SOU 2000:88 
  
 Uppdraget  
 123 
  
 9 Uppdraget 
 Vårt uppdrag är enligt direktiven att utreda frågor om straffansvar för del- tagande i organisationer som sysslar med brottslig verksamhet samt vissa andra frågor med anknytning härtill. Bakgrunden till uppdraget är bl.a. händelser under senare år med anknytning till vissa  
 mc-klubbar, 
  rasistiska organisationers verksamhet samt det internationella samarbetet när det gäller att bekämpa organiserad brottslighet. Som en grund för våra över- väganden i dessa delar har vi i del A av betänkandet (kap.  
 1-8) 
  lämnat en redogörelse för vilka organisationer och andra sammanslutningar av de aktuella typerna som finns och vilken verksamhet, inklusive brottslig verk- samhet, som bedrivs i anslutning till dessa sammanslutningar. 
 När det gäller frågan om straffansvar för deltagande i den nämnda ty- pen av organisationer sägs i direktiven bl.a. att vi skall 
  
 överväga om det bör göras straffbart att aktivt delta i organisationer som har brottslighet som ett väsentligt inslag i sin verksamhet 
  
 definiera vilka former av organisationer eller sammanslutningar som en eventuell kriminalisering skall kunna avse 
  
 ta ställning till vilka kriterier som bör användas när man avgör om en organisation eller sammanslutning skall anses syssla med brottslig verksamhet 
  
 ta ställning till om en eventuell kriminalisering bör ta sikte på samtliga typer av brottslig verksamhet inom ramen för en organisation eller om endast vissa brottstyper, som kan anses särskilt farliga när de sker i or- ganiserad form, bör omfattas 
  
 överväga vilken funktion en utvidgad kriminalisering kan fylla när det gäller att hindra personer, som på grund av sin anknytning till de aktu- ella organisationerna är olämpliga till det, från att utöva yrken i vilka användning av våld kan ingå, t.ex. polis eller militär 
  
 se till att en eventuell kriminalisering utformas så att Sverige i möjli- gaste mån kan leva upp till nuvarande och förestående internationella åtaganden på området 
  
 Vi kommer att redovisa våra överväganden i dessa frågor i kapitel 16. Den typ av lagstiftning som det talas om i direktiven är emellertid ny för svensk rättstradition. För att kunna ta ställning till om kriminalisering av aktivt deltagande i organisationer som ägnar sig åt brottslig verksamhet 
  
 124  
 Uppdraget 
  
 SOU 2000:88 
  
 bör föreslås, är det därför nödvändigt att först analysera vår nuvarande lagstiftning om medverkan till brott och om brott på planeringsstadiet. Även själva brottsbegreppet och frågor om personligt ansvar för brott bör analyseras. I kapitel 10 och 11 lämnas en redogörelse för gällande rätt på dessa områden. 
 Generellt gäller enligt våra direktiv att behovet av utökad kriminalise- ring måste vägas mot intresset av att bibehålla grundlagsskyddade fri- och rättigheter oinskränkta. En kriminalisering av aktivt deltagande i samman- slutningar som ägnar sig åt brott skulle t.ex. kunna komma att påverka föreningsfriheten. De regler som i dag gäller föreningsfriheten och organi- sationslagstiftningen i övrigt beskrivs i kapitel 12. 
 Som nämnts tidigare skall vi se till att en eventuell kriminalisering ut- formas så att Sverige i möjligaste mån kan leva upp till nuvarande och förestående internationella åtaganden på området. Dessa åtaganden kan avse införande av olika typer av straffbestämmelser men också internatio- nell rättslig hjälp i brottmål. I kapitel 13 respektive 15 beskrivs de åtagan- den som f.n. finns och som är under utarbetande inom olika internationella organ. Det ingår också i vårt uppdrag att studera lagstiftningen i några med Sverige jämförbara länder. I flera europeiska länders lagstiftning finns uttryckliga bestämmelser som straffbelägger aktivt deltagande i brottsliga organisationer. En närmare beskrivning av utländsk rätt på detta område lämnas i kapitel 14. 
  
 SOU 2000:88 
  
 Brottsbegreppet  
 125 
  
 10 Brottsbegreppet 
  
 10.1 
  
 Legalitetsprincipen 
  
 Brottsbalken inleds med en definition av vad som menas med termen brott. I 1 kap. 1 § anges att brott är en gärning som är beskriven i brottsbalken eller i annan lag eller författning och för vilken straff som beskrivs i brottsbalken är föreskrivet. Definitionen är formell och knyter an till straf- fet som rättsföljd. Ett av skälen till att man valt en så formell, och till sy- nes intetsägande, definition är att det helt enkelt inte är möjligt att hitta några enkla gemensamma nämnare som skulle känneteckna alla brott i materiell mening. Från systematisk synpunkt finns emellertid ett behov av ett enhetligt brottsbegrepp. 
 Definitionen i 1 kap. 1 § BrB fyller också en viktig funktion i det att den är ett uttryck för  
 legalitetsprincipen 
 . I alla moderna rättsstater uppfat- tas denna princip som ett grundläggande krav som bl.a. straffsystemet måste tillgodose. Legalitetsprincipen på straffrättens område innebär i korthet att straff får utdömas endast för gärningar som i förväg blivit kri- minaliserade genom generell lagstiftning. Principen har fått ett starkt stöd i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättighe- terna och grundläggande friheterna. I artikel 7 i konventionen anges att ingen får fällas till ansvar för någon gärning eller underlåtenhet, som vid tidpunkten för dess begående inte utgjorde ett brott enligt inhemsk eller internationell rätt. En motsvarande bestämmelse finns i den svenska rege- ringsformen (2 kap. 10 §). 
 Legalitetsprincipen såsom den uttrycks i 1 kap. 1 § BrB innebär också ett förbud mot analogisk tolkning av straffbud. Det är av avgörande bety- delse för rättssäkerheten och för tilltron till det straffrättsliga systemet att de ingripanden som görs är förutsebara och sker inom de gränser som statsmakterna i förväg har dragit upp. En självklar del i detta är att den lagtext som finns på det straffrättsliga området inte får vara alltför allmänt hållen utan måste innehålla ett visst mått av precision vid beskrivningen av vad som är straffbart. Därmed inte sagt att någon absolut precision skulle kunna uppnås; även den straffrättsliga lagstiftningen måste med nödvän- dighet bli föremål för tolkning. 
  
