, rutiner vid införsel av skjutvapen samt prövotid för den som för första gången ansöker om tillstånd till innehav av vapen. Projektgruppen har dock inte utarbetat några förslag till ny författningstext. 
  
 304  
 Bilaga 1 
  
 SOU 1998:44 
  
 Behovet av en översyn 
 Våldet har blivit grövre 
 Våldet i samhället har under senare år blivit grövre, bl.a. har ett antal mycket allvarliga brott förövats med användande av skjutvapen. Vidare har det blivit allt vanligare att ungdomar beväpnar sig med knivar och andra farliga föremål. Det förekommer också i ökad utsträckning att tungt kriminellt belastade personer innehar skjutvapen utan tillstånd. 
 Åtgärder mot olovligt innehav av vapen är av central betydelse inom ramen för en bred satsning mot våldet i sam- hället. Tillgång till vapen utgör många gånger en förutsättning för att grova brott, exempelvis rån mot penninginrättningar, skall komma till stånd. Förekomsten av vapen innebär också att olika våldssituationer i samhället riskerar att drabba fler individer och få allvarligare konsekvenser än annars. Extrema exempel på detta är de mycket allvarliga våldsbrott som begicks förra året i Falun respektive utanför restaurangen Sture- compagniet i Stockholm. Åtgärder för att förhindra olovlig tillgång till vapen måste sättas in på flera plan. Målet skall vara att skapa ett samhälle där endast legal hantering av vapen och ammunition förekommer. 
 Illegal spridning och illegalt innehav av skjutvapen måste förhindras 
 Överlåtelse av skjutvapen till personer som saknar rätt att inneha sådana och olaga innehav av skjutvapen måste mot- verkas. Risken är uppenbar att sådana vapen förr eller senare kommer att användas på ett sätt som leder till att människor skadas allvarligt. Att skjutvapen finns lätt tillgängliga kan också leda till en allmän upptrappning av våldet i samhället. Det måste därför göras alldeles klart att all hantering av skjutvapen måste ske enligt de bestämmelser som uppställts i lag och annan författning. Den som bryter mot dessa bestämmelser skall därför kunna vänta sig en kraftig reaktion 
  
 SOU 1998:44 
  
 Bilaga 1 
  
 305 
  
 från samhällets sida. En jämförelse kan göras med samhällets insatser och reaktioner mot överlåtelse av narkotika. 
 Ett steg på vägen mot en sådan ordning har tagits genom införandet av en särskild straffskala för olaga vapeninnehav respektive olovlig överlåtelse av vapen i det fall brottet är grovt. För att uppnå regeringens mål - ett samhälle där endast legal hantering av skjutvapen och ammunition förekommer - kan det emellertid finnas skäl att överväga om ytterligare straffskärpningar är påkallade. 
 Att enbart genomföra straffskärpningar är emellertid inte tillräckligt; den som är beredd att utföra rån och andra allvarliga brott med vapen är naturligtvis också beredd att bryta mot vapenlagen, även om straffet för detta brott skulle skärpas utöver vad som redan skett. Åtgärder måste därför även sättas 
 in för att säkerställa kontrollen av de lagliga skjutvapen som finns i samhället, så att dessa inte hamnar i orätta händer. Vidare måste övervägas om metoderna för att efterforska vapen som innehas illegalt kan förbättras. Det är också nödvändigt att överväga hur illegal införsel av vapen från andra länder skall kunna förhindras. 
 Huvuddelen av de skjutvapen som illegalt cirkulerar i Sverige har åtkommits genom stölder hos privatpersoner. Det är därför angeläget att försöka minska antalet sådana stölder. Detta kan ske bl.a. genom krav på säker förvaring av skjut- vapen, kontroll av att reglerna om förvaring följs och genom att se till att tillstånd i det enskilda fallet inte beviljas för fler vapen än det finns behov av. De skärpningar av vapenlag- stiftningen i dessa avseenden som infördes på förslag från 1987 års vapenutredning har snart varit i kraft i tre år. Tiden får nu anses vara mogen att göra en utvärdering av dessa åtgärder. I det sammanhanget finns det anledning att även ta upp bestämmelserna om förvärv och innehav av ammunition, vilka också skärptes på förslag av 1987 års vapenutredning, samt bestämmelserna om återkallelse av tillstånd enligt vapenlagen. 
 Rikspolisstyrelsen har i sin rapport om illegala vapen belyst ett flertal frågor av betydelse för kontrollen av skjutvapen i samhället samt lagt fram förslag till åtgärder för att förbättra 
  
 306  
 Bilaga 1 
  
 SOU 1998:44 
  
 denna kontroll. Dessa förslag bör, såvitt avser skjutvapen som hör under vapenlagstiftningen, följas upp och förslag till författningsändringar utarbetas i den utsträckning som detta behövs. 
 Inträdet i Europeiska unionen medför en ökad rörlighet av personer och varor över g*ränserna. Detta innebär i sig en ökad risk för olovlig införsel av vapen från andra medlemsstater. 
 Samtidigt erbjuder emellertid medlemskapet nya möjligheter att genom informationsutbyte och på annat sätt samarbeta internationellt för att motverka sådana risker. Det kan finnas anledning att överväga hur Sverige i ett längre perspektiv bör agera för att inom ramen för ett sådant samarbete kunna medverka till en bättre kontroll av spridningen av vapen inom unionen. 
 Reglerna om handel med skjutvapen och om automatiska skjutvapen bör ses över 
 En fråga som har uppmärksammats i såväl Rikspolisstyrelsens rapport som i andra sammanhang är förutsättningarna för att få bedriva handel med skjutvapen och kontrollen av sådan verksamhet. Ett relativt stort antal personer har tillstånd till sådan verksamhet. Det har bl.a. ifrågasatts om kontrollen av vapenhandlares import av skjutvapen är tillräcklig. En annan fråga som bör uppmärksammas är om kraven på säker förvaring av skjutvapen hos vapenhandlare är tillräckligt högt ställda. Många vapenhandlare har tillstånd att bedriva handel även med automatiska skjutvapen. Med hänsyn till den restriktivitet som bör gälla för beviljande av tillstånd till innehav av sådana vapen och den begränsning av marknaden som följer därav, kan det ifrågasättas om generella tillstånd till handel med automatiska skjutvapen alls bör beviljas. 
 Automatiska skjutvapen upptas i EG:s skjutvapendirektiv (91/477/EEG) under den kategori av vapen som skall vara förbjudna. Tillstånd till förvärv och innehav av sådana vapen får endast beviljas i särskilda fall. Vapenlagsutredningen har inte föreslagit någon ändring av gällande regler på området med 
  
 SOU 1998:44 
  
 Bilaga 1 
  
 307 
  
 hänsyn till att det enligt bestämmelsen i 9 § tredje stycket vapenlagen krävs synnerliga skäl för att bevilja tillstånd till innehav av helautomatiska skjutvapen. Det finns anledning att studera hur denna bestämmelse tillämpas i praktiken, bl.a. mot bakgrund av utvecklingen av nya grenar inom sportskyttet, samt att jämföra med tillämpningen i övriga stater inom den Europeiska unionen. Endast genom en sådan kartläggning är det möjligt att bedöma om Sverige lever upp till bestämmelsen i vapendirektivet. 
 Det bör inte vara tillåtet att medföra skjutvapen på allmän plats 
 Det finns i dag inget direkt förbud mot att medföra skjutvapen på allmän plats, motsvarande det förbud som gäller för knivar och andra farliga föremål. I detta avseende framstår lag- stiftningen som inkonsekvent. Visserligen finns särskilda bestämmelser om förvaring av skjutvapen, som kan vara tillämpliga i sammanhanget, samt möjligheter till återkallelse av tillstånd till innehav vid ett oaktsamt handhavande. Det skulle emellertid - inte minst från pedagogisk synpunkt - vara en fördel om det i lagstiftningen fanns ett klart och tydligt förbud även mot att medföra skjutvapen till allmän plats när detta inte på grund av särskilda omständigheter kan anses befogat. 
 Utvärderingen av knivförbudet bör slutföras 
 Förekomsten av knivar och liknande vapen bland ungdomar gör det angeläget att den påbörjade utvärderingen av lagen om förbud mot knivar och andra farliga föremål slutförs. En sådan utvärdering bör ske med utgångspunkt i justitieutskottets uttalanden i samband med att lagens tillämpningsområde utvidgades. Det kan emellertid finnas skäl att också överväga andra frågor. 
  
 308  
 Bilaga 1 
  
 SOU 1998:44 
  
 Förbudet mot att inneha knivar och andra farliga föremål gäller i dag endast på allmän inte förbudet bör utsträckas också till vissa andra platser dit allmänheten kan ha tillträde men som inte räknas som allmän plats, exempelvis vissa myndigheters lokaler. 
 En annan viktig fråga är om avgränsningen av de föremål som omfattas av förbud mot saluhållande och åldersgräns för överlåtelse enligt lagen är lämpligt avvägd. Det har bl.a. ifrågasatts om inte fler typer av knivar än springknivar och springstiletter bör omfattas av sådana restriktioner. 
 En reglering av tillhandahållandet av vapenattrapper bör övervägas på nytt 
 1987 års vapenutredning lade i sitt slutbetänkande (SOU 1989:44) fram ett förslag till  
 införsel-, 
  saluhållnings- och över- låtelseförbud för vapenattrapper. Utredningen motiverade förslaget bl.a. med att sådana attrapper utgör en uppenbar fara i brottssammanhang. Förslaget kritiserades av remissinstanserna och ledde inte till lagstiftning (jfr. prop. 1990/91:130 s. 52 f.). 
 Under det senaste året har en ny typ av luft- eller gasdrivna enhandsvapen, s.k. soft air guns, börjat marknadsföras. Dessa är avsedda för målskytte med ett slags plastkula och har en relativt ringa effekt. Till det yttre är de emellertid mycket lika ordinära handeldvapen. Detta har bl.a. lett till incidenter, där polis har uppfattat vapnen såsom ett allvarligt hot och stått i begrepp att använda sina tjänstevapen i nödvärn. Risken för att denna vapentyp skall komma att användas vid rån är också stor. 
 Förekomsten av s.k. soft air guns ger anledning att på nytt överväga om någon form av reglering av tillhandahållandet av vapenattrapper bör införas. 
 Polisens kontrollmöjligheter bör belysas 
 För att bestämmelserna i vapenlagen och knivförbudslagen skall kunna upprätthållas på ett effektivt sätt, krävs att rimliga 
  
 SOU 1998:44 
  
 Bilaga 1 
  
 309 
  
 möjligheter till kontroll ställs till polisens förfogande. Åt- minstone när det gäller förbudet mot att inneha kniv på allmän plats har ofta framförts att polisen skulle sakna tillräckliga möjligheter att kontrollera efterlevnaden. Det kan därför finnas anledning att närmare belysa vilka möjligheter som i praktiken finns att enligt gällande bestämmelser uppdaga och ingripa mot såväl olaga innehav av skjutvapen som brott mot knivförbudet. I det sammanhanget bör även övervägas om det är möjligt att förbättra arbetsmetoderna när det gäller att uppdaga olagligt innehav av skjutvapen, knivar och andra föremål, inom ramen för gällande bestämmelser om polisens befogenheter. Allmänna frågor om polisens befogenheter i dessa avseenden behandlas av Polisrättsutredningen (Ju 1991:05). 
 Ytterligare tänkbara åtgärder bör redovisas 
 Utöver vad som sagts ovan kan det finnas behov av att göra en generell inventering av samtliga tänkbara åtgärder för att hindra att skjutvapen och ammunition kommer till användning vid brott. En sådan inventering skulle medföra en bättre beredskap för att i framtiden snabbt kunna möta tendenser till en ökad sådan brottslighet. 
 Höga krav måste kunna ställas på en vapeninnehavare 
 En utgångspunkt för utredarens överväganden bör vara att var och en som hanterar skjutvapen eller ammunition också har ett ansvar för att egendomen inte kommer i orätta händer. Höga krav måste kunna ställas på den enskilde vapeninnehavaren i dessa avseenden. Endast den som är beredd att uppfylla dessa krav bör anförtros att hantera skjutvapen. Å andra sidan bör den som seriöst använder vapen inte drabbas av onödiga svårigheter eller kostnader. 
  
 310  
 Bilaga 1 
  
 SOU 1998:44 
  
 Utredningsuppdraget 
 En översyn av vapenlagen 
 Utredaren skall, mot bakgrund av vad ovan anförts, göra en översyn av vapenlagstiftningen med inriktning på möjligheterna att förhindra att vapen sprids till kriminella eller på annat sätt kommer till brottslig användning och lämna de förslag som föranleds av denna översyn. I översynen skall ingå följande. 
 En utvärdering skall göras av de ändringar i vapen- lagstiftningen som genomfördes på förslag av 1987 års vapen- utredning. I samband därmed skall utredaren särskilt överväga om det finns tillräckliga möjligheter att kontrollera att be- stämmelserna om förvaring av skjutvapen följs. 
 En utvärdering skall också göras av den skärpning av straffet för olaga vapeninnehav och olovlig överlåtelse av skjutvapen, som trädde i kraft den 1 juli 1993. Därvid skall utredaren överväga om det finns anledning att genomföra ytterligare straffskärpningar. 
 Vidare skall i översynen ingå att överväga om högre krav bör ställas för beviljande av tillstånd till handel med skjutvapen och om kontrollen av och kraven i övrigt på sådan verksamhet bör höjas samt därvid särskilt överväga frågan om tillstånd till handel med automatiska skjutvapen. 
 Utredaren skall också undersöka hur bestämmelserna i vapenlagen och vapenförordningen om beviljande av tillstånd till särskilt farliga vapen, såsom helautomatiska skjutvapen, till- lämpas samt överväga om dessa överensstämmer med EG:s vapendirektiv. 
 Utredaren skall härutöver överväga om bestämmelserna om återkallelse av tillstånd enligt vapenlagen är utformade på ett ändamålsenligt sätt, med beaktande både av rättssäkerhets- aspekten och intresset av att kunna föreb ygga missbruk av skjutvapen. I det sammanhanget skall utredaren även överväga hur polismyndighetens möjligheter att få information om sådana förhållanden som kan föranleda återkallelse av tillstånd skall kunna förbättras. 
  
 SOU 1998:44 
  
 Bilaga 1 
  
 311 
  
 Dessutom skall utredaren inom ramen för översynen överväga och ta ställning till de förslag som har lagts fram av Rikspolisstyrelsen i dess rapport Illegala vapen, med undantag för sådana åtgärder som faller inom Försvarsmaktens område. 
 Slutligen skall utredaren göra en inventering av de övriga åtgärder som kan komma i fråga för att minska risken för spridning av skjutvapen och ammunition till kriminella och att vapen kommer till användning vid brott samt göra de över- väganden och lämna de förslag som föranleds därav. 
 Det ingår inte i uppdraget att behandla frågor som rör skjutvapen som tillhör staten. Sådana frågor övervägs f.n. inom Försvarsdepartementet och Försvarsmakten. 
 En översyn av knivförbudslagen 
 Utredaren skall se över lagen om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål. I översynen skall det ingå att göra en utvärdering av lagen i enlighet med vad justitieutskottet uttalat i sitt betänkande 1989/90:JuU35. 
 Vidare skall ingå att överväga om knivförbudet bör utvidgas till att gälla också på andra platser än i dag, t.ex. i myndigheters lokaler dit allmänheten har tillträde, eller om ett generellt förbud att inneha vissa föremål bör införas. 
 I översynen skall också ingå att överväga om överlåtelse- förbud eller förbud mot saluhållande bör införas beträffande fler typer av föremål än vad som föreskrivs i dag, t.ex. vissa typer av knivar eller andra farliga föremål. Därvid bör utredaren undersöka vilka bestämmelser som gäller i andra stater inom Europeiska unionen och om möjligt föreslå en avgränsning som är gemensam inom vårt närområde. 
 Vissa gemensamma frågor 
 Utredaren skall överväga och lämna förslag till utformningen av ett förbud mot att medföra skjutvapen på allmän plats i andra 
  
 312  
 Bilaga 1 
  
 SOU 1998:44 
  
 fall än när detta på grund av särskilda omständigheter kan anses vara befogat. Beträffande den lagtekniska utformning av förbudet bör ledning kunna hämtas från knivförbudslagen. Det får emellertid övervägas närmare var bestämmelsen lämpligen bör placeras. 
 Vidare skall utredaren belysa polisens möjligheter enligt gällande lagstiftning att vidta åtgärder för att uppdaga och ingripa mot olaga innehav av skjutvapen och brott mot knivförbudslagen. Därvid skall utredaren även överväga om det 
 är möjligt att förbättra arbetsmetoderna när det gäller att uppdaga och ingripa mot sådana brott. 
 Utredaren skall också överväga frågan om en reglering av införsel och tillhandahållande av vapenattrapper och andra föremål som kan förväxlas med fungerande skjutvapen. Därvid skall beaktas såväl de brottsförebyggande aspekterna som risken att nödvärnssituationer uppstår. 
 Utredaren skall på de områden där författningsändringar bedöms nödvändiga också utarbeta förslag till sådana ändringar. Därvid skall utredaren eftersträva att regelsystemet om skjutvapen och ammunition såväl som bestämmelserna om knivar och andra farliga föremål ges ett klart och entydigt innehåll, t.ex. vad gäller förvaringskraven, inköp och innehav av ammunition, godtagbara skäl för innehav av olika typer av skjutvapen, knivar och andra farliga föremål etc. För att lagstiftningen på området skall vara effektiv måste det stå alldeles klart, både för den enskilde och för tillämpande myndigheter, var gränsen går mellan tillåten och otillåten befattning med skjutvapen, ammunition, knivar och andra farliga föremål. 
 Utredaren skall slutligen i ett framåtblickande perspektiv bedöma möjligheterna till ett utökat internationellt samarbete mot illegal spridning av vapen, särskilt inom Europeiska unionen. Därvid bör belysas i vilken riktning utvecklingen av detta samarbete bör drivas för att uppnå de mål som ligger till grund för den svenska vapenlagstiftningen. 
  
 SOU 1998:44 
  
 Bilaga 1 
  
 313 
  
 Ett allsidigt faktamaterial bör sammanställas 
 Såsom grund för sina överväganden skall utredaren samma- ställa ett allsidigt faktamaterial, bl.a. vad gäller tillämpningen av vapenlagstiftningen. Därmed bör resultatet av utredningens arbete även på längre sikt kunna tjäna som ett kvalificerat underlag för regeringens ställningstagande i olika frågor på vapenlagstiftningens område. Ett sådant underlag kan också bidra till en mer saklig debatt om vapenlagstiftningens utform- ning i framtiden och leda fram till lösningar som kan få en bred anslutning bland de olika intressegrupperna på området. 
 Utredningsarbetet 
 Utredaren skall under arbetet samråda med Rikspolisstyrelsen och med de övriga myndigheter som kan vara berörda av de olika sakfrågorna. 
 För utredarens arbete gäller i övrigt regeringens generella direktiv om att redovisa regionalpolitiska konsekvenser av framlagda förslag (dir. 1992:50), om att pröva offentliga åtaganden (dir. 1994:23) samt om att redovisa jämställd- hetspolitiska konsekvenser (dir. 1994:124). 
 Utredaren skall med förtur ta sig an frågan om en utvärdering av knivförbudslagen samt utformningen av ett förbud mot att medföra skjutvapen på allmän plats. Ett delbetänkande bör kunna läggas fram under hösten 1995. 
 Utredningen skall sedan arbeta vidare med översynen av vapenlagstiftningen i övrigt. Det arbetet skall redovisas före utgången av år 1996. 
 (Justitiedepartementet) 
 SOU 1998:44 
 315 
 Bilaga 2 
 Allvarliga händelser 
 Det har runtom i världen inträffat flera allvarliga händelser, där skjutva- pen kommit till användning. Här återges några av dem som upp- märksammats särskilt de senaste åren, nämligen händelserna i Falun och vid Stureplan i Stockholm samt händelserna i Perez och Watson i Storbritannien och i Port Arthur, Australien. 
 Sverige 
 Tragedin i Falun 
 Mattias F blev fänrik vid Dalregementet år 1993. Han skötte tjänsten exemplariskt. Under vintern 1993/94 träffade han Atkinson, vilket fick stor betydelse för honom. Förhållandet var emellertid påfrestande, vilket ledde till att Freeman började må dåligt. Några dagar före den sista april 1994 uppvisade Freeman ett annorlunda beteende. Han kom då, ordentligt berusad, till Stephens lägenhet i sällskap med två kamrater. Atkinson och han grälade och i samband med detta tryckte Freeman ned Atkinson i en stol och tog, enligt Atkinson, strypgrepp på henne. Ungefär två veckor senare var Freeman tillsammans med två kamrater. De drack sprit och begav sig sedan ut på stan. Plötsligt hände då något med Gonzalez Enligt kamraterna blev han alldeles konstig i blicken och skulle spöa dem. Han slog och sparkade på dem. De lyckades dock få ned honom på marken. Han sa att han hade pistol på sig (vilket han inte hade) och hotade dem till livet. Kamraterna försökte prata med Freeman i cirka två timmar men det var svårt att få kontakt med honom. Stundvis var han helt tokig sedan kunde han somna en stund, därefter vakna och få ett nytt utbrott och sedan kunde han gråta ett tag. Till slut fick kamraterna hem Freeman till hans lägenhet. I mitten av maj sökte Freeman, efter förmedling av en bekant till familjen som är läkare, kontakt med en psykolog på Falu lasarett. Han besökte psykologen den 6 juni och fick tid för återbesök den 14 juni. 
 Den 10 juni 1994 tog Atkinson sin sjuksköterskeexamen. Förhållandet mellan henne och Freeman var då brutet, men Freeman kom till högtidligheten i kyrkan och överlämnade en blombukett. På kvällen drack Freeman sprit tillsammans med en kamrat och begav sig sedan ned till centrum. De besökte ett par restauranger och på den ena träffade 
  
 316 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 1998:44 
 han Atkinson. De blev osams vilket slutade med att Freeman blev avvisad från restaurangen. Något senare stötte de på varandra igen, i en park i centrala Falun. Freeman försökte då få kontakt med Atkinson och ta tag i henne. Han uppträdde avvikande, var frånvarande och svår att få kontakt med. Han uttalade: Jag är odödlig, det här är min stad. Det hela slutade med att en officerskollega till Freeman tog hand om honom. Freeman var ledsen och grät. Han påstod att han varit på hemligt uppdrag i Stockholm och träffat Wilson, vilket inte var sant. Atkinson lämnade parken och gick vidare till en ny restaurang. Freeman dök så småningom också upp på restaurangen. De blev på nytt osams och Freeman blev utslängd från stället. Freeman begav sig härefter hem till sin bostad. Han bytte om till fältuniform och fortsatte till regementet. Där hämtade han en automatkarbin av typ Ak 5 jämte fem fyllda magasin (150 skott). Han lämnade regementet genom att klättra över staketet. Han bar sin Ak 5 i gående färdigställning. Några personer kom gående mot honom och han öppnade då eld mot dem. Han sköt patronvis eld, s.k. jaktskott. Han sköt ned sex kvinnor som träffades av 27 skott. Fem av dem avled omedelbart eller efter kort tid på grund av svåra huvud- och kroppsskador. Den sjätte kvinnan träffades av två skott, ett i höften och ett i vänstra låret. Freeman gick vidare efter skottloss- ningen. Några minuter senare kom en bil emot honom och han sköt mot den på samma sätt som tidigare. Föraren, som träffades av 10 skott, avled efter en kort stund på grund av allvarliga kroppsskador. Freeman sköt därefter mot en cyklist, som träffades av  
 1213 
  skott. Cyklisten avled sannolikt omedelbart bl.a. på grund av en skada i huvudet. Freeman begav sig härefter till en byggarbetsplats, där han klättrade upp i en byggkran och stannade en stund. Han klättrade sedan ned och begav sig i riktning mot sin bostad. En polispatrull fick nu syn på honom och anropade honom. Då han lyfte sitt vapen mot dem sköt de båda poliserna mot honom. Även Freeman avlossade, minst tre, skott mot poliserna vilka träffade polisbilen. Freeman träffades av ett skott och föll samtidigt som han tappade sitt vapen. Poliserna gick försiktigt fram till honom, tog undan hans vapen och uppmanade honom att ligga kvar på marken tills förstärkning anlände.  Freeman själv hade endast fragmentariska minnesbilder från kvällens händelser. Han vaknade upp först när han blev träffad i höften. Veckan innan gärningarna hade han sovit endast två till fyra timmar per natt och slarvat med måltiderna. Vid tiden för gärningarna hade Freeman en alkoholkoncentration i blodet som uppgick till minst två promille. 
 Målet kom i rättsinstanserna framför allt att handla om huruvida Freeman begått brotten under påverkan av en allvarlig psykisk störning och/eller om han vid tiden för dom kunde anses lida av en sådan allvarlig psykisk störning. Falu tingsrätt fann att så inte var fallet och dömde Freeman för mord och försök till mord till fängelse i 14 år. Tingsrätten tog därvid hänsyn till Monroe relativa ungdom (24 år) 
 SOU 1998:44 
  
 Bilaga 2 
  
 317 
  
 samt hans sinnesbeskaffenhet vid brottstillfällena.  Svea hovrätt var av samma mening, utom beträffande strafftidens längd. Hovrätten menade dels att det saknades anledning att särskilt beakta Monroe ålder, dels att det, på grund av gärningarnas exceptionellt höga straffvärde, saknades utrymme för att i mildrande riktning ta hänsyn till att Freeman till följd av psykisk störning haft starkt nedsatt förmåga att kontrollera sitt handlande. Hovrätten bestämde därför påföljden till fängelse på livstid.  Högsta domstolen anförde beträffande Monroe psykiska tillstånd bl.a. att resultaten av de omfattande undersökningar som vidtagits måste anses ge vid handen att Freeman när brotten begicks befann sig i ett tillstånd av psykotiskt karaktär, som upphörde först när han blev träffad av skott från de polismän som grep honom. Att detta tillstånd utlösts av en kraftig alkoholberusning framstår också som klart. Trots att flera faktorer  såsom personlighetsstörning, hjärndysfunktion och depression  får antas ha bidragit till tillståndets uppkomst, kan utredningen inte med erforderlig tydlighet anses utvisa att Freeman led av en allvarlig psykisk störning före uppkomsten av det psykosartade tillståndet eller att han nu lider av en sådan störning. Högsta domstolen fastställde hovrättens domslut (Högsta domstolens dom den 13 februari 1995, DB 14). 
 Dramat vid Stureplan i Stockholm 
 Vid tretiden natten till den 4 december 1994 försökte Berger, Garrett och bröderna Miller och Miller komma in på Sturecom- pagniet, där redan åtskilliga andra väntade på att bli insläppta. Då Berger och Garrett försökte komma förbi kön stoppades de, varvid handgemäng uppstod mellan dem och dörrvakterna (J och F). Slagsmålet avbröts när polis kom till platsen. Innan Berger, Guiller- mo M och bröderna lämnade platsen, uttalade de hotelser som innebar att Ramirez skulle dödas. 
 Berger, Garrett och Farshad D beslöt sig för att återvända för att få upprättelse. Enligt Garrett och Farshad D kom de överens om att de båda skulle slå J, medan Berger höll dörrvakterna och andra i schack med ett vapen. De åkte i Farshads D:s bil och med Miller som förare, till Hagsätra för att skaffa vapen som Berger förvarade i en vapengömma. Där hämtade denne en automatkarbin jämte ammunition, varefter sällskapet åkte tillbaka till Stockholm. Under återfärden laddade Berger vapnet med 20 patroner skarp ammunition. Efter att först ha stannat på ett ställe för att rekognosera fortsatte de till ett annat ställe där Berger, Garrett och Farshad D lämnade bilen. Garrett bar vapnet dolt under sin rock. I Humlegården utbröt en diskussion om de skulle genomföra vad de planerat, som slutade med att de fortsatte mot Sturecompagniet. På vägen dit stannade 
  