 126  
 Brottsbegreppet 
  
 SOU 2000:88 
  
 10.2 
  
 Personligt ansvar 
  
 För att ett brott skall föreligga måste således en otillåten gärning ha före- tagits. Vad som är en otillåten gärning beskrivs i de enskilda straffbuden. Dessa innehåller ett antal s.k. objektiva rekvisit, dvs. förutsättningar som måste vara uppfyllda för att brottet i fråga skall föreligga. Det svenska straffrättsliga sanktionssystemet bygger på individuellt ansvar, dvs. endast individer kan begå brott. 
 1 
  
 Att en otillåten gärning har företagits är emellertid inte tillräckligt för att ett brott skall föreligga, utan det krävs dessutom att gärningsmannen har personligt ansvar (skuld) för gärningen. Som en grundläggande princip för det straffrättsliga ansvaret brukar anges att den som begår en gärning som lagen pekar ut som brottslig också skall ha haft möjlighet att rätta sig efter lagens krav, den s.k.  
 konformitetsprincipen 
 . 
 I svensk rätt kan kravet på personligt ansvar uppfyllas genom uppsåt eller oaktsamhet. Av 1 kap. 2 § första stycket BrB följer att det normalt ställs krav på uppsåt. En oaktsam gärning är straffbar endast om det är särskilt föreskrivet. Enligt den s.k.  
 täckningsprincipen  
 krävs att det råder en viss kongruens mellan brottets objektiva och subjektiva sida, dvs. att gärningsmannens uppsåt eller oaktsamhet omfattar åtminstone huvuddra- gen av det händelseförlopp som utgör gärningen. 
 För att någon skall kunna efterleva lagens krav i ett visst hänseende krävs det alltså att han förstår att han gör något visst (som utgör en rätts- stridig gärning) eller, om det rör sig om ansvar för oaktsamhetsbrott, att han bör förstå att han gör något visst (som utgör en rättsstridig gärning). Annars har han inte haft tillfälle att rätta sig efter lagen och kan inte kland- ras för sin överträdelse av lagen. 
  
 1  
 Företagsbotsutredningen föreslog i sitt betänkande Straffansvar för juridiska personer (SOU 1997:127) att juridiska personer skall kunna straffas för vissa brott. Förslaget har ännu inte lett till lagstiftning. 
  
 SOU 2000:88 
  
 Medverkan till brott.... 
  
 127 
  
 11 
  
 Medverkan till brott och brott på planeringsstadiet 
  
 11.1 
  
 Medverkan till brott 
  
 11.1.1 
  
 Allmänt 
  
 Flera personers deltagande i brott behandlas i bestämmelsen i 23 kap. 4 § BrB om medverkan till brott. Av denna framgår att ansvar för en viss gär- ning kan ådömas inte bara den som utfört gärningen utan även den som främjat denna med råd eller dåd. De enskilda straffbuden utvidgas således generellt till att omfatta även den som, utan att vara gärningsman, har främjat den straffbelagda gärningen. 
 I paragrafen anges att den som inte är att anse som gärningsman skall dömas för anstiftan till brottet, om han har förmått annan till utförandet, och annars för medhjälp till det. Härav följer dels att medverkan kan ha tre former enligt svensk rätt - gärningsmannaskap, anstiftan och medhjälp - dels att det gäller en prioritetsordning mellan dessa olika former av med- verkan. Gärningsmannaskap har (självfallet) företräde framför de båda andra medverkansformerna, medan anstiftan anses allvarligare än med- hjälp och går före den medverkansformen. 
 Av paragrafen framgår vidare att medverkansansvaret är självständigt. Det föreskrivs nämligen att varje medverkande skall bedömas efter det uppsåt eller den oaktsamhet som ligger honom till last. En medverkande kan således straffas oberoende av om den som har utfört gärningen kan fällas till ansvar eller inte. Det krävs dock alltid att någon har förövat en gärning som uppfyller rekvisiten i en straffbestämmelse och att denna gär- ning inte är fri från ansvar på grund av att någon objektiv ansvarsfrihets- grund (t.ex. nödvärn) är tillämplig. 
 Här bör också nämnas den särskilda form av gärningsmannaskap som brukar kallas medgärningsmannaskap. Flera personer kan samtidigt vara gärningsmän trots att ingen av dem, eller inte alla, självständigt uppfyller hela brottsbeskrivningen i ett straffbud, förutsatt att vad de gör tillsam- mans (i samverkan) innebär att brottsbeskrivningen är uppfylld. De har med andra ord utfört gärningen tillsammans. 
  
 128  
 Medverkan till brott.... 
  
 SOU 2000:88 
  
 Medgärningsmannaskap föreligger t.ex. inte sällan när flera personer tillsammans misshandlar en annan person, även om det inte kan utredas vem av förövarna som har orsakat vilken skada eller hur orsaksförloppen i detalj varit. Föreligger erforderligt uppsåt får alla svara för den skada som de gemensamt har tillfogat offret. 
  