 318 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 1998:44 
 Garrett och Farshad D till vid en port, medan Berger fortsatte mot restaurangen. Det var stängningsdags och det var mycket folk i rörelse. Plötsligt rusade Berger tillbaka, tog vapnet från Garrett och begav sig mot Sturecompagniet, åtföljd av Garrett och Cross Ett kort stycke före entrén sköt Berger tre till fyra skott i marken. Väl framme vid entrén sköt han därefter två serier automateld innehållande de återstående skotten in mot trapphuset. Åtskilliga personer träffades och skadades svårt, varav fyra så allvarligt att avled. En av de dödade var J. Efter skottlossningen sprang Berger, Guiller- mo M och Farshad D från platsen. 
 Målet kom i rättsinstanserna främst att handla om Bryant M:s och Farshad D:s uppsåt i fråga om gärningen och deras ansvar. Tingsrätten dömde Berger för mord, försök till mord och viss annan brottslighet till fängelse på livstid. Berger överklagade inte domen. Garrett och Farshad D överklagade dock domen, liksom åklagaren, såvitt avsåg deras delaktighet i gärningen. Brottsrubriceringarna för deras del blev slutligen fastställda till medhjälp till grovt vållande till annans död och medhjälp till grovt vållande till kroppsskada och påföljden bestämdes till fängelse sex år (Högsta domstolens dom den 9 februari 1996, DB 18). 
 Storbritannien 
 Skottdramat i Hungerford 
 Den 19 augusti 1987 vandrade en man nedför gatorna i den lilla staden Hungerford. Med sig hade han flera skjutvapen, däribland en Browning 9 mm halvautomatisk pistol och ett  
 Kalashnikov-gevär. 
  Mannen sköt urskiljningslöst på människor runt omkring sig. Han dödade sexton personer  elva av dem med pistolen  och skadade åtskilliga fler. 
 Händelsen medförde att regeringen förbjöd halvautomatiska gevär över kaliber .22 (inches). Däremot företogs ingen ändring beträffande enhandsvapen  troligen främst därför att media i princip enbart fokuserat på  
 Kalashnikov-geväret. 
  Förbudet föregicks av ett inlösen- förfarande, vilket dock endast berörde cirka  
 700800 
  skjutvapen. Samtidigt med lagskärpningen inrättades en permanent vapenlagskom- mitté  The Firearms Consultative Committee  vars uppgift är att hålla uppsyn över vapenlagstiftningen, att föreslå förbättringar av lagstiftningen och att föreslå förändringar och allmänt rådgiva the Secretary of State i hithörande frågor. 
 SOU 1998:44 
  
 Bilaga 2 
  
 319 
  
 Tragedin i Dunblane 
 Strax efter kl. 9.30, onsdagen den 13 mars 1996, kom Williams till Wagner. Kort därefter hade han dödat en lärarinna och 16 av hennes elever. Han hade vidare skottskadat ytterligare 10 elever samt 3 andra lärare. 
 Williams hade med sig fyra enhandsvapen och 743 skott till skolan. Han avfyrade 105 skott med en 9 mm Browning halvautomatisk pistol under en tid av  
 34 
  minuter innan han begick självmord med ett skott från en .357 Estrada  Taylor revolver. 
 Williams hade vapentillstånd och innehade lagligen, vid tiden för sin död, två 9 mm Browning halvautomatiska pistoler och två .357 Estrada  Taylor revolvrar samt 1 216 skott till pistolerna och 522 skott till revolvrarna. Han erhöll sin första vapenlicens år 1977 och var medlem i flera gevär- och pistolskytteklubbar under åren  
 19771996. 
  
 Tragedin i Watson resulterade i att vapenlagen  The Firearms Act 
  skärptes. Skärpningen innebar i princip ett totalförbud mot innehav, förvärv, inköp, tillverkning, försäljning och överlåtelse av grovkalibriga enhandsvapen (dvs. enhandsvapen med en kaliber överstigande .22 inches). Innehavare av grovkalibriga enhandsvapen kunde under en tremånadersperiod lämna in sina vapen till polisen. En rimlig kompen- sation utgick för inlämnande vapen. Efter den 1 oktober 1997 kan den som innehar ett förbjudet vapen straffas med fängelse i upp till 10 år. 
 Opinionen för ett totalförbud mot alla slag av enhandsvapen var emellertid stark och ledde till att The Firearms (Amendment) Act 1997 skärptes ytterligare. Sålunda är även innehav m.m. av finkalibri- ga enhandsvapen förbjudet fr.o.m. utgången av februari månad 1998. Även denna skärpning kompletterades med ett inlösenförfarande. 
 Vid utgången av oktober månad 1997 hade omkring 142 000 enhands- vapen lämnats in till polisen, varav 116 000 grovkalibriga sådana. Ytterligare skjutvapen har lämnats in efter detta. 
 Australien 
 Skottdramat i Port ScottPort Zuniga är ett välbesökt turistställe i Tasmanien. Rodriguez hade en tid före händelsen den  
 2829 
  april 1996, uttalat att han tänkte döda Deleon och Martin, innehavare av gästhuset Seascape, samt skjuta även andra personer som han ansåg inte borde vara i Port Arthur. 
  
 320 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 1998:44 
 Den 28 april 1996 tog han med sig tre högeffektiva halvautomatiska skjutvapen tillsammans med en stor mängd ammunition, en jaktkniv, bensin, handbojor och ett rep. Han begav sig till Deleon och Bush gästhus, där han sköt ihjäl dem båda, innan han fortsatte till den historiskt intressanta och välbesökta delen av Perkins. Han hade sina skjutvapen gömda i en sportväska, då han gick in på ett café. Väl inne tog han upp ett av vapnen och avlossade, på nära håll och inom loppet av femton sekunder, femton skott mot cafégästerna. Tolv personer dödades och tjugotvå personer skottskadades, varav tretton mycket allvarligt. Trevino fortsatte till en närbelägen presentaffär och vidare till en parkeringsplats under det att han fortsatte skjuta mot andra, varvid fler personer dödades och skottskadades. 
 Trevino tog sin bil och var på väg mot utgången från det historiska området när vägen korsades av en kvinna och hennes två små döttrar. Han sköt ihjäl kvinnan och den baby hon bar på, med ett enda skott. När han såg den andra flickan springa sin väg och gömma sig bakom ett träd, förföljde han henne och dödade även henne. Vid utgången sköt han ihjäl ytterligare fyra personer i en BMW, varefter han lade beslag på bilen. Strax intill, vid en bensinstation, fanns en annan bil vilken Trevino blockerade. Han försökte sedan dra ut den unga kvinna som satt i bilen. Då hennes pojkvän försökte förhindra detta tvingade Trevino honom bort till BMW:n och föste ned honom i dess bagageutrymme. Han återvände sedan och dödade kvinnan med tre snabba skott. Trevino fortsatte med BMW:n tillbaka till gästhuset Seascape. Under färden sköt han mot flera personer och fordon. Väl framme tvingade han in mannen, som legat i hans bagageutrymme, i huset där han fängslade fast honom med handbojorna. Sedan satte han eld på BMW:n och mördade också så småningom den fängslade mannen. 
 Under den natt som följde sköt Trevino kontinuerligt mot de poliser som omringat huset. Polismännen stormade inte huset, eftersom de i detta skede inte visste att såväl den fängslade mannen som paret Esparza redan var döda. Detta uppdagades först påföljande morgon, då Trevino satte eld på huset och, flyende från lågorna, arresterades av polisen. 
 Allt som allt hade Trevino dödat trettiofem personer och skottskadat åtskilliga, många av dem livshotande. Trevino genomgick rättspsykiatrisk undersökning inför rättegången. Han befanns ha en begränsad intellektu- ell förmåga, på gränsen till förståndshandikapp, men ändå kapabel att fungera i samhället. Domstolen, som inte ansåg honom vara psykiskt sjuk i rättslig mening, dömde honom till livstids fängelse. 
 Händelsen resulterade i att staterna och territorierna i Australien skärpte sin vapenlagstiftning väsentligt. Exempelvis förbjöds helautomatiska och 
 SOU 1998:44 
  
 Bilaga 2 
  
 321 
  
 halvautomatiska gevär. Förbudet föregicks av ett tolv månader långt inlösenförfarande. Man räknar med att 600 000 1 000 000 skjutvapen lämnats in under denna tid. Vidare skärptes kraven på den som ansökte om tillstånd att få inneha vapen, kraven på förvaringen och kraven på vapenhandlarna. Man beslöt också att inrätta ett nationellt vapenregister. 
  
 322 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 1998:44 
 SOU 1998:44 
 323 
 Bilaga 3 
 Skyttesammanslutningar 
  
 1 
  
 Sammanslutningar som i dag får ges tillstånd att inneha skjutvapen 
  
 Nedan ges en översiktlig presentation av de sammanslutningar som i dag får ges tillstånd att inneha vapen. I fråga om antalet medlemmar hos de olika sammanslutningarna kan det noteras att det förekommer att med- lemmarna är dubbelanslutna, dvs. anslutna till mer än ett förbund. 
 De större skytteförbunden har bildat ett samarbetsorgan  Skytteorga- nisationernas samarbetskommitté (SOS)  med gemensamma bered- ningsorgan för olika frågor, t.ex. rörande miljö, PR och juridik. SOS fungerar som ett rent samarbetsorgan vilket innebär att de skilda organisationerna fattar samtliga beslut inom den egna organisationen. Medverkande i SOS är Frivilliga skytterörelsen, Svenska pistolskytte- förbundet, Svenska sportskytteförbundet och Skytterörelsens ungdoms- organisation. SOS samarbetar också i stor utsträckning med Svenska jägareförbundet. 
  
 1.1 
  
 Svenska jägareförbundet 
  
 Svenska jägareförbundet bildades år 1830 och är därmed en av Sveriges äldsta ideella föreningar. Förbundet sprider information om jakt, bedriver forskning, utbildning, skjutträning, hundträning, ungdomsverk- samhet och mycket annat. Opinionsbildning om jakt ses också som en viktig fråga. Jägarexamen tillkom på initiativ av Jägareförbundet och är i dag obligatorisk för alla blivande jägare. Förbundet har också sedan  
 1930-talet 
  i uppdrag att organisera och sköta viltvård och viltforskning, vilket det erhåller statsbidrag för 
 1 
 . 
 Organisationen består av 25 till förbundet anslutna länsjaktvårdsföre- ningar. Arbetet på länsnivå är organiserat i tre regioner där arbetet 
  
 1  
 Denna verksamhet finansieras till stor del av det obligatioriska jaktkortet, som alla jägare måste lösa. 
  
 324 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 1998:44 
 bedrivs i 378 jaktvårdskretsar. Av Sveriges drygt 300 000 jägare 
 2  
 är omkring 197 000 medlemmar i Svenska jägareförbundet. 
  
 1.2 
  
 Jägarnas riksförbund/Landsbygdens jägare 
  
 Förbundet, som bildades 1938, företräder jägare, markägare och övriga naturintresserade personer gentemot myndigheter och andra intressesam- manslutningar. Förbundet bedriver såväl hagel- som kulskytte bl.a. i form av viltmåls- och lerduveskytte. Förbundet handhar också fiske och fiskevård. 
 Förbundet omfattar av 23 viltvårdsdistrikt (länsvis) och 175 avdel- ningar. Medlemsantalet är drygt 16 000. 
  
 1.3 
  
 Frivilliga skytterörelsen (FSR) 
  
 FSR är Sveriges äldsta frivilliga försvarsorganisation, med ursprung i den skarpskytterörelse som organiserades under senare hälften av 1800- talet. Rörelsens övergripande mål är att öka intresset för skytte samt förbättra skjutskickligheten och därigenom medverka till att öka vårt lands försvarsförmåga. FSR bedriver skytte med av Försvarsmakten fastställda vapenmodeller 
 3 
 . De olika grenarna är: gevär 6,5 mm, korthåll- och luftgevär, skidfältskytte samt kpist- och automatkarbin- skytte. Förbundet är det enda civila förbund i Sverige som bedriver skytte med helautomatiska vapen. 
 Verksamheten är indelad i 27 regionalt verkande skytteförbund, 118 skyttekretsar och 1 376 skytteföreningar. FSR har drygt 100 000 med- lemmar, varav cirka 60 000 är aktiva. Av dessa är cirka 2 000 aktiva kpistskyttar och cirka 3 000 automatkarbinskyttar. Särskilt de senare ingår som regel i hemvärn, frivillig befälsutbildning eller annan frivillig försvarsorganisation. FSR organiserar också Rikspropagandan  en tävling med automatkarbiner för värnpliktiga. 
 FSR har, som den främsta frivilliga försvarsorganisationen inom skytterörelsen, en nära koppling till Försvarsmakten och erhåller bidrag härifrån med omkring 10 miljoner kronor årligen. FSR får också lokalt och regional bistånd med materiel och möjligheter att utnyttja Försvars- maktens anläggningar. I Försvarsbeslut 1996  Totalförsvaret i för- nyelse försvarsbeslutsperiod  
 19972001 
  betonade riksdagen de frivilliga försvarsorganisationernas fortsatt stora betydelse och att de utgör en viktig resurs för landets försvar. Ett nytt uppdrag för FSR är 
  
 2 
  
 308 000 jägare löste jaktkort under 1996. 
  
 3 
  
 Med undantag av det på senare tid införda  
  
 SAUER-geväret. 
  
 SOU 1998:44 
  
 Bilaga 3 
  
 325 
  
 att utbilda skytteinstruktörer för att kunna stödja Försvarsmakten vid en anpassningssituation 
 4 
 . FSR administrerar också skjutbanebidraget från Försvarsmakten som utgår till FSR, Svenska pistolskytteförbundet och Svenska sportskytteförbundet. 
 Vidare administrerar och svarar FSR för Statens skytteombuds (SSO) verksamhet. SSO:s verksamhet innebär kontroller i samverkan med polismyndigheter av de cirka 5 000 skjutbanor som ägs av skytte- organisationerna. 
  
 1.4 
  
 Svenska pistolskytteförbundet (SPSF) 
  
 SPSF bildades år 1936 och var i många år främst ett förbund för polis och militär med tjänstevapen. Denna bas har till stor del försvunnit. Förbundet utgör nu riksorganisation för pistolskytteföreningar och andra sammanslutningar, som bedriver nationellt pistolskytte. SPSF:s uppgift är att främja och utveckla skytte med pistol och revolver samt att verka för ökad skjutskicklighet och ansvarsfull hantering av dessa vapen. Det nationella pistolskyttet bedrivs främst som banskjutning och fältskjut- ning, men även skidskytte, springskytte, magnumfältskjutning, snabb- skjutning och luftpistolskjutning finns med på programmet. 
 SPSF består av 26 länsindelade pistolskyttekretsar och drygt 600 lokala föreningar. Förbundet har drygt 50 000 medlemmar, varav om- kring 21 000 är aktiva skyttar. 
 Större delen av det statliga anslag som förbundet erhåller admini- streras av Riksidrottsförbundet, medan en mindre del, i form av skjut- banebidrag, härrör från Försvarsmaktens budget. Förbundet är en frivil- lig försvarsorganisation 
 5 
 . 
  