 11.1.2 
  
 Främjande av viss gärning 
  
 För att någon som inte är gärningsman skall kunna dömas till ansvar krävs således att han har främjat gärningen med råd eller dåd. Med detta ut- tryck - som har levt kvar från motsvarande reglering i den tidigare straffla- gen - avses att främjandet skall ha skett med fysiska eller psykiska medel. Olika tolkningar har föreslagits i fråga om vad detta närmare innebär, men någon helt entydig uppfattning om vad som är gällande rätt i detta hän- seende finns inte. 
 Enligt normalt språkbruk främjas en gärning, när någon har gjort något som underlättar eller i vart fall är ägnat att underlätta gärningens utföran- de. Det råder emellertid enighet om att uttrycket främja i den mening som avses i 23 kap. 4 § BrB inte kan tolkas så snävt och att obehövlig medverkan inte utesluts från vad som kan utgöra ett främjande. T.ex. krävs det inte för medverkansansvar för den som håller vakt vid ett inbrott att hans vakthållning verkligen bidragit till att huvudgärningen kunnat begås. 
 Enligt förarbetena skulle det för att ett främjande skall föreligga räcka med att medverkansgärningen övat inflytande på händelseutvecklingen i brottsfrämjande riktning, vore det så än blott genom att styrka de andra i deras brottsliga beslut (SOU 1944:69 s. 91). Av praxis framgår att även den som endast obetydligt har bidragit till uppkomsten av huvudgärningen kan drabbas av medverkansansvar. En gärning som varken fysiskt eller psykiskt har haft någon betydelse för huvudgärningens genomförande kan däremot inte utgöra ett främjande. 
 Gränsen mellan vad som är att bedöma som straffbar medverkan och handlande som är fritt från ansvar blir i viss mån subtil, särskilt vid psy- kisk medhjälp som består i ett deltagande som styrker gärningsmannen i dennes uppsåt. En viss begränsning ligger i vad som i litteraturen beteck- nas som livets regel. Att med gillande min åse ett slagsmål eller ett djur- plågeri är alltför obetydligt för att utgöra ett främjande (genom uppmunt- ran). Att inte bara passivt stå i närheten av brottsplatsen, utan att på ett mera aktivt sätt påverka händelseförloppet, innebär däremot ett sådant främjande som kan grunda medverkansansvar. 
  
 SOU 2000:88 
  
 Medverkan till brott.... 
  
 129 
  
 11.1.3 
  
 Omständigheter av subjektiv betydelse 
  
 Varje medverkande skall enligt 23 kap. 4 § tredje stycket BrB bedömas efter det uppsåt eller den oaktsamhet som ligger honom till last. Här slås medverkansansvarets självständighet i vad avser den subjektiva inställ- ningen fast. 
 Vid främjande måste den subjektiva täckningen hänföra sig till såväl huvudgärningen som medverkansgärningen. Medhjälparens uppsåt skall - om det är fråga om ett uppsåtligt brott - täcka det faktum att han främjat en viss gärning med råd eller dåd. Vidare skall medhjälparen ha uppsåt till de omständigheter av objektiv betydelse som konstituerar huvudgärningen. 
 När uppsåtskravet sätts i relation till huvudgärningen - som ju företas av en eller flera andra personer - uppkommer frågan hur pass konkretise- rad främjarens föreställning måste vara beträffande de omständigheter, under vilken denna företas, och beträffande de följder som den medför, för att uppsåtskravet skall vara uppfyllt. I litteraturen brukar ofta anges att medverkansuppsåtet måste avse en i viss mån individualiserad gärning. Vad som närmare skall förstås med detta är inte helt klart. 
 För medverkansansvar torde inte krävas att t.ex. en anstiftare känner till hur det brott han anstiftar annan att begå närmare skall gå till eller ens, åtminstone i vissa situationer, mot vem brottet skall förövas. Det måste vara tillräckligt för ansvar att någon t.ex. förmår någon annan att begå ett rån mot vem som helst som kommer på en viss väg. Motsvarande bör gälla för medhjälp till brott. 
 Kravet på medverkansuppsåtet i nu nämnt avseende, dvs. anstiftarens eller medhjälparens uppsåt i förhållande till huvudgärningen, bör korre- spondera med vad som allmänt sett gäller enligt den s.k. täckningsprinci- pen (att gärningsmannens uppsåt eller oaktsamhet omfattar det händelse- förlopp som utgör gärningen). Här inställer sig frågor som exempelvis hur man skall hantera avvikelser mellan gärningsmannens agerande och det av anstiftaren eller medhjälparen föreställda händelseförloppet och vilken grad av insikt som krävs hos anstiftaren eller medhjälparen i förhållande till de handlingar som gärningsmannen företar och de framtida konsekven- ser som dessa medför. Besvarandet av dessa frågor kan ha stor betydelse för hur man rättsligt skall hantera bl.a. gängbrottslighet. 
 Det är även möjligt att göra sig skyldig till oaktsam medverkan till brott. Om huvudgärningen är straffbelagd endast som uppsåtligt brott, fordras dock uppsåt för att en medverkande skall fällas till ansvar. En medverkande som endast har varit oaktsam går alltså i dessa fall fri från ansvar. Om det emellertid i lagen finns både en uppsåtlig och en oaktsam variant av samma gärning, kan den som har gjort sig skyldig till oaktsam medverkan dömas för medverkan till det oaktsamma brottet, medan en 
  
 130  
 Medverkan till brott.... 
  
 SOU 2000:88 
  
 annan medverkande som har gjort sig skyldig till uppsåtlig medverkan döms för medverkan till den uppsåtliga formen av brottet. 
  