 1.5 
  
 Svenska sportskytteförbundet (SSF) 
  
 SSF grundades 1943 genom en sammanslagning av Svenska avdelningen av Internationella skytteunionen och Riksförbundet för kortdistansskjut- ning. Förbundet blev medlem av Riksidrottsförbundet år 1957 och svarar för Sveriges representation vid t.ex. EM, VM och OS (med undantag av skidskytte som handhas av Svenska skidskytteförbundet). 
  
 4  
 Utredningen behandlar FSR:s verksamhet med helautomatiska vapen samt begreppet anpassningssituation närmare under avsnittet med Helautomatiska vapen. 
  
 5  
 Frivilligutredningen har nyligen övervägt om SPSF och SSF alltjämt bör betraktas som frivilliga totalförsvarsorganisationer. Utredningen har därvid funnit att de båda för- bunden i huvudsak, möjligen något mer indirekt än andra, uppfyller förordningens kriterier och alltså bör kvarstå (SOU 1997:70 s. 72). 
  
 326 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 1998:44 
 SSF:s uppgift är att genom specialdistriktsförbund och föreningar främja utbredningen av skytte enligt Internationella skytteunionens (Union In- ternationale de Tir, UIT) program samt skapa ekonomiska och andra förutsättningar för en framgångsrik internationell skytterepresentation. 
 SSF omfattar 23 distrikt med drygt 900 lokalföreningar. Förbundet har cirka 135 000 medlemmar, varav drygt 50 000 är aktiva medlem- mar. Av dessa har cirka 8 000 tävlingslicens. Verksamheten inom för- bundet är uppdelad på fyra sektioner: gevärssektionen, lerduvesektionen, pistolsektionen och viltmålssektionen. 
 Via Riksidrottsförbundet får SSF en del av det statliga bidraget till idrottsrörelsen. Förbundet, som är en frivillig försvarsorganisation 
 6 
 , erhåller också en mindre del från Försvarsmaktens budget, i form av skjutbanebidrag. 
 Svenska armborst unionen och Svenska svartkruts skytte federationen har samarbetsavtal med SSF. 
 Svenska armborst unionen (SAU) 
 SAU är ett relativt litet förbund som numera inte bedriver någon större verksamhet. 
 Två former av tävlingsskytte förekommer; match och field crossbow. Match liknar skytte med luftgevär, medan field crossbow mera påminner om bågskytte. 
 Svenska svartkruts skytte federationen (SSSF) 
 Svartkrutsskytte bedrivs med historiska vapen som laddas med svartkrut. Vapnen är antingen i original eller replik. Skjutvapen tillverkade före år 1890 kräver inte tillstånd medan replikerna som tillverkats senare är tillståndsbelagda. 
 SSSF, som bildades år 1977, är anslutet till den internationella mynningsladdarorganisationen MLAIC (Muzzle loaders associations international committee). Inom MLAIC används enbart mynnings- laddare, medan den svenska rörelsen dessutom tagit upp patronladdade svartkrutsvapen på sitt program. Mynningsladdade svartkrutsvapen laddas med lösa ingredienser som alla förs in från mynningen. Jones laddade svartkrutsvapen laddas med färdigpreparerade patroner. Vapnet måste dock i sin grundkontruktion vara avsett för svartkrut och blykula, vilket utesluter moderna skjutvapen. 
  
 6  
 Se föregående fotnot. 
 SOU 1998:44 
  
 Bilaga 3 
  
 327 
  
 SSSF har sedan år 1995 samarbetsavtal med Svenska sportskytte- förbundet. 
  
 1.6 
  
 Svenska skidskytteförbundet 
  
 Skidskyttarna har tidigare tillhört Sveriges militära idrottsförbund, men har sedan 1989 ett eget förbund, Svenska skidskytteförbundet. De lokala klubbarna/föreningarna är anslutna till distrikt vilka i sin tur lyder under förbundet. Vintertid bedrivs skidskytte, sommartid springskytte. Man tävlar i fem grenar: distans, sprint, jaktstart, lagtävling och stafett. De vapen som används är gevär i kal .22 samt luftgevär för de yngre. 
 Sveriges skidskytteförbund har cirka 1 000 medlemmar, varav 450 män och 200 kvinnor är tävlingsaktiva. 
 Svenska skidskytteförbundet togs upp i vapenförordningen år 1990 (SFS 1990:8). 
  
 1.7 
  
 Sveriges militäridrotts- och mångkampsförbund 
  
 Förbundet bildades år 1909 och hette fram till år 1987 Sveriges militära idrottsförbund. Skytte sker med pistol och gevär samt luftvapen. 
 Förbundet ansvarar för Försvarsmaktens representation vid militära internationella tävlingar i ett flertal grenar där vapen används, såsom skytte, flygfemkamp, marin femkamp, militär femkamp och fälttävlan. Denna del av organisationen är uppbyggd av 135 idrottsenheter i 4 mili- täridrottsdistrikt. Medlemsantalet är omkring 20 000, varav ungefär hälften är aktiva. 
 Förbundet är vidare ett specialförbund inom Riksidrottsförbundet. Det organiserar fälttävlan, militär femkamp och modern femkamp. Denna del av förbundet består av 170 föreningar i 15 mångkampsförbund. Medlemsantalet är omkring 5 000, varav ungefär 1 500 är aktiva. 
 Sveriges militära idrottsförbund togs upp i vapenförordningen år 1983 (SFS 1983:37). 
  
 328 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 1998:44 
  
 2 
  
 Sammanslutningar som hemställt om att tillåtas inneha egna skjutvapen 
  
 Nedan ges en presentation av de två förbund  Skytterörelsens ung- domsorganisation och Sveriges förbund för praktiskt skytte  som framställt en begäran om att tillåtas inneha egna skjutvapen. 
  
 2.1 
  
 Skytterörelsens ungdomsorganisation (Skytte UO) 
  
 Skytte UO bildades 1968 och omfattar 955 ungdomsskytteföreningar, organiserade i 27 ungdomsskytteförbund med sammanlagt omkring 32 000 medlemmar i åldern  
 725 
  år. Härtill kommer cirka 10 000 äldre medlemmar, främst bestående av föräldrar och ledare. Organisationen anger som sin viktigaste uppgift att rekrytera ungdomar och ge dem en god skyttefostran och gedigen utbildning inför övergången till vuxen- skytteföreningen i Frivilliga skytterörelsens, Svenska sportskytteförbun- dets eller Svenska pistolskytteförbundets regi. 
 Skytte UO bedriver skytte med gevär och programmet omfattar luft- gevärsskytte, korthållsskytte (kal .22), nationellt 6,5 mm skytte samt spring- och skidfältskytte. Skytte UO organiserar härutöver ett fåtal ung- domspistolskytteföreningar, vilka är bildade i samverkan med Svenska pistolskytteförbundet. 
 Skytte UO, som bedriver ungdomsverksamhet i enlighet med förord- ningen (1994:641) om statsbidrag till ungdomsorganisationer, sorterar under Inrikesdepartementet och erhåller årligen bidrag från Ungdoms- styrelsen. 
 Skytte UO samverkar enligt sina stadgar med Frivilliga skytterörelsen (FSR). För att kunna utöva korthålls och 6,5 mm gevärsskytte är lokal- avdelningarna beroende av att det på orten finns en till FSR ansluten skytteförening att samverka med. Så är inte alltid fallet, vilket leder till praktiska problem. Problemet accentueras, enligt Skytte UO, ytterligare av att många vuxenföreningar för en tynande tillvaro. Om en vuxenföre- ning läggs ned eller förklaras vilande kan dess vapen inte föras över till samverkande ungdomsskytteförening. 
  
 2.2 
  
 Sveriges förbund för praktiskt skytte (SFPS) 
  
 SFPS bildades som ett fristående skytteförbund år 1979. År 1986 omorganiserades SFPS till en förbundsorganisation. Förbundet är sedan dess i successiv tillväxt och organiserar för närvarande cirka 2 000 medlemmar, varav 600 tävlingsskyttar, i 32 klubbar över hela landet. 
 SOU 1998:44 
  
 Bilaga 3 
  
 329 
  
 Utmärkande för praktiskt skytte är att tävlingssituationerna efterliknar realistiska situationer så till vida att: I utgångsläget är vapnet hölstrat. Skjutning sker på mycket nära håll (några få meter till maximalt 25 m) och i olika ställningar samt på många olika mål på varje station. För- flyttning, magasinsbyte etc. kan behövas och ingår i skjuttiden. Kortast möjliga skjuttid eftersträvas med höga krav på precision. Kraven på säkerhet är också höga. Skyttet sker med grovkalibriga skjutvapen. 
 Praktiskt skytte organiseras globalt av International practical shooting confederation (IPSC) med nuvarande säte i Kanada. Till IPSC är fler än 50 länders skytteförbund anslutna, däribland samtliga västeuropeiska länder. Sammantaget är cirka 50 000 skyttar anslutna till IPSC. 
 Årligen arrangeras i Sverige ett tiotal större nationella tävlingar samt ett flertal mindre tävlingar på distrikts- och klubbnivå. I augusti 1995 arrangerade SFPS Europeiska Mästerskapen på Gotland, med 460 delta- gare och 120 funktionärer från 28 länder. 
 Det primära skälet till att SFPS bildades var att Svenska pistolskytte- förbundets styrelse refuserat en motion om upptagande av praktiskt skytte som diciplin inom förbundet. SFPS har härefter sökt etablera samarbetsavtal med Svenska sportskytteförbundet men hemställan har avslagits så sent som år 1993 och är inte längre aktuell. På det lokala planet förekommer dock ofta ett bra samarbete med pistol- och sportskytteföreningar. Inom skytterörelsen är således inställningen till praktiskt skytte blandad. 
  
 330 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 1998:44 
 SOU 1998:44 
 331 
 Bilaga 4 
 Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd beträffande förvaring av skjutvapen och ammunition (RPS FS 1996:6, 16 kap.) 
 16 kap. Förvaring av skjutvapen och ammunition samt transport av skjutvapen 
 Avsnitten  
 16.216.5 
  i RPS 1996:6, som utgörs av allmänna råd och be- handlar förvaring under resor och transporter m.m., transporter, tillfällig förvaring i samband med jakt eller tävling, särskilda förvarings- föreskrifter, vapen i dödsbo och konkursbo samt långtidsförvaring, är inte upptagna i denna bilaga. 
 16.1 Enskild 
 Föreskrifter 
 Med en för vapnets funktion vital del förstås sådan del till vapnet som krävs för att vapnet skall fungera. Vital del är för: 
  
 * 
  
 kul- och hagelgevär med slutstycke  slutstycke eller pipa 
  
 * 
  
 vapen av bryttyp (ex. hagelgevär)  kolv, baskyl och pipor 
  
 1 
  
 * 
  
 automatkarbin (Ak 4, Ak 5) 
  
 * 
  
 automatgevär (Ag M/42) 
  
 * 
  
 kulsprutegevär/kulspruta 
  
 * 
  
 kulsprutepistol 
  
 * 
  
 revolver 
  
 * 
  
 pistol 
  
 underbeslag eller slutstycke 
  
 bakstycke och kåpa med framföringsfjäder 
  
 underbeslag eller pipa eller slutstycke 
  
 slutstycke eller pipa 
  
 trumma 
  
 slutstycke eller pipa 
  
 1  
 Framstock eller underbeslag anses utgöra vital del om vapnet blindavfyrats. 
  
 332 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 1998:44 
  
 16.1.1 
  
 Vapen under uppsikt 
  
 Föreskrifter 
 Vapen som hålls under uppsikt är undantagna från föreskrifter om särskild förvaring. Med uppsikt över vapnet förstås att innehavaren har omedelbar kontroll över det. 
  
 16.1.2 
  
 Säkerhetsskåp m.m. 
  
 Föreskrifter 
 Av 5 kap. 2 § VL framgår att odelat vapen och ammunition skall förvar- as i säkerhetsskåp eller i annat lika säkert förvaringsutrymme. 
 Med förvaring i säkerhetsskåp skall förstås följande: 
  
 skåp provat och godkänt enligt Svensk Standard SS 3492 säker- hetsskåp samt certifierat av Standardiseringskommissionen i Sverige (SIS) eller 
  
 skåp som av polismyndigheten före den 1 juli 1992 i särskild förvar- ingsföreskrift eller på annat uttryckligt sätt har godtagits som lika säker förvaring som säkerhetsskåp eller 
  
 skåp som före den 1 juli 1992 har provats och godkänts eller accepte- rats enligt då gällande RPS norm för säkerhetsskåp. 
  
 Skåp med en vikt som utan vapen understiger 150 kg skall vara förankrat i byggnadsstommen. Som alternativ till förankring kan ett skåp med en vikt under 150 kg förses med tyngder så att vikten 150 kg uppnås. 
 Med förvaring i lika säkert förvaringsutrymme skall förstås följande: 
  
 omslutande delar skall bestå av minst 4 mm stålplåt 
  
 fogar skall ha minst samma motståndsförmåga mot inbrott som övriga omslutande delar 
  
 regelverket skall ha kolvar i minst tre riktningar samt vara av s.k. avlastad typ, dvs. låsets spärrelement får inte belastas då regelverkets kolvar belastas i öppningsriktningen 
  
 låsmekanismen skall vara borrskyddad 
  
 separat mekanism skall finnas som aktiveras vid inslagning eller sprängning mot låset; mekanismen skall då spärra regelverket i låst läge 
  
 SOU 1998:44 
  
 Bilaga 4 
  
 333 
  
 regelverkets och bakkantsbeslagens ingrepp får inte vara mindre än 20 mm 
  
 nyckel skall kunna tas ur låset endast då regeln är fullt utlåst och förreglad 
  
 skåp enligt ovan skall vara försett med lås som är godkänt av SIS för säkerhetsskåp. 
  
 Allmänna råd 
 Skåp som inte har certifierats eller tidigare har provats och godkänts eller accepterats enligt tidigare gällande RPS norm för säkerhetsskåp bör bara godtas när det gäller förvaring på en fastställd adress. 
 För information avseende tekniska krav på säkerhetsskåp bör hänvisas till SIS standard beträffande sådant skåp. 
  
 16.1.3 
  
 Delad förvaring 
  
 Föreskrifter 
 Som alternativ till förvaring under uppsikt eller i säkerhetsskåp eller i annat lika säkert förvaringsutrymme kan även delad förvaring godtas. 
 Med delad förvaring förstås att vapnets huvuddel, vital del och ammunition förvaras på olika ställen. 
 En tvådelad förvaring får även godtas, om en vital del inte kan avlägsnas utan avsevärd svårighet. 
 För att anses som säkert skall det totala skyddet för de skilda delarna lägst ha samma inbrottsskydd som säkerhetsskåp. 
 Om endera vapnets huvuddel eller en vital del till vapnet förvaras under hög säkerhet kan detta kompensera en något lägre säkerhet vid förvaring av den återstående delen av vapnet och ammunitionen. 
 Endera vapnets huvuddel eller vital del skall förvaras i låst utrymme av lägst samma standard som motsvarar stöldskyddsskåp 2 enligt Svensk Standard, SS 3492 (se nedan). 
 Den resterande delen av vapnet samt ammunition skall förvaras var för sig väl gömda i andra låsta utrymmen. Kraven på inbrottsskydd i dessa utrymmen kan sättas något lägre än de som ställs på stöldskydds- skåp 2. 
 Som delad förvaring skall även godtas att vapnets vitala del förvaras i stöldskyddsskåp 2 och huvuddelen förvaras väl gömt och försett med patronlägeslås som uppfyller de krav som ställs i klass 3 för hänglås och beslag. 
  
 334 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 1998:44 
 Vapenställ 
 Vid förvaring i vapenställ skall kraven ställas högre än vad ovan sagts, om vapenstället inte förvaras väl gömt. 
 Förvaring av vapnets huvuddel i vapenställ kan godtas under följande förutsättningar: 
  
 en för vapnet vital del skall förvaras i säkerhetsskåp eller i annat lika säkert förvaringsutrymme 
  
 vapenstället skall vara tillverkat av stål 
  
 vapenstället skall monteras på byggnadsstomme så att det inte är lättare att bryta loss det från byggnadsstommen än det är att bryta upp det 
  
 vapenstället placeras så att det inte är iögonfallande (inte i hall eller motsvarande eller så att man kan se det utifrån genom fönster). 
  
 Stöldskyddsskåp 2 
 Med stöldskyddsskåp 2 förstås: 
  
 skåp provade och godkända enligt SS 3492 stöldskyddsskåp 2 eller 
  
 skåp som RPS före den 1 juli 1992 har provat och accepterat som vapenskåp enligt den då gällande RPS norm för vapenskåp. 
  
 Förvaringsutrymme som inte har provats och godkänts som stöld- skyddsskåp 2 enligt SS 3492 kan bedömas som lika säkert om följande krav uppfyllts: 
  
 omslutande delar skall bestå av lägst 3 mm stålplåt 
  
 fogar skall ha minst samma motståndsförmåga mot inbrott som övriga omslutande delar 
  
 regelverket skall ha kolvar i minst tre riktningar samt vara av s.k. avlastad typ, dvs. låsets spärrelement får inte belastas då regelverkets kolvar belastas i öppningsriktningen 
  
 låsmekanismen skall vara borrskyddad 
  
 regleverkets och bakkantsbeslagens ingrepp får inte vara mindre än 20 mm 
  
 nyckel skall kunna tas ur låset endast då regel är fullt utlåst och för- reglad 
  
 låset skall uppfylla kraven för stöldskyddsskåp 2 enligt SS 3492. Skåp med en vikt som utan vapen understiger 150 kg skall vara väl 
  
 förankrat i byggnadsstommen. Som alternativ till förankring kan ett skåp med en vikt under 150 kg i stället förses med tyngder så att vikten 150 kg uppnås. 
 Det ankommer på den enskilde vapeninnehavaren att inom ramen för dessa föreskrifter avgöra hur de egna vapnen skall förvaras om polis- myndigheten inte funnit skäl att meddela särskild förvaringsföreskrift. 
 SOU 1998:44 
  
 Bilaga 4 
  
 335 
  
 16.1.4 
  
 Undantag 
  
 Allmänna råd 
 Från föreskrifterna om vapenförvaring i p.  
 16.1.23 
  ovan kan undantag göras beträffande vapen som har begränsad farlighet. 
 Vapnets farlighet och risken för obehörig åtkomst bör vara vägledande vid val av förvar- ingsutrymme. Alla vapen som omfattas av VL, således även de som är tillståndsfria med stöd av 5 § VL bör dock förvaras på ett betryggande sätt. 
 Till vapen som kan anses ha begränsad farlighet hör: 
  
 varaktigt obrukbara vapen 
  
 kolsyre-, 
  
 luft-, 
  och fjädervapen som är tillståndsfria 
  
 start- och signalvapen 
  
 harpunvapen som är tillståndsfria 
  
 336 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 1998:44 
  
 SOU 1998:44 
  
 337 
  
 Bilaga 5 
 Vapeninnehav 
 Antal vapentillstånd, typ av vapen samt antalet vapeninnehavare fördelat på landets registerenheter 
 Uppgifterna är inhämtade under hösten 1996 
  
 338 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 1998:44 
 SOU 1998:44 
  
 Bilaga 5 
  
 339 
  
 Antal utfärdade tillstånd per distrikt 
  
 Distrikt 
  
 Kulg 
  
 Hagel 
  
 Komb 
  
 Pistol 
  
 Revol 
  
 Aut 
  
 Övriga 
  
 Totalt 
  
 Innehav. 
  
 Blekinge län 
  
 15207 
  
 17456 
  
 1745 
  
 1425 
  
 1032 
  
 59 
  
 1786 
  
 38710 
  
 15121 
  
 Karlskrona 
  
 6096 
  
 7578 
  
 648 
  
 569 
  
 393 
  
 25 
  
 741 
  
 16050 
  
 6639 
  
 Karlshamn 
  
 5742 
  
 6319 
  
 669 
  
 519 
  
 402 
  
 30 
  
 683 
  
 14364 
  
 5479 
  
 Ronneby 
  
 3369 
  
 3559 
  
 428 
  
 337 
  
 237 
  
 4 
  
 362 
  
 8296 
  
 3003 
  
 Dalarnas län 
  
 61034 
  
 35712 
  
 8237 
  
 4365 
  
 2320 
  
 94 
  
 3651 
  
 115414 
  
 37773 
  
 Borlänge 
  
 10256 
  
 6891 
  
 1585 
  
 778 
  
 549 
  
 13 
  
 930 
  
 21002 
  
 6907 
  
 Falun 
  
 15039 
  
 9583 
  
 1972 
  
 1209 
  
 763 
  
 55 
  
 1113 
  
 29734 
  
 9556 
  
 Ludvika 
  
 6459 
  
 4434 
  
 930 
  
 414 
  
 261 
  
 3 
  
 502 
  
 13003 
  
 4486 
  
 Malung 
  
 8895 
  
 4775 
  
 1077 
  
 599 
  
 190 
  
 1 
  
 157 
  
 15694 
  
 5232 
  
 Mora 
  
 13514 
  
 6289 
  
 1559 
  
 821 
  
 297 
  
 15 
  
 567 
  
 23062 
  
 7496 
  
 Rättvik 
  
 6871 
  
 3740 
  
 1114 
  
 544 
  
 260 
  
 7 
  
 382 
  
 12918 
  
 4096 
  
 Gotlands län 
  
 6088 
  
 10098 
  
 579 
  
 1114 
  
 670 
  
 47 
  
 671 
  
 19267 
  
 8007 
  
 Mclaughlin 
  
 län 
  
 48468 
  
 31333 
  
 7829 
  
 4222 
  
 2214 
  
 72 
  
 3142 
  
 97280 
  
 32894 
  
 Gävle 
  
 9129 
  
 6014 
  
 1425 
  
 771 
  
 468 
  
 7 
  
 913 
  
 18727 
  
 6565 
  
 Hudiksvall 
  
 9714 
  
 6339 
  
 1453 
  
 906 
  
 585 
  
 10 
  
 627 
  
 19634 
  
 6667 
  
 Ljusdal 
  
 6303 
  
 3554 
  
 1097 
  
 521 
  
 204 
  
 5 
  
 348 
  
 12032 
  
 3911 
  
 Sandviken 
  
 9312 
  
 6094 
  
 1392 
  
 757 
  
 307 
  
 18 
  
 374 
  
 18254 
  
 6284 
  
 S:a Hälsingl. 
  
 14010 
  
 9332 
  
 2462 
  
 1267 
  
 650 
  
 32 
  
 880 
  
 28633 
  
 9467 
  
 Göteborgs o. 
  
 Bohus län 
  
 37559 
  
 32564 
  
 4159 
  
 5232 
  
 3622 
  
 275 
  
 3465 
  
 86876 
  
 34709 
  
 Göteborg 
  
 14114 
  
 11319 
  
 1233 
  
 2936 
  
 1945 
  
 128 
  
 1892 
  
 33567 
  
 14240 
  
 Kungälv 
  
 6546 
  
 6176 
  
 835 
  
 572 
  
 396 
  
 22 
  
 547 
  
 15094 
  
 5846 
  
 Mölndal 
  
 4007 
  
 3228 
  
 420 
  
 518 
  
 395 
  
 26 
  
 455 
  
 9049 
  
 3515 
  
 Strömstad 
  
 4009 
  
 3841 
  
 549 
  
 348 
  
 225 
  
 9 
  
 265 
  
 9246 
  
 3258 
  
 Uddevalla 
  
 8883 
  
 8000 
  
 1122 
  
 858 
  
 661 
  
 90 
  
 306 
  
 19920 
  
 7850 
  
 340 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 1998:44 
 Antal utfärdade tillstånd per distrikt 
  
 Distrikt 
  
 Kulg 
  
 Hagel 
  
 Komb 
  
 Pistol 
  
 Revol 
  
 Aut 
  
 Övriga 
  
 Totalt 
  
 Innehav. 
  
 Hallands län 
  
 27815 
  
 26866 
  
 3034 
  
 2612 
  
 1911 
  
 145 
  
 2451 
  
 64848 
  
 24432 
  
 Falkenberg 
  
 4763 
  
 4790 
  
 577 
  
 530 
  
 497 
  
 18 
  
 766 
  
 11955 
  
 3926 
  
 Halmstad 
  
 13122 
  
 12332 
  
 1316 
  
 991 
  
 682 
  
 27 
  
 847 
  
 29317 
  
 11750 
  
 Kungsbacka 
  
 4769 
  
 4523 
  
 493 
  
 684 
  
 409 
  
 48 
  
 345 
  
 11271 
  
 4217 
  
 Varberg 
  
 5161 
  
 5221 
  
 648 
  
 407 
  
 323 
  
 52 
  
 493 
  
 12305 
  
 4539 
  
 Jämtlands l. 
  
 44331 
  
 22097 
  
 6396 
  
 2007 
  
 911 
  
 48 
  
 2048 
  
 78557 
  
 26816 
  
 Järpen 
  
 3796 
  
 1960 
  
 458 
  
 202 
  
 111 
  
 9 
  
 183 
  
 6719 
  
 2222 
  
 Strömsund 
  
 7346 
  
 3273 
  
 964 
  
 318 
  
 126 
  
 5 
  
 306 
  
 13056 
  
 4117 
  
 Sveg 
  
 6302 
  
 2808 
  
 775 
  
 185 
  
 87 
  
 1 
  
 238 
  
 10397 
  
 3591 
  
 Östersund 
  
 26887 
  
 14056 
  
 4199 
  
 1302 
  
 587 
  
 33 
  
 1321 
  
 48385 
  
 16886 
  
 Jönköpings l. 
  
 41933 
  
 39125 
  
 5266 
  
 3278 
  
 2281 
  
 126 
  
 2368 
  
 94477 
  
 30373 
  
 Höglandet 
  
 10586 
  
 10014 
  
 1406 
  
 760 
  
 445 
  
 13 
  
 125 
  
 23349 
  
 7489 
  
 Jönköping 
  
 10244 
  
 9065 
  
 1157 
  
 1080 
  
 796 
  
 62 
  
 753 
  
 23257 
  
 7757 
  
 Vetlanda 
  
 7518 
  
 6979 
  
 945 
  
 553 
  
 341 
  
 27 
  
 587 
  
 16950 
  
 5332 
  
 Värnamo 
  
 13585 
  
 13067 
  
 1758 
  
 885 
  
 699 
  
 24 
  
 903 
  
 30921 
  
 9795 
  
 Kalmar län 
  
 37007 
  
 36525 
  
 5546 
  
 2954 
  
 1990 
  
 237 
  
 2597 
  
 87797 
  
 29170 
  
 Kalmar 
  
 17518 
  
 2150 
  
 1369 
  
 990 
  
 86 
  
 997 
  
 39538 
  
 14002 
  
 Oskarshamn 
  
 16428 
  
 7843 
  
 1370 
  
 612 
  
 382 
  
 45 
  
 701 
  
 19122 
  
 6207 
  
 Vimmerby 
  
 8169 
  
 5672 
  
 1153 
  
 515 
  
 320 
  
 76 
  
 466 
  
 15051 
  
 4537442 
  
 Västervik 
  
 6849 
  
 5492 
  
 873 
  
 458 
  
 298 
  
 30 
  
 433 
  
 14086 
  
 4 
  
 5561 
  
 Kronobergs 
  
 län 
  
 25864 
  
 25085 
  
 3412 
  
 1840 
  
 1279 
  
 78 
  
 1909 
  
 59467 
  
 20414 
  
 Ljungby 
  
 8917 
  
 8804 
  
 1096 
  
 601 
  
 488 
  
 41 
  
 649 
  
 20596 
  
 7017 
  
 Växjö 
  
 16947 
  
 16281 
  
 2316 
  
 1239 
  
 791 
  
 37 
  
 1260 
  
 38871 
  
 13397 
  
 SOU 1998:44 
  
 Bilaga 5 
  
 341 
  
 Antal utfärdade tillstånd per distrikt 
  
 Distrikt 
  
 Kulg 
  
 Hagel 
  
 Komb 
  
 Pistol 
  
 Revol 
  
 Aut 
  
 Övriga 
  
 Totalt 
  
 Innehav. 
  