 11.2 
  
 Brott på planeringsstadiet 
  
 11.2.1 
  
 Allmänt 
  
 Brott på planeringsstadiet indelas enligt svensk rätt i två huvudkategorier. Den ena huvudkategorin, benämnd  
 förberedelse  
 till brott, är av materiell natur och avser befattning på visst sätt med pengar som kostnadsersättning eller arvode för brott eller också befattning med föremål som kan utgöra hjälpmedel vid brott. Den andra huvudkategorin,  
 stämpling  
 till brott, är av immateriell natur och avser att man sätter sig i förbindelse med andra per- soner för att förbereda, möjliggöra eller underlätta brott. 
 De båda huvudkategorierna eller brottsformerna regleras i en gemen- sam allmän bestämmelse, 23 kap. 2 § BrB. Det är emellertid viktigt att påpeka att för att någon skall kunna dömas för förberedelse eller stämpling till ett visst brott räcker det inte att förutsättningarna enligt denna paragraf är uppfyllda. Det krävs också att det särskilt har föreskrivits att förberedel- se eller stämpling till just det aktuella brottet är straffbart. Dessutom gäller som förutsättning att inte endast ringa fara för brottets fullbordan har före- legat. 
  
 11.2.2 
  
 Förberedelse till brott 
  
 Enligt 23 kap. 2 § första stycket BrB föreligger förberedelse till brott om någon, med uppsåt att utföra eller främja brott, lämnar eller tar emot peng- ar eller annat som utgör förlag eller vederlag för brottet eller med sådant uppsåt anskaffar, förfärdigar, lämnar, mottar, förvarar, fortskaffar eller tar annan dylik befattning med gift, sprängämne, vapen, dyrk, förfalsknings- verktyg eller annat sådant hjälpmedel. 
 Förberedelsegärningen består alltså i att gärningsmannen med brottsligt uppsåt tar befattning med objekt som på olika sätt kan underlätta eller möjliggöra utförandet av ett brott. Den ena huvudtypen av förberedelse tar sikte på att någon lämnar pengar som kostnadsersättning (förlag) eller mottar pengar som lön (vederlag) för brott. Den andra huvudtypen tar sikte på att någon tar befattning med vissa föremål som är ägnade att användas som hjälpmedel vid brottslig verksamhet. 
 Ansvar för förberedelse till ett visst brott förutsätter att händelseför- loppet inte har fortlöpt så långt att ansvar kan utdömas för försök till brott eller för fullbordat brott. Den som t.ex. anskaffar ett vapen åt en annan 
  
 SOU 2000:88 
  
 Medverkan till brott.... 
  
 131 
  
 person med uppsåt att främja mord - ett förfarande som alltså i och för sig utgör förberedelse till brott - skall således dömas för medhjälp till försök till mord, om den andre personen försöker utföra dådet med misslyckas, och för medhjälp till mord, om den andre personen lyckas i sitt uppsåt. 
 För att en förberedelse skall vara straffbar krävs uppsåt att utföra eller främja brott. Gärningsmannen skall således antingen själv ha uppsåt att begå gärningen eller ha kännedom om att annan har uppsåt att begå en sådan gärning. Uppsåtet behöver inte avse en viss bestämd gärning, utan det räcker att uppsåtet avser att brott av ifrågavarande slag förr eller senare kommer till stånd. 
  
 11.2.3 
  
 Stämpling till brott 
  
 Enligt 23 kap. 2 § andra stycket BrB förstås med stämpling till brott att någon i samråd med en annan person beslutar sig för att utföra gärningen (ett brott), att någon söker anstifta en annan person att utföra gärningen eller att någon åtar sig eller erbjuder sig att utföra den. Det skall ha förele- gat en konkret fara för brottets fullbordan och denna fara skall inte vara att bedöma som ringa. 
 Genom bestämmelsen om stämpling till brott straffbeläggs således vis- sa former av förfaranden på planeringsstadiet, som kan sägas ha det ge- mensamt att de innebär att någon sätter sig i förbindelse med andra perso- ner. Det finns tre olika former av stämplingsgärningar; att man tillsam- mans med annan beslutar sig för att utföra ett brott, att man söker anstifta annan att utföra ett brott samt att man åtar sig eller erbjuder sig att utföra ett brott. 
 Stämpling till brott är, som nämnts i det föregående, straffbelagd endast om det i samband med straffbudet för det fullbordade brottet finns en före- skrift som särskilt anger att stämpling skall bestraffas vid den aktuella brottstypen. Stämpling är endast undantagsvis straffbelagd. 
 Straffbar stämpling förutsätter uppsåt. Uppsåtet behöver inte hänföra sig till en konkret gärning, utan det räcker att uppsåtet omfattar att brott av ifrågavarande slag förr eller senare kommer till stånd. Tid, rum, brottsoffer och andra omständigheter kring det tilltänkta brottet kan således ha läm- nats obestämda. Det planerade brottet behöver inte heller vara nära före- stående så att brottsplanen kan betecknas som aktuell. 
  
 11.2.4 
  
 Omfattningen av det straffbelagda området 
  
 För att någon skall kunna dömas för förberedelse eller stämpling till brott krävs att det särskilt har föreskrivits att förberedelse eller stämpling till 
  
 132  
 Medverkan till brott.... 
  
 SOU 2000:88 
  
 just det aktuella brottet är straffbart. Dessutom gäller, som tidigare nämnts, att inte endast ringa fara för brottets fullbordan förelegat. 
 I BrB är förberedelse straffbelagt främst vid de allvarligaste brottsty- perna och vid de mer centrala brotten. I några fall är emellertid förberedel- se straffbart även när böter ingår i straffskalan. Följande brott i BrB är straffbelagda på förberedelsestadiet. 
  
 mord, dråp, barnadråp och misshandel som inte är ringa (3 kap. 11 §) 
  
 människorov, olaga frihetsberövande, försättande i nödläge, grovt ola- ga tvång och dataintrång som inte är ringa (4 kap. 10 §) 
  
 våldtäkt, grov våldtäkt, grovt sexuellt utnyttjande av underårig och grovt koppleri (6 kap. 12 §) 
  
 stöld, grov stöld, rån, grovt rån, tillgrepp av fortskaffningsmedel som inte är ringa och olovlig kraftavledning (8 kap. 12 §) 
  
 bedrägeri, grovt bedrägeri, utpressning och ocker (9 kap. 11 §) 
  
 grov skadegörelse (12 kap. 5 §) 
  
 mordbrand, grov mordbrand, allmänfarlig ödeläggelse, sabotage, grovt sabotage, kapning, sjö- eller luftfartssabotage, flygplatssabotage, spri- dande av gift eller smitta samt förgöring (13 kap. 12 §) 
  
 urkundsförfalskning, grov urkundsförfalskning, undertryckande av ur- kund, signaturförfalskning, penningförfalskning, märkesförfalskning, 
  
 förfalskning av fast märke eller brukande av vad som förfalskats (14 kap. 12 §) 
  
 mened som inte är ringa (15 kap. 15 §) 
  
 myteri (16 kap. 17 §) 
  
 våld eller hot (ej ringa) mot tjänsteman samt främjande av flykt (17 kap. 16 §) 
  
 uppror samt väpnat hot mot allmän ordning (18 kap. 7 §) 
  
 högförräderi, trolöshet vid förhandling med främmande makt, spioneri, grovt spioneri, obehörig befattning med hemlig uppgift, grov obehörig befattning med hemlig uppgift samt olovlig underrättelseverksamhet (19 kap. 14 §) 
  
 rymning samt våld eller hot mot förman (21 kap. 15 §) 
  
 landsförräderi och landssvek (22 kap. 7 §) 
  
 Inom specialstraffrätten var förberedelse till brott tidigare straffbar endast vid narkotikabrott, varusmuggling avseende narkotika, folkmord, myteri samt, av tradition, vid olovligt fiske. Alltsedan  
 1970-talet 
  har det emeller- tid skett en successiv utveckling där fler och fler specialstraffrättsliga brott har blivit straffbelagda redan på förberedelsestadiet. Som exempel kan nämnas dataintrång, upphovsrättsintrång och intrång i flera andra ensam- rätter knutna till det industriella rättsskyddet. Andra exempel är företags- spioneri och människosmuggling. 
  
 SOU 2000:88 
  
 Medverkan till brott.... 
  
 133 
  
 11.3 
  
 Straffansvarsutredningens förslag 
  
 Straffansvarsutredningen  
 har i sitt betänkande Straffansvarets gränser (SOU 1996:185) behandlat bl.a. frågan om fleras deltagande i brott. Ut- redningen har granskat medverkansansvaret enligt BrB och föreslagit vissa förändringar som syftar till att göra det straffrättsliga ansvaret tydligt vid bl.a. gängbrottslighet i mera organiserade former. En särskild bestämmelse om medgärningsmannaskap skall enligt förslaget införas i 23 kap. 3 § BrB och medverkan till brott skall enligt i 23 kap. 4 § BrB vara en beteckning endast på anstiftan och medhjälp till brott. Förslaget kan dock i den delen inte ses som någon egentlig utvidgning av det straffbara området. 
 Vidare har utredningen bl.a. föreslagit att man skall ersätta den nuva- rande uppräkningen i lagen av vilka förehavanden som kan utgöra för- beredelse till brott med ett mera generellt och heltäckande förberedelse- begrepp. På det sättet anser utredningen att möjligheterna vidgas att på ett tidigt stadium ingripa mot planerad brottslighet av allvarligt slag, t.ex. vissa former av  
 mc-relaterad 
  brottslighet och ekonomisk brottslighet. En- ligt förslaget skall förberedelse till brott föreligga om någon, med uppsåt att utföra eller främja brott, vidtar planeringsåtgärder, befattar sig med hjälpmedel eller pengar eller vidtar andra förberedande åtgärder som hade varit att bedöma som åtminstone medverkan till brott för det fall brottet hade fullbordats eller utgjort straffbart försök. För ansvar skall vidare krä- vas att det har förelegat fara för brottets fullbordan. När faran för brottets fullbordan har varit liten presumeras enligt förslaget förberedelsebrottet vara ringa och därmed fritt från ansvar. 
 Stämplingsbrottet föreslås som en följd av det utvidgade förberedelse- begreppet upphävt. Enligt utredningen saknas med ett sådant förberedelse- begrepp behov av ha kvar ett självständigt ansvar för stämpling till brott. Gärningsformen söka anstifta annan att begå brott torde enligt utred- ningen närmast automatiskt täckas av den nya regleringen av förberedelse- brottet. De övriga två gärningsformerna av stämpling omfattas inte nöd- vändigtvis av den föreslagna nya regleringen av förberedelsebrottet. Prak- tiskt sett innebär detta emellertid enligt utredningen inte någon förändring av det nuvarande rättsläget, eftersom något ingripande mot stämpling till brott knappast sker innan någon planläggning, hantering av hjälpmedel eller någon annan förberedande åtgärd har företagits. Bevissvårigheterna torde nämligen vara alltför stora. 
 Utredningen har även behandlat uppsåtsbegreppet inom straffrätten och har föreslagit att det i fortsättningen skall bestå av två olika varianter, av- siktsuppsåt och insiktsuppsåt. Avsiktsuppsåtet motsvarar vad som i dag benämns direkt uppsåt. Begreppen indirekt uppsåt och eventuellt uppsåt utmönstras och i stället införs ett insiktsuppsåt. Insiktuppsåtet skall enligt förslaget täcka in den del av det centrala uppsåtsområdet som vi i dag be- 
  
 134  
 Medverkan till brott.... 
  
 SOU 2000:88 
  
 nämner indirekt uppsåt, men även det område med en lägre grad av insikt som utgör gräns till den medvetna oaktsamheten. I praktiken rör det sig enligt utredningen om ett kvalificerat sannolikhetsuppsåt. Det är utred- ningens bedömning att insiktuppsåtet kommer att leda till mer förutsebara och för allmänheten mer förståeliga resultat i jämförelse med det eventu- ella uppsåtet. 
 Straffansvarsutredningen förslag fick ett i huvudsak mycket positivt mottagande av remissinstanserna. Det är f.n. föremål för vidare övervä- ganden inom Justitiedepartementet. 
  