 Norrbottens 
  
 län 
  
 74436 
  
 44764 
  
 6369 
  
 3130 
  
 1265 
  
 75 
  
 3523 
  
 133572 
  
 Gonzalez 
  
 Arvidsjaur 
  
 6567 
  
 3106 
  
 436 
  
 177 
  
 42 
  
 6 
  
 218 
  
 10552 
  
 3555 
  
 Boden 
  
 7469 
  
 4509 
  
 780 
  
 417 
  
 215 
  
 2 
  
 487 
  
 13879 
  
 5044 
  
 Gällivare 
  
 11672 
  
 5357 
  
 812 
  
 362 
  
 91 
  
 14 
  
 442 
  
 18755 
  
 7152 
  
 Haparanda 
  
 8484 
  
 4262 
  
 686 
  
 292 
  
 85 
  
 16 
  
 292 
  
 14117 
  
 5390 
  
 Kalix 
  
 8014 
  
 5354 
  
 744 
  
 204 
  
 73 
  
 5 
  
 336 
  
 14729 
  
 5020 
  
 Kiruna 
  
 8069 
  
 5318 
  
 706 
  
 311 
  
 87 
  
 0 
  
 315 
  
 14812 
  
 5844 
  
 Luleå 
  
 13245 
  
 9617 
  
 1090 
  
 932 
  
 460 
  
 24 
  
 938 
  
 26306 
  
 9858 
  
 Piteå 
  
 10916 
  
 7241 
  
 1115 
  
 435 
  
 212 
  
 8 
  
 495 
  
 20422 
  
 7382 
  
 Skaraborgs 
  
 län 
  
 32009 
  
 30573 
  
 3490 
  
 2477 
  
 1991 
  
 134 
  
 2687 
  
 73328 
  
 26411 
  
 Falköping 
  
 4177 
  
 4057 
  
 405 
  
 226 
  
 209 
  
 22 
  
 364 
  
 9457 
  
 3332 
  
 Lidköping 
  
 8926 
  
 8897 
  
 887 
  
 666 
  
 589 
  
 16 
  
 793 
  
 20744 
  
 7767 
  
 Mariestad 
  
 5241 
  
 4845 
  
 644 
  
 338 
  
 269 
  
 24 
  
 417 
  
 11778 
  
 4151 
  
 Skövde 
  
 9910 
  
 8976 
  
 1111 
  
 923 
  
 684 
  
 59 
  
 818 
  
 22481 
  
 8195 
  
 Tidaholm 
  
 3755 
  
 3798 
  
 443 
  
 324 
  
 240 
  
 13 
  
 295 
  
 8868 
  
 2966 
  
 Skåne län 
  
 72846 
  
 76231 
  
 6107 
  
 9317 
  
 6979 
  
 480 
  
 9132 
  
 181092 
  
 75780 
  
 Eslöv 
  
 5797 
  
 6120 
  
 491 
  
 561 
  
 434 
  
 7 
  
 513 
  
 13923 
  
 5412 
  
 Helsingborg 
  
 6161 
  
 6841 
  
 497 
  
 1208 
  
 965 
  
 30 
  
 1792 
  
 17494 
  
 8121 
  
 Hässleholm 
  
 9875 
  
 10059 
  
 1079 
  
 1022 
  
 839 
  
 38 
  
 1029 
  
 23941 
  
 8785 
  
 Kristianstad 
  
 9838 
  
 10474 
  
 1000 
  
 843 
  
 725 
  
 60 
  
 1050 
  
 23990 
  
 9381 
  
 Landskrona 
  
 2715 
  
 2915 
  
 222 
  
 414 
  
 267 
  
 40 
  
 330 
  
 6903 
  
 2919 
  
 Lund 
  
 7373 
  
 7372 
  
 488 
  
 971 
  
 753 
  
 77 
  
 845 
  
 17879 
  
 7848 
  
 Malmö 
  
 11001 
  
 10653 
  
 762 
  
 2087 
  
 1361 
  
 75 
  
 1633 
  
 27572 
  
 12209 
  
 Simrishamn 
  
 3098 
  
 3559 
  
 199 
  
 337 
  
 207 
  
 36 
  
 291 
  
 7727 
  
 3249 
  
 Trelleborg 
  
 2259 
  
 2754 
  
 109 
  
 388 
  
 263 
  
 34 
  
 322 
  
 6129 
  
 2716 
  
 Ystad 
  
 5703 
  
 6141 
  
 355 
  
 650 
  
 452 
  
 53 
  
 374 
  
 13728 
  
 5802 
  
 Ängelholm 
  
 9026 
  
 9343 
  
 905 
  
 836 
  
 713 
  
 30 
  
 953 
  
 21806 
  
 9338 
  
 342 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 1998:44 
 Antal utfärdade tillstånd per distrikt 
  
 Distrikt 
  
 Kulg 
  
 Hagel 
  
 Komb 
  
 Pistol 
  
 Revol 
  
 Aut 
  
 Övriga 
  
 Totalt 
  
 Innehav. 
  
 Stockholms 
  
 län 
  
 79976 
  
 61474 
  
 8028 
  
 16933 
  
 11050 
  
 389 
  
 10571 
  
 190181 
  
 77533 
  
 City 
  
 12691 
  
 10247 
  
 1104 
  
 3354 
  
 2199 
  
 72 
  
 1660 
  
 31327 
  
 13731 
  
 Nacka 
  
 6949 
  
 5667 
  
 786 
  
 1582 
  
 1063 
  
 14 
  
 979 
  
 17790 
  
 7154 
  
 Norrort 
  
 9982 
  
 7235 
  
 1037 
  
 1835 
  
 1350 
  
 69 
  
 1270 
  
 22778 
  
 9329 
  
 Roslagen 
  
 - Täby 
  
 9958 
  
 7593 
  
 1033 
  
 1888 
  
 1303 
  
 37 
  
 1020 
  
 22832 
  
 9276 
  
 - Norrtälje 
  
 7719 
  
 6700 
  
 954 
  
 640 
  
 426 
  
 8 
  
 643 
  
 17090 
  
 6192 
  
 Söderort 
  
 7487 
  
 5142 
  
 615 
  
 2284 
  
 1942 
  
 59 
  
 1289 
  
 18818 
  
 7860 
  
 Södertörn 
  
 - Handen 
  
 5123 
  
 4324 
  
 558 
  
 890 
  
 635 
  
 15 
  
 804 
  
 12349 
  
 4843 
  
 - Huddinge 
  
 4869 
  
 3548 
  
 548 
  
 1149 
  
 844 
  
 5 
  
 791 
  
 11754 
  
 4823 
  
 Södertälje 
  
 5248 
  
 3991 
  
 535 
  
 770 
  
 525 
  
 30 
  
 669 
  
 11768 
  
 4455 
  
 Västerort 
  
 9950 
  
 7027 
  
 858 
  
 2541 
  
 763 
  
 80 
  
 1446 
  
 23675 
  
 9870 
  
 Söderman- 
  
 lands län 
  
 24423 
  
 21165 
  
 2819 
  
 2205 
  
 1345 
  
 172 
  
 2180 
  
 54309 
  
 20093 
  
 Eskilstuna 
  
 9153 
  
 7781 
  
 910 
  
 942 
  
 604 
  
 56 
  
 832 
  
 20278 
  
 7482 
  
 Katrineholm 
  
 6993 
  
 6011 
  
 879 
  
 618 
  
 312 
  
 61 
  
 676 
  
 15550 
  
 5583 
  
 Nyköping 
  
 8277 
  
 7373 
  
 1030 
  
 645 
  
 429 
  
 55 
  
 672 
  
 18481 
  
 7028 
  
 Uppsala län 
  
 29606 
  
 24398 
  
 3430 
  
 2397 
  
 1571 
  
 53 
  
 3872 
  
 65327 
  
 23138 
  
 Enköping 
  
 5814 
  
 4749 
  
 582 
  
 441 
  
 319 
  
 13 
  
 520 
  
 12438 
  
 4516 
  
 Tierp 
  
 10585 
  
 8369 
  
 1386 
  
 577 
  
 274 
  
 30 
  
 844 
  
 22065 
  
 6839 
  
 Uppsala 
  
 13207 
  
 11280 
  
 1462 
  
 1379 
  
 978 
  
 10 
  
 2508 
  
 30824 
  
 11783 
  
 SOU 1998:44 
  
 Bilaga 5 
  
 343 
  
 Antal utfärdade tillstånd per distrikt 
  
 Distrikt 
  
 Kulg 
  
 Hagel 
  
 Komb 
  
 Pistol 
  
 Revol 
  
 Aut 
  
 Övriga 
  
 Totalt 
  
 Innehav. 
  
 Värmlands 
  
 län 
  
 57637 
  
 37740 
  
 7825 
  
 Johnson 
  
 2259 
  
 106 
  
 4129 
  
 113051 
  
 37770 
  
 Arvika 
  
 9410 
  
 6620 
  
 1263 
  
 538 
  
 301 
  
 11 
  
 521 
  
 18664 
  
 6080 
  
 Hagfors 
  
 15533 
  
 8892 
  
 2126 
  
 872 
  
 470 
  
 6 
  
 869 
  
 28768 
  
 8896 
  
 Karlstad 
  
 16731 
  
 10965 
  
 2111 
  
 972 
  
 764 
  
 22 
  
 1455 
  
 33020 
  
 12137 
  
 Kristinehamn 
  
 7641 
  
 5466 
  
 1115 
  
 598 
  
 533 
  
 53 
  
 679 
  
 16085 
  
 5079 
  
 Säffle 
  
 8322 
  
 5797 
  
 1210 
  
 375 
  
 191 
  
 14 
  
 605 
  
 16514 
  
 5578 
  
 Västerbottens 
  
 län 
  
 64443 
  
 39455 
  
 6759 
  
 3265 
  
 1277 
  
 84 
  
 4157 
  
 119440 
  
 45887 
  
 Lycksele 
  
 5044 
  
 Herrera 
  
 571 
  
 170 
  
 50 
  
 1 
  
 267 
  
 9056 
  
 3230 
  
 Skellefteå 
  
 20206 
  
 13708 
  
 1826 
  
 1177 
  
 406 
  
 21 
  
 1181 
  
 38525 
  
 14750 
  
 Storuman 
  
 6841 
  
 3172 
  
 715 
  
 223 
  
 81 
  
 17 
  
 274 
  
 11323 
  
 3869 
  
 Umeå 
  
 23854 
  
 16014 
  
 2562 
  
 1314 
  
 633 
  
 45 
  
 2022 
  
 46444 
  
 19200 
  
 Vilhelmina 
  
 8498 
  
 3608 
  
 1085 
  
 381 
  
 107 
  
 0 
  
 413 
  
 14092 
  
 4838 
  
 Västernorr- 
  
 lands län 
  
 45354 
  
 27255 
  
 6409 
  
 2372 
  
 1367 
  
 31 
  
 2860 
  
 85876 
  
 32223 
  
 Härnösand 
  
 3950 
  
 2589 
  
 524 
  
 217 
  
 131 
  
 4 
  
 294 
  
 7709 
  
 3185 
  
 Kramfors 
  
 3940 
  
 2518 
  
 505 
  
 155 
  
 73 
  
 0 
  
 280 
  
 7698 
  
 2845 
  
 Sollefteå 
  
 7085 
  
 3703 
  
 995 
  
 391 
  
 137 
  
 5 
  
 336 
  
 12652 
  
 4606 
  
 Sundsvall 
  
 18879 
  
 11685 
  
 2964 
  
 1068 
  
 731 
  
 17 
  
 1412 
  
 36757 
  
 13535 
  
 Örnsköldsvik 
  
 11500 
  
 6760 
  
 1421 
  
 541 
  
 295 
  
 5 
  
 538 
  
 21060 
  
 8052 
  
 Västman- 
  
 lands län 
  
 24926 
  
 19493 
  
 2785 
  
 2287 
  
 1450 
  
 104 
  
 2305 
  
 53345 
  
 18599 
  
 Fagersta 
  
 3370 
  
 2385 
  
 465 
  
 247 
  
 143 
  
 1 
  
 289 
  
 6901 
  
 2303 
  
 Köping 
  
 5368 
  
 4441 
  
 643 
  
 483 
  
 269 
  
 17 
  
 400 
  
 11621 
  
 4090 
  
 Sala 
  
 6716 
  
 5196 
  
 725 
  
 313 
  
 203 
  
 10 
  
 648 
  
 13804 
  
 4292 
  
 Västerås 
  
 9472 
  
 7471 
  
 952 
  
 1244 
  
 835 
  
 76 
  
 968 
  
 21019 
  
 7914 
  
 344 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 1998:44 
 Antal utfärdade tillstånd per distrikt 
  
 Distrikt 
  
 Kulg 
  
 Hagel 
  
 Komb 
  
 Pistol 
  
 Revol 
  
 Aut 
  
 Övriga 
  
 Totalt 
  
 Innehav. 
  
 Älvsborgs län 
  
 Mell. Älvsb. 
  
 52559 
  
 44750 
  
 6245 
  
 4947 
  
 3704 
  
 360 
  
 4353 
  
 117369 
  
 38453 
  
 N:a Älvsb. 
  
 9043 
  
 7723 
  
 887 
  
 851 
  
 731 
  
 52 
  
 850 
  
 20137 
  
 6962 
  
 - Trollhättan 
  
 - Vänersborg 
  
 6930 
  
 5861 
  
 720 
  
 895 
  
 714 
  
 97 
  
 804 
  
 16021 
  
 5563 
  
 -Åmål 
  
 7510 
  
 6386 
  
 860 
  
 775 
  
 626 
  
 87 
  
 421 
  
 16665 
  
 5381 
  
 S:a Älvsb. 
  
 7991 
  
 5774 
  
 1262 
  
 481 
  
 243 
  
 21 
  
 588 
  
 16361 
  
 4817 
  
 - Borås 
  
 - Mark 
  
 7754 
  
 6800 
  
 943 
  
 1018 
  
 731 
  
 59 
  
 695 
  
 18000 
  
 6207 
  
 - Ulricehamn 
  
 7319 
  
 6371 
  
 Cummings 
  
 589 
  
 436 
  
 31 
  
 620 
  
 16757 
  
 5117 
  
 6012 
  
 5835 
  
 632 
  
 338 
  
 223 
  
 13 
  
 375 
  
 13428 
  
 4406 
  
 Örebro län 
  
 Hallsberg 
  
 32246 
  
 26335 
  
 4284 
  
 2698 
  
 1806 
  
 131 
  
 2610 
  
 70110 
  
 23730 
  
 Karlskoga 
  
 7853 
  
 6740 
  
 1159 
  
 593 
  
 372 
  
 62 
  
 386 
  
 17165 
  
 5721 
  
 Lindesberg 
  
 4551 
  
 3552 
  
 667 
  
 412 
  
 268 
  
 21 
  
 419 
  
 9890 
  
 3488 
  
 Örebro 
  
 10134 
  
 7473 
  
 1226 
  
 694 
  
 513 
  
 27 
  
 781 
  
 20848 
  
 6416 
  
 9708 
  
 8570 
  
 1232 
  
 999 
  
 653 
  
 21 
  
 1024 
  
 22207 
  
 8105 
  
 Östergöt- 
  
 lands län 
  
 38214 
  
 35319 
  
 5346 
  
 3691 
  
 2154 
  
 242 
  
 5673 
  
 90639 
  
 31647 
  
 TOTALT 
  
 973 981 
  
 765 813 
  
 116 099 
  
 88 123 
  
 56 448 
  
 3 542 
  
 82 140 
  
 2 090 331 
  
 760 218 
  
 SOU 1998:44 
  
 345 
  
 Bilaga 6 
 Helautomatiska vapen 
 Antal vapentillstånd, antal personer med innehavstillstånd och för vilket ändamål till- ståndet beviljats, antal föreningar med inne- havstillstånd samt när tillstånden 
 beviljats 
 Uppgifterna är inhämtade under hösten 1996 
  
 346 
  
 Bilaga 6 
  
 SOU 1998:44 
 SOU 1998:44 
  
 Bilaga 6 
  
 347 
  
 Helautomatiska vapen 
  
 Distrikt 
  
 Wright. 
  