 SOU 2000:88 
  
 Något om föreningsfrihet.... 
  
 135 
  
 12 
  
 Något om föreningsfrihet och svensk organisationslagstiftning 
  
 12.1 
  
 Föreningsfrihet 
  
 Föreningsfriheten ingår i de grundläggande fri- och rättigheter som tillför- säkras den enskilde i 2 kap. 1 § regeringsformen (RF). Föreningsfrihet definieras som frihet att sammansluta sig med andra för allmänna eller enskilda syften. 
 Föreningsfriheten gäller för alla sammanslutningar, oavsett syfte eller form. Detta innebär att inte bara juridiska personer utan även sammanslut- ningar som inte är självständiga rättssubjekt skyddas. De senare har kallats för sociala organisationer. 
 1  
 Med detta avses att de använder sig av före- ningsliknande former men utan att kraven för en ideell förening är upp- fyllda (se avsnitt 12.2). Som exempel på sådana sociala organisationer nämns byalag, aktionsgrupper, syjuntor, bridgeklubbar m.m. De åtnjuter alltså föreningsfrihet, men är icke rättskapabla sammanslutningar. Helt tillfälliga sammanslutningar, t.ex. ett demonstrationståg, är dock inte en sammanslutning som skyddas av föreningsfriheten. 
 2 
  
 Det bör påpekas att föreningsfriheten innefattar inte bara frihet att bilda sammanslutningar utan också frihet att verka gemensamt inom ramen för en sammanslutning. 
 3  
 Avsikten med föreningsfriheten är att ge medborgar- na vidsträckta möjligheter att sluta sig samman för att gemensamt verka i olika syften. Den långtgående friheten motiveras av att det knappast är möjligt att göra skillnad mellan olika legitima syften beroende på vilken grad av betydelse dessa kan ha för den fria åsiktsbildningen i samhället. 
 4 
  
 De grundläggande fri- och rättigheterna får begränsas endast för att tillgodose ett ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle, och en begränsning får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den och ej heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen såsom en av folkstyrelsens 
  
 1 
  
 Hemström: Organisationernas rättsliga ställning, 1998, s. 20. 
  
 2 
  
 men däremot eventuellt av demonstrationsfriheten. 
  
 3 
  
 Se prop. 1975/76:209 s. 144. 
  
 4 
  
 a. prop. s. 112. 
  
 136  
 Något om föreningsfrihet.... 
  
 SOU 2000:88 
  
 grundvalar. Begränsning får inte göras enbart på grund av politisk, reli- giös, kulturell eller annan sådan åskådning (2 kap. 12 § andra stycket RF). 
 Petrén/Ragnemalm har påpekat 
 5  
 att rättighetsreglerna i mångt och mycket är inriktade på att skydda den fria åsiktbildningen, som enligt 1 kap. 1 § RF utgör en grundpelare för den svenska folkstyrelsen. De framhåller att vikt skall fästas vid ordet enbart och att t.ex. presumtiva terrorister inte får utsättas för diskriminerande behandling enbart på grund av sin samhällsuppfattning. Något ytterligare moment måste tillkomma för att motivera särbehandling, t.ex. risken för ett brukande av våldsamma och lagstridiga medel. 
 Föreningsfriheten får begränsas endast såvitt gäller sammanslutningar vilkas verksamhet är av militär eller liknande natur eller innebär förföljel- se av folkgrupp av viss ras, med viss hudfärg eller av visst etniskt ursprung (2 kap. 14 § andra stycket RF). Det förra begränsningsändamålet syftar på straffbestämmelsen i 18 kap. 4 § BrB om olovlig kårverksamhet, medan det senare infördes i RF med anledning av att Sverige tillträtt 1966 års FN- konvention om avskaffande av alla former av rasdiskriminering. 
 6 
  
 Enligt Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättighe- terna och de grundläggande friheterna har var och en rätt till frihet att delta i fredliga sammankomster samt till föreningsfrihet (artikel 11). Ut- övandet av dessa rättigheter får inte underkastas andra inskränkningar än sådana som är föreskrivna i lag och som i ett demokratiskt samhälle är nödvändiga med hänsyn till statens säkerhet eller den allmänna säkerhe- ten, till förebyggande av oordning eller brott, till skydd för hälsa eller mo- ral eller till skydd för andra personers fri- och rättigheter. Rätten till före- ningsfrihet föreskrivs också i  
 FN-konventionen 
  om medborgerliga och politiska rättigheter. I föreningsfriheten inbegrips rätten att bilda och an- sluta sig till fackföreningar för att skydda sina intressen (artikel 22). 
  
 12.2 
  
 Svensk organisationslagstiftning 
  
 Det finns egentligen ingen allmänglitig definition av vad en organisation är. Det är ett vitt begrepp som kan ges något olika innebörd beroende på vilken vetenskaplig disciplin som valt att definiera det. Även i den juridis- ka litteraturen används begreppet organisation med växlande innebörd. Någon legaldefinition finns inte. Såväl offentligrättsliga som privaträttsli- ga sammanslutningar torde dock innefattas i begreppet. 
 I Sverige finns ingen generell organisationsrättslig lagstiftning. Regler för de olika typerna av organisationer har fastställts i flera olika lagar och i 
  
 5 
  
 Sveriges grundlagar (1980) s. 71. 
  
 6 
  
 Se avsnitt 8.2.1. 
  
 SOU 2000:88 
  
 Något om föreningsfrihet.... 
  
 137 
  
 praxis. Man brukar inom juridiken tala om associationsrätt, varmed avses reglerna om privaträttens bolag, föreningar och stiftelser (offentligrättsliga sammanslutningar torde vara av mindre intresse i detta sammanhang och lämnas därför därhän). Dessa associationer är juridiska personer och har därmed tillhörande rättssubjektivitet och rättskapacitet. Detta innebär bl.a. att de kan ingå avtal och föra talan vid domstol. 
 Ett väsentligt kännetecken för de privaträttsliga associationerna är att de grundas genom frivilliga avtal mellan två eller flera personer. En asso- ciations uppgift är att genom sin verksamhet främja ett visst för medlem- marna gemensamt ändamål, ett bolags- eller föreningsändamål. Föreningar kan delas upp i två huvudtyper: ekonomiska och ideella. För de ekonomis- ka föreningarna gäller en särskild lag medan de ideella inte omfattas av någon lagstiftning. En ideell förening behöver bara anta stadgar och sty- relse för att bli en juridisk person, medan högre krav ställs på ekonomiska föreningar där bl.a. registrering är nödvändig för rättskapacitet. 
 Som framgått av föregående avsnitt, finns utöver de sammanslutningar som nu nämnts även sammanslutningar som inte är självständiga rättssub- jekt. För förbindelser som ingås inom ramen för en sådan sammanslut- nings verksamhet svarar de enskilda medlemmarna i sammanslutningen. 
  
 138  
 Något om föreningsfrihet.... 
  
 SOU 2000:88 
  
 SOU 2000:88 
  
 Internationella åtaganden avseende aktivt deltagande.... 
  
 139 
  
 13 
  
 Internationella åtaganden avseende aktivt deltagande i organisationer som ägnar sig åt brott 
  
 13.1 
  
 Inledning 
  
 Vårt uppdrag är att utreda frågor om straffansvar för deltagande i organi- sationer som sysslar med brottslig verksamhet. Vi skall därvid följa det internationella arbetet avseende åtgärder mot organiserad brottslighet in- om bl.a. EU, Europarådet och FN. 
 Detta kapitel innehåller en redogörelse för det straffrättsliga samar- betet inom EU (avsnitt 13.2) och det pågående arbetet med en FN- konvention med åtgärder mot organiserad brottslighet (avsnitt 13.3). Även inom Europarådet sker samarbete på straffrättens område. Mycket talar emellertid för att Europarådets roll när det gäller straffrättsligt samarbete kommer att minska och successivt övertas av EU. 
 1 
  
 13.2 
  
 EU 
  
 13.2.1 
  
 Allmänt 
  
 Samarbetet inom Europeiska unionen (EU) brukar beskrivas som ett sam- arbete inom tre pelare. Det traditionella gemenskapssamarbetet inom Eu- ropeiska gemenskapen (EG) återfinns i den första pelaren och grundar sig på  
 EG-fördraget 
  (Romfördraget). I denna pelare finns även samarbetet inom de övriga gemenskaperna, dvs. det samarbete som grundas på Kol- och stålfördraget och Euratomfördraget. 
 Samarbetet i den första pelaren skiljer sig från sedvanligt internatio- nellt samarbete genom att medlemsstaterna i de grundläggande fördragen har överlåtit vissa beslutsbefogenheter till gemenskapsinstitutionerna. Det gäller bl.a. befogenheten att besluta bindande föreskrifter och att ingå in- ternationella överenskommelser på vissa områden. På grundval av fördra- gen och gemenskapslagstiftningen har en särskild rättsordning,  
 EG-rätten 
  
 1  
 Montoya i SvJT 1997 s. 417. 
  
 140  
 Internationella åtaganden avseende aktivt deltagande.... 
  
 SOU 2000:88 
  
 eller gemenskapsrätten, utvecklats. Samarbetet i första pelaren betecknas som överstatligt. 
 Den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken är föremål för sam- arbete inom den andra pelaren. Den tredje pelaren innehåller numera sam- arbete i polisiära och straffrättsliga frågor. 
 2  
 Samarbetet i dessa pelare grundas på fördraget om Europeiska unionen  
 (EU-fördraget). 
 3 
  
 I andra och tredje pelaren har inga egentliga beslutsbefogenheter förts över från medlemsstaterna till EU. Medlemsstaterna är bundna av de ge- mensamma besluten på samma sätt som normalt följer av ett internatio- nellt samarbete enligt folkrättens regler. Det är alltså i dessa pelare fråga om ett mellanstatligt samarbete. 
  
 13.2.2 
  
 Samarbetet inom tredje pelaren 
  
 Bakgrund 
 Samarbete mellan  
 EU-länderna 
  i rättsliga och inrikes frågor har pågått sedan mitten av  
 1970-talet. 
  Det har skett bl.a. inom ramen för det s.k.  
 TREVI-samarbetet. 
  Genom  
 EU-fördragets 
  ikraftträdande år 1993 upphör- de emellertid de gamla formerna för samarbete och samarbetet sker nu under ett enda institutionellt ramverk med rådet som det övergripande or- ganet. Därunder ser den formella strukturen ut på följande sätt. 
  
 - 
  
 Coreper (ambassadörerna/de ständiga representanterna) 
  
 - 
  
 Artikel  
  
 36-kommittén 
  (oftast generaldirektörer vid justitie- och inrikes- departementen) 
  
 - 
  
 Arbetsgrupper 
  
 Reglerna om samarbete i rättsliga och inrikes frågor samlades i en sär- skild del av  
 EU-fördraget 
  (avdelning VI). Samarbetet omfattade enligt artikel K1 i fördraget ursprungligen asylpolitiken, den yttre gränskontrol- len, invandringspolitiken, kampen mot narkotikamissbruk, kampen mot bedrägerier i internationell skala, civilrättsligt samarbete, straffrättsligt samarbete, tullsamarbete och polissamarbete. Amsterdamfördraget, 
 4  
 som trädde i kraft den 1 maj 1999, innebär att en rad samarbetsområden i rätts- liga och inrikes frågor förs över från det mellanstatliga samarbetet till det gemenskapsrättsliga samarbetet. Det gäller gränskontrollen, asyl- och in- vandringspolitiken samt det civilrättsliga samarbetet. Kvar i den tredje pelaren finns således nu samarbetet i polisiära och straffrättsliga frågor. Avdelning VI i  
 EU-fördraget 
  har numera också rubriken  
 Bestämmelser om polissamarbete och straffrättsligt samarbete 
 . 
  
 2 
  
 Tidigare samarbete i rättsliga och inrikes frågor, se avsnitt 13.2.2. 
  
 3 
  
 Även benämnt Maastrichtavtalet. 
  
 4 
  
 EGT 97/C 340/01. 
  
 SOU 2000:88 
  
 Internationella åtaganden avseende aktivt deltagande.... 
  
 141 
  
 Juridiska instrument 
 Av artikel 34 
 5  
 i  
 EU-fördraget 
  framgår att rådet kan använda sig av i hu- vudsak tre typer av juridiska instrument inom det polisiära och straffrätts- liga samarbetet, nämligen  
 gemensamma ståndpunkter, rambeslut och kon- ventioner. 
  
 6  
 Dessa antas av rådet genom enhälligt beslut, på initiativ av en medlemsstat eller kommissionen. Ett rambeslut, som är det instrument som är av störst intresse för oss, skall avse frågor om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar. Rambesluten skall enligt bestämmelsen vara bindande för medlemsstaterna när det gäller de resultat som skall uppnås men skall överlåta åt de nationella myndigheterna att bestämma form och tillvägagångssätt. Rambesluten har således definierats på samma sätt som direktiv inom första pelaren. I artikel 34 anges dock uttryckligen att rambesluten inte, som kan vara fallet med direktiv, skall ha direkt effekt. 
 7  
 Möjligheten att fatta rambeslut enligt artikel 34 har ersatt den tidigare möjligheten att besluta om  
 gemensamma åtgärder  
 i inrikes och rättsliga frågor. 
 Det har alltsedan  
 EU-fördraget 
  trädde i kraft rått en viss osäkerhet i fråga om vilken rättslig verkan en gemensam åtgärd har. Att den inte är bindande på samma sätt som förordningar och direktiv i första pelaren, där ju medlemsstaterna överlåtit normgivningskompetens till EG, torde stå klart. 
 8  
 Däremot får nog anses att medlemsstaterna har en folkrättslig, eller i vart fall politisk, förpliktelse att verka för att en gemensam åtgärd för- verkligas. 
 9  
 Ministerrådets rättsavdelning har i ett rådgivande yttrande i juni 1995 
 10  
 försökt klargöra frågan. En gemensam åtgärd är enligt detta yttrande ett juridiskt instrument som binder regeringarna men inte den lagstiftande församlingen i varje land. Åtgärden i sig kräver inte ratifika- tion av parlamenten men, i den mån lagändring via parlamenten krävs, måste den naturligtvis ändå ha parlamentens godkännande. Regeringarna är också förpliktade att i sådana fall lägga fram förslag om lagstiftning till respektive parlament. Något regelrätt tvångsmedel för att genomdriva en gemensam åtgärd, eller numera ett rambeslut, saknas emellertid. 
  
 5 
  
 F.d. artikel K 6;  
  
 EU-fördraget 
  har genom Amsterdamfördraget fått ny artikelnum- rering. 
  
 6 
  
 Dessutom finns vanliga  
  
 beslut 
 . 
  
 7 
  
 Med direkt effekt (direkt verkan) av en regel brukar man avse att den ger upphov till rättigheter och skyldigheter för enskilda. 
  
 8 
  
 Prop. 1997/98:58 s. 118. 
  
 9 
  
 Se Williams/Solis i SvJT 1997 s. 322. 
  
 10 
  
 Ref. av Brown i SvJT 1999 s. 717. Se också danska  
  
 EU-Karnov 
  1999 s. 1978 not 1. 
  
 142  
 Internationella åtaganden avseende aktivt deltagande.... 
  
 SOU 2000:88 
  
 Institutionella frågor 
 Medlemsstaterna hade tidigare ensamma initiativrätt när det gäller polisiä- ra och straffrättsliga frågor. Sedan Amsterdamfördraget trätt i kraft har, som framgått i det föregående, enligt artikel 34 i  
 EU-fördraget 
  även  
 kom- missionen  
 initiativrätt i dessa frågor. Genom Amsterdamfördraget stärks också  
 Europaparlamentets  
 roll. Av artikel 39 i fördraget följer att rådet skall höra parlamentet innan det beslutar att anta konventioner, rambeslut och andra beslut i polisiära och straffrättsliga frågor. 
  
 EG-domstolen 
  
 hade före Amsterdamfördragets ikraftträdande i princip ingen kompetens alls inom det mellanstatliga samarbetet