 Wright 
  
 Ändam 
  
 Annat 
  
 Antal 
  
 Beviljat 
  
 Beviljat 
  
 Beviljat 
  
 vap. 
  
 .- 
  
 målskj 
  
 ända- 
  
 fören. 
  
 före 
  
 1973- 
  
 efter 
  
 pers 
  
 mål 
  
 1973 
  
 1991 
  
 1991 
  
 Blekinge län 
  
 Karlskrona 
  
 25 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 2 
  
 1 
  
 1 
  
 - 
  
 Karlshamn 
  
 30 
  
 13 
  
 13 
  
 0 
  
 2 
  
 7 
  
 6 
  
 2 
  
 Ronneby 
  
 4 
  
 4 
  
 4 
  
 0 
  
 0 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 Dalarnas län 
  
 Borlänge 
  
 13 
  
 12 
  
 12 
  
 0 
  
 1 
  
 0 
  
 8 
  
 5 
  
 Falun 
  
 55 
  
 30 
  
 30 
  
 0 
  
 5 
  
 5 
  
 45 
  
 5 
  
 Ludvika 
  
 3 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 1 
  
 0 
  
 3 
  
 0 
  
 Malung 
  
 1 
  
 1 
  
 - 
  
 - 
  
 0 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 Mora 
  
 15 
  
 13 
  
 12 
  
 1 
  
 1 
  
 6 
  
 8 
  
 1 
  
 Rättvik 
  
 7 
  
 7 
  
 7 
  
 0 
  
 1 
  
 1 
  
 - 
  
 - 
  
 Gotlands län 
  
 47 
  
 29 
  
 [25] 
  
 [13] 
  
 7 
  
 6 
  
 26 
  
 15 
  
 Mclaughlin 
  
 län 
  
 Gävle 
  
 7 
  
 7 
  
 7 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 2 
  
 5 
  
 Hudiksvall 
  
 10 
  
 8 
  
 8 
  
 0 
  
 1 
  
 3 
  
 5 
  
 1 
  
 Ljusdal 
  
 5 
  
 5 
  
 5 
  
 0 
  
 0 
  
 2 
  
 3 
  
 0 
  
 Sandviken 
  
 18 
  
 16 
  
 16 
  
 0 
  
 2 
  
 6 
  
 8 
  
 4 
  
 S:a Hälsingl. 
  
 32 
  
 8 
  
 8 
  
 0 
  
 2 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 Göteborgs o. 
  
 Bohus län 
  
 Göteborg 
  
 128 
  
 58 
  
 28 
  
 30 
  
 3 
  
 3 
  
 37 
  
 18 
  
 Kungälv 
  
 22 
  
 17 
  
 17 
  
 1 
  
 2 
  
 2 
  
 - 
  
 - 
  
 Mölndal 
  
 26 
  
 12 
  
 12 
  
 0 
  
 3 
  
 4 
  
 10 
  
 1 
  
 Strömstad 
  
 9 
  
 6 
  
 6 
  
 0 
  
 1 
  
 2 
  
 4 
  
 2 
  
 Uddevalla 
  
 90 
  
 20 
  
 19 
  
 1 
  
 7 
  
 10 
  
 19 
  
 9 
  
 Ett streck ( - ) innebär att frågan inte besvarats av registerenheten 
 [ ] = anger antal vapen; en person kan ha vapen såväl för samling som för målskytte 
  
 348 
  
 Bilaga 6 
  
 SOU 1998:44 
 Helautomatiska vapen 
  
 Distrikt 
  
 Wright. 
  
 Wright 
  
 Ändam 
  
 Annat 
  
 Antal 
  
 Beviljat 
  
 Beviljat 
  
 Beviljat 
  
 vap. 
  
 .- 
  
 målskj 
  
 ända- 
  
 fören. 
  
 före 
  
 1973- 
  
 efter 
  
 pers 
  
 mål 
  
 1973 
  
 1991 
  
 1991 
  
 Hallands län 
  
 Falkenberg 
  
 18 
  
 10 
  
 9 
  
 1 
  
 4 
  
 7 
  
 7 
  
 0 
  
 Halmstad 
  
 27 
  
 15 
  
 15 
  
 0 
  
 7 
  
 15 
  
 11 
  
 1 
  
 Kungsbacka 
  
 48 
  
 16 
  
 10 
  
 6 
  
 3 
  
 16 
  
 31 
  
 1 
  
 Varberg 
  
 52 
  
 23 
  
 - 
  
 - 
  
 8 
  
 28 
  
 19 
  
 5 
  
 Jämtlands l. 
  
 Järpen 
  
 9 
  
 2 
  
 2 
  
 0 
  
 3 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 Strömsund 
  
 5 
  
 5 
  
 5 
  
 0 
  
 1 
  
 - 
  
 - 
  
 Sveg 
  
 1 
  
 1 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 1 
  
 0 
  
 Östersund 
  
 33 
  
 33 
  
 33 
  
 0 
  
 0 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 Jönköpings 
  
 län 
  
 Höglandet 
  
 13 
  
 13 
  
 11 
  
 2 
  
 0 
  
 3 
  
 8 
  
 2 
  
 Jönköping 
  
 62 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 5 
  
 6 
  
 2 
  
 17 
  
 Vetlanda 
  
 27 
  
 8 
  
 6 
  
 2 
  
 5 
  
 6 
  
 15 
  
 3 
  
 Värnamo 
  
 24 
  
 2 
  
 0 
  
 2 
  
 2 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 Kalmar län 
  
 Kalmar 
  
 86 
  
 86 
  
 86 
  
 0 
  
 3-5 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 Oskarshamn 
  
 45 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 7 
  
 5 
  
 12 
  
 0 
  
 Vimmerby 
  
 76 
  
 39 
  
 38 
  
 1 
  
 9 
  
 20% 
  
 75% 
  
 5% 
  
 Västervik 
  
 30 
  
 15 
  
 - 
  
 - 
  
 5 
  
 8 
  
 4 
  
 2 
  
 Kronobergs 
  
 län 
  
 Ljungby 
  
 Växjö 
  
 41 
  
 34 
  
 34 
  
 0 
  
 2 
  
 19 
  
 22 
  
 0 
  
 37 
  
 24 
  
 24 
  
 0 
  
 6 
  
 17 
  
 9 
  
 11 
  
 Ett streck ( - ) innebär att frågan inte besvarats av registerenheten 
 SOU 1998:44 
  
 Bilaga 6 
  
 349 
  
 Helautomatiska vapen 
  
 Distrikt 
  
 Wright. 
  
 Wright 
  
 Ändam 
  
 Annat 
  
 Antal 
  
 Beviljat 
  
 Beviljat 
  
 Beviljat 
  
 vap. 
  
 .- 
  
 målskj 
  
 ända- 
  
 fören. 
  
 före 
  
 1973- 
  
 efter 
  
 pers 
  
 mål 
  
 1973 
  
 1991 
  
 1991 
  
 Norrbottens 
  
 län 
  
 Arvidsjaur 
  
 6 
  
 4 
  
 4 
  
 0 
  
 1 
  
 2 
  
 2 
  
 1 
  
 Boden 
  
 2 
  
 2 
  
 2 
  
 0 
  
 0 
  
 1 
  
 1 
  
 0 
  
 Gällivare 
  
 14 
  
 3 
  
 3 
  
 0 
  
 2 
  
 10 
  
 - 
  
 - 
  
 Haparanda 
  
 16 
  
 13 
  
 13 
  
 0 
  
 3 
  
 6 
  
 8 
  
 2 
  
 Kalix 
  
 5 
  
 5 
  
 5 
  
 0 
  
 0 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 Kiruna 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 Luleå 
  
 24 
  
 21 
  
 20 
  
 1 
  
 2 
  
 24 
  
 1 
  
 1 
  
 Piteå 
  
 8 
  
 6 
  
 6 
  
 0 
  
 0 
  
 1 
  
 4 
  
 1 
  
 Skaraborgs 
  
 län 
  
 Falköping 
  
 22 
  
 14 
  
 12 
  
 2 
  
 4 
  
 11 
  
 10 
  
 1 
  
 Lidköping 
  
 16 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 3 
  
 3 
  
 1 
  
 0 
  
 Mariestad 
  
 24 
  
 24 
  
 24 
  
 0 
  
 0 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 Skövde 
  
 59 
  
 22 
  
 22 
  
 0 
  
 7 
  
 19 
  
 27 
  
 13 
  
 Tidaholm 
  
 13 
  
 9 
  
 7 
  
 2 
  
 1 
  
 2 
  
 10 
  
 1 
  
 Skåne län 
  
 Eslöv 
  
 7 
  
 6 
  
 6 
  
 0 
  
 0 
  
 3 
  
 3 
  
 1 
  
 Helsingborg 
  
 30 
  
 11 
  
 10 
  
 1 
  
 4 
  
 14 
  
 7 
  
 4 
  
 Hässleholm 
  
 38 
  
 13 
  
 7 
  
 6 
  
 5 
  
 16 
  
 22 
  
 4 
  
 Kristianstad 
  
 60 
  
 19 
  
 18 
  
 1 
  
 7 
  
 12 
  
 41 
  
 7 
  
 Landskrona 
  
 40 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 6 
  
 3 
  
 3 
  
 - 
  
 Lund 
  
 77 
  
 24 
  
 22 
  
 2 
  
 6 
  
 6 
  
 - 
  
 - 
  
 Malmö 
  
 75 
  
 39 
  
 36 
  
 3 
  
 10 
  
 16 
  
 29 
  
 4 
  
 Simrishamn 
  
 36 
  
 10 
  
 10 
  
 0 
  
 7 
  
 21 
  
 15 
  
 0 
  
 Trelleborg 
  
 34 
  
 34 
  
 34 
  
 0 
  
 0 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 Ystad 
  
 53 
  
 14 
  
 14 
  
 0 
  
 6 
  
 15 
  
 5 
  
 - 
  
 Ängelholm 
  
 30 
  
 5 
  
 5 
  
 0 
  
 8 
  
 5 
  
 7 
  
 1 
  
 Ett streck ( - ) innebär att frågan inte besvarats av registerenheten 
  
 350 
  
 Bilaga 6 
  
 SOU 1998:44 
 Helautomatiska vapen 
  
 Distrikt 
  
 Wright. 
  
 Wright 
  
 Ändam 
  
 Annat 
  
 Antal 
  
 Beviljat 
  
 Beviljat 
  
 Beviljat 
  
 vap. 
  
 .- 
  
 målskj 
  
 ända- 
  
 fören. 
  
 före 
  
 1973- 
  
 efter 
  
 pers 
  
 mål 
  
 1973 
  
 1991 
  
 1991 
  
 Stockholms 
  
 län 
  
 City 
  
 72 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 Nacka 
  
 14 
  
 6 
  
 6 
  
 0 
  
 1 
  
 0 
  
 4 
  
 2 
  
 Norrort 
  
 69 
  
 26 
  
 25 
  
 [8] 
  
 6 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 Roslagen 
  
 45 
  
 37 
  
 30 
  
 7 
  
 1 
  
 - 
  
 1 
  
 1 
  
 Söderort 
  
 59 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 Södertörn 
  
 - Handen 
  
 15 
  
 5 
  
 5 
  
 0 
  
 1 
  
 - 
  
 7 
  
 2 
  
 - Huddinge 
  
 5 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 Södertälje 
  
 30 
  
 2 
  
 1 
  
 1 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 Västerort 
  
 80 
  
 20 
  
 16 
  
 4 
  
 1 
  
 11 
  
 57 
  
 12 
  
 Söderman- 
  
 lands län 
  
 Eskilstuna 
  
 56 
  
 16 
  
 15 
  
 1 
  
 5 
  
 4 
  
 1 
  
 0 
  
 Katrineholm 
  
 61 
  
 10 
  
 10 
  
 0 
  
 3 
  
 5 
  
 5 
  
 0 
  
 Nyköping 
  
 55 
  
 25 
  
 24 
  
 1 
  
 7 
  
 13 
  
 18 
  
 18 
  
 Uppsala län 
  
 Enköping 
  
 13 
  
 13 
  
 13 
  
 0 
  
 1 
  
 6 
  
 8 
  
 0 
  
 Tierp 
  
 30 
  
 17 
  
 16 
  
 1 
  
 5 
  
 3 
  
 23 
  
 4 
  
 Uppsala 
  
 10 
  
 10 
  
 7 
  
 3 
  
 0 
  
 10 
  
 0 
  
 0 
  
 Ett streck ( - ) innebär att frågan inte besvarats av registerenheten 
 [ ] = anger antal vapen; en person kan ha vapen såväl för samling som för målskytte 
 SOU 1998:44 
  
 Bilaga 6 
  
 351 
  
 Helautomatiska vapen 
  
 Distrikt 
  
 Wright. 
  
 Wright 
  
 Ändam 
  
 Annat 
  
 Antal 
  
 Beviljat 
  
 Beviljat 
  
 Beviljat 
  
 vap. 
  
 .- 
  
 målskj 
  
 ända- 
  
 fören. 
  
 före 
  
 1973- 
  
 efter 
  
 pers 
  
 mål 
  
 1973 
  
 1991 
  
 1991 
  
 Värmlands 
  
 län 
  
 Arvika 
  
 11 
  
 7 
  
 7 
  
 0 
  
 1 
  
 3 
  
 3 
  
 5 
  
 Hagfors 
  
 6 
  
 3 
  
 3 
  
 0 
  
 1 
  
 - 
  
 - 
  
 3 
  
 Karlstad 
  
 22 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 3 
  
 1 
  
 1 
  
 2 
  
 Krisitnehamn 
  
 53 
  
 11 
  
 11 
  
 0 
  
 7 
  
 7 
  
 7 
  
 4 
  
 Säffle 
  
 14 
  
 2 
  
 2 
  
 0 
  
 1 
  
 6 
  
 1 
  
 - 
  
 Västerbot- 
  
 tens län 
  
 Lycksele 
  
 1 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 1 
  
 1 
  
 0 
  
 0 
  
 Skellefteå 
  
 21 
  
 15 
  
 15 
  
 0 
  
 2 
  
 - 
  
 flertalet 
  
 - 
  
 Storuman 
  
 17 
  
 2 
  
 1 
  
 1 
  
 0 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 Umeå 
  
 45 
  
 22 
  
 21 
  
 1 
  
 4 
  
 19 
  
 27 
  
 0 
  
 Vilhelmina 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 Västernorr- 
  
 lands län 
  
 Härnösand 
  
 4 
  
 2 
  
 2 
  
 0 
  
 2 
  
 3 
  
 0 
  
 1 
  
 Kramfors 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 Sollefteå 
  
 5 
  
 5 
  
 5 
  
 0 
  
 0 
  
 4 
  
 1 
  
 0 
  
 Sundsvall 
  
 17 
  
 14 
  
 14 
  
 0 
  
 1 
  
 5 
  
 10 
  
 0 
  
 Örnsköldsvik 
  
 5 
  
 2 
  
 2 
  
 0 
  
 1 
  
 3 
  
 - 
  
 - 
  
 Västman- 
  
 lands län 
  
 Fagersta 
  
 1 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 1 
  
 0 
  
 0 
  
 1 
  
 Köping 
  
 17 
  
 5 
  
 5 
  
 0 
  
 3 
  
 4 
  
 7 
  
 2 
  
 Sala 
  
 10 
  
 8 
  
 8 
  
 0 
  
 1 
  
 2 
  
 6 
  
 2 
  
 Västerås 
  
 76 
  
 54 
  
 53 
  
 1 
  
 4 
  
 12 
  
 44 
  
 20 
  
 Ett streck ( - ) innebär att frågan inte besvarats av registerenheten 
  
 352 
  
 Bilaga 6 
  
 SOU 1998:44 
 Helautomatiska vapen 
  
 Distrikt 
  
 Wright. 
  
 Wright 
  
 Ändam 
  
 Annat 
  
 Antal 
  
 Beviljat 
  
 Beviljat 
  
 Beviljat 
  
 vap. 
  
 .- 
  
 målskj 
  
 ända- 
  
 fören. 
  
 före 
  
 1973- 
  
 efter 
  
 pers 
  
 mål 
  
 1973 
  
 1991 
  
 1991 
  
 Älvsborgs 
  
 län 
  
 Mell. Älvsb. 
  
 52 
  
 10 
  
 8 
  
 2 
  
 6 
  
 14 
  
 34 
  
 0 
  
 N:a Älvsb. 
  
 - Trollhättan 
  
 97 
  
 19 
  
 15 
  
 5 
  
 9 
  
 42 
  
 15 
  
 16 
  
 - Vänersborg 
  
 87 
  
 25 
  
 22 
  
 5 
  
 6 
  
 27 
  
 33 
  
 27 
  
 - Åmål 
  
 21 
  
 13 
  
 13 
  
 0 
  
 3 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 S:a Älvsb. 
  
 - Borås 
  
 59 
  
 30 
  
 28 
  
 2 
  
 8 
  
 27 
  
 24 
  
 3 
  
 - Mark 
  
 31 
  
 5 
  
 5 
  
 0 
  
 6 
  
 8 
  
 11 
  
 2 
  
 - Ulricehamn 
  
 13 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 5 
  
 3 
  
 2 
  
 0 
  
 Örebro län 
  
 Hallsberg 
  
 62 
  
 14 
  
 14 
  
 0 
  
 12 
  
 34 
  
 15 
  
 0 
  
 Karlskoga 
  
 21 
  
 6 
  
 6 
  
 0 
  
 3 
  
 8 
  
 13 
  
 0 
  
 Lindesberg 
  
 27 
  
 12 
  
 12 
  
 0 
  
 5 
  
 3 
  
 7 
  
 3 
  
 Örebro 
  
 21 
  
 11 
  
 10 
  
 1 
  
 4 
  
 13 
  
 8 
  
 1 
  
 Östergöt- 
  
 lands län 
  
 242 
  
 93 
  
 83 
  
 10 
  
 24 
  
 75 
  
 156 
  
 11 
  
 TOTALT 
  
 3 542 
  
 1 491 
  
 1 316 
  
 124 
  
 349 
  
 744 
  
 1 071 
  
 293 
  
 Ett streck ( - ) innebär att frågan inte besvarats av registerenheten 
  
 SOU 1998:44 
  
 353 
  
 Bilaga 7 
 Vapenhandlare 
 Antal tillstånd totalt samt antalet tillstånd som beviljats efter 1991 fördelat 
 på landets registerenheter 
 Uppgifterna är inhämtade under hösten 1996 
  
 354 
  
 Bilaga 7 
  
 SOU 1998:44 
 SOU 1998:44 
  
 Bilaga 7 
  
 355 
  
 Vapenhandlare 
  
 Distrikt 
  
 Antal 
  
 Beviljat 
  
 Antal handlare per län 
  
 tillstånd 
  
 efter-91 
  
 som har tillst. att handla 
  
 m. helautomatiska vapen 
  
 Blekinge län 
  
 15 
  
 - 
  
 1 
  
 Karlskrona 
  
 8 
  
 2 
  
 Karlshamn 
  
 1 
  
 1 
  
 Ronneby 
  
 6 
  
 2 
  
 Dalarnas län 
  
 30 
  
 - 
  
 5 
  
 Borlänge 
  
 6 
  
 4 
  
 Falun 
  
 10 
  
 2 
  
 Ludvika 
  
 2 
  
 0 
  
 Malung 
  
 4 
  
 2 
  
 Mora 
  
 3 
  
 2 
  
 Rättvik 
  
 5 
  
 1 
  
 Gotlands län 
  
 9 
  
 3 
  
 0 
  
 Mclaughlin 
  
 - 
  
 7 
  
 län 
  
 44 
  
 Gävle 
  
 6 
  
 3 
  
 Hudiksvall / Ljusdal 
  
 15 
  
 2 
  
 Sandviken 
  
 13 
  
 6 
  
 S:a Hälsingl. 
  
 10 
  
 4 
  
 Göteborgs o. Bohus 
  
 - 
  
 8 
  
 län 
  
 58 
  
 Göteborg 
  
 18 
  
 4 
  
 Kungälv 
  
 16 
  
 3 
  
 Mölndal 
  
 2 
  
 0 
  
 Strömstad 
  
 7 
  
 3 
  
 Uddevalla 
  
 15 
  
 2 
  
 356 
  
 Bilaga 7 
  
 SOU 1998:44 
 Vapenhandlare 
  
 Distrikt 
  
 Antal 
  
 Beviljat 
  
 Antal handlare/län som 
  
 tillstånd 
  
 efter-91 
  
 har tillstånd att handla m. 
  
 helautomatiska vapen 
  
 Hallands län 
  
 35 
  
 - 
  
 7 
  
 Falkenberg 
  
 8 
  
 1 
  
 Halmstad 
  
 13 
  
 5 
  
 Kungsbacka 
  
 12 
  
 3 
  
 Varberg 
  
 2 
  
 1 
  
 Jämtlands l. 
  
 25 
  
 - 
  
 0 
  
 Järpen 
  
 2 
  
 0 
  
 Strömsund 
  
 8 
  
 0 
  
 Sveg 
  
 4 
  
 1 
  
 Östersund 
  
 11 
  
 2 
  
 Jönköpings l. 
  
 45 
  
 - 
  
 8 
  
 Höglandet 
  
 16 
  
 3 
  
 Jönköping 
  
 13 
  
 2 
  
 Vetlanda 
  
 5 
  
 2 
  
 Värnamo 
  
 11 
  
 2 
  
 Kalmar län 
  
 24 
  
 - 
  
 3 
  
 Kalmar 
  
 6 
  
 2 
  
 Oskarshamn 
  
 9 
  
 3 
  
 Vimmerby 
  
 3 
  
 0 
  
 Västervik 
  
 6 
  
 1 
  
 Kronobergs län 
  
 18 
  
 - 
  
 4 
  
 Ljungby 
  
 6 
  
 2 
  
 Växjö 
  
 12 
  
 1 
  
 SOU 1998:44 
  
 Bilaga 7 
  
 357 
  
 Vapenhandlare 
  
 Distrikt 
  
 Antal 
  
 Beviljat 
  
 Antal handlare/län som 
  
 tillstånd 
  
 efter-91 
  
 har tillstånd att handla m. 
  
 helautomatiska vapen 
  
 Norrbottens län 
  
 61 
  
 - 
  
 1 
  
 Arvidsjaur 
  
 1 
  
 0 
  
 Boden / Luleå 
  
 15 
  
 6 
  
 Gällivare 
  
 7 
  
 2 
  
 Haparanda 
  
 16 
  
 3 
  
 Kalix 
  
 7 
  
 1 
  
 Kiruna 
  
 6 
  
 6 
  
 Piteå 
  
 9 
  
 4 
  
 Skaraborgs län 
  
 30 
  
 - 
  
 2 
  
 Falköping 
  
 5 
  
 0 
  
 Lidköping 
  
 9 
  
 3 
  
 Mariestad 
  
 6 
  
 4 
  
 Skövde 
  
 8 
  
 1 
  
 Tidaholm 
  
 2 
  
 0 
  
 Skåne län 
  
 97 
  
 - 
  
 12 
  
 Eslöv 
  
 6 
  
 0 
  
 Helsingborg 
  
 11 
  
 5 
  
 Hässleholm 
  
 7 
  
 0 
  
 Kristianstad 
  
 7 
  
 1 
  
 Landskrona 
  
 5 
  
 2 
  
 Lund 
  
 7 
  
 6 
  
 Malmö 
  
 16 
  
 9 
  
 Simrishamn 
  
 12 
  
 1 
  
 Trelleborg 
  
 4 
  
 0 
  
 Ystad 
  
 8 
  
 2 
  
 Ängelholm 
  
 14 
  
 3 
  
 358 
  
 Bilaga 7 
  
 SOU 1998:44 
 Vapenhandlare 
  
 Distrikt 
  
 Antal 
  
 Beviljat 
  
 Antal handlare/län som 
  
 tillstånd 
  
 efter-91 
  
 har tillstånd att handla m. 
  
 helautomatiska vapen 
  
 Stockholms län 
  
 69 
  
 - 
  
 37 
  
 City 
  
 27 
  
 2 
  
 Nacka 
  
 10 
  
 6 
  
 Norrort 
  
 3 
  
 0 
  
 Roslagen 
  
 17 
  
 6 
  
 Söderort 
  
 12 
  
 1 
  
 Södertörn 
  
 - Handen 
  
 7 
  
 1 
  
 - Huddinge 
  
 6 
  
 1 
  
 Södertälje 
  
 6 
  
 0 
  
 Västerort 
  
 15 
  
 5 
  
 Södermanlands län 
  
 24 
  
 - 
  
 4 
  
 Eskilstuna 
  
 14 
  
 0 
  
 Katrineholm 
  
 6 
  
 2 
  
 Nyköping 
  
 4 
  
 2 
  
 Uppsala län 
  
 27 
  
 - 
  
 0 
  
 Enköping 
  
 3 
  
 0 
  
 Tierp 
  
 11 
  
 5 
  
 Uppsala 
  
 13 
  
 6 
  
 SOU 1998:44 
  
 Bilaga 7 
  
 359 
  
 Vapenhandlare 
  
 Distrikt 
  
 Antal 
  
 Beviljat 
  
 Antal handlare/län som 
  
 tillstånd 
  
 efter-91 
  
 har tillstånd att handla m. 
  
 helautomatiska vapen 
  
 Värmlands län 
  
 48 
  
 - 
  
 4 
  
 Arvika 
  
 5 
  
 1 
  
 Hagfors 
  
 9 
  
 4 
  
 Karlstad 
  
 12 
  
 6 
  
 Krisitnehamn 
  
 13 
  
 2 
  
 Säffle 
  
 9 
  
 3 
  
 Västerbottens län 
  
 49 
  
 - 
  
 6 
  
 Lycksele 
  
 1 
  
 2 
  
 Skellefteå 
  
 15 
  
 6 
  
 Storuman 
  
 6 
  
 0 
  
 Umeå 
  
 20 
  
 9 
  
 Vilhelmina 
  
 7 
  
 2 
  
 Västernorrlands län 
  
 31 
  
 - 
  
 2 
  
 Härnösand 
  
 5 
  
 0 
  
 Kramfors 
  
 1 
  
 0 
  
 Sollefteå 
  
 8 
  
 3 
  
 Sundsvall 
  
 10 
  
 2 
  
 Örnsköldsvik 
  
 7 
  
 0 
  
 Västmanlands län 
  
 27 
  
 - 
  
 1 
  
 Fagersta 
  
 5 
  
 4 
  
 Köping 
  
 4 
  
 2 
  
 Sala 
  
 11 
  
 4 
  
 Västerås 
  
 7 
  
 1 
  
 360 
  
 Bilaga 7 
  
 SOU 1998:44 
 Vapenhandlare 
  
 Distrikt 
  
 Antal 
  
 Beviljat 
  
 Antal handlare/län som 
  
 tillstånd 
  
 efter-91 
  
 har tillstånd att handla m. 
  
 helautomatiska vapen 
  
 Älvsborgs län 
  
 55 
  
 - 
  
 10 
  
 Mellersta Älvsborg 
  
 10 
  
 0 
  
 Norra Älvsborg 
  
 - Trollhättan 
  
 7 
  
 0 
  
 -Vänersborg 
  
 7 
  
 2 
  
 -Åmål 
  
 11 
  
 4 
  
 Södra Älvsborg 
  
 20 
  
 3 
  
 Örebro län 
  
 38 
  
 - 
  
 0 
  
 Hallsberg 
  
 11 
  
 9 
  
 Karlskoga 
  
 3 
  
 0 
  
 Lindesberg 
  
 9 
  
 2 
  
 Örebro 
  
 15 
  
 3 
  
 Östergötlands län 
  
 40 
  
 9 
  
 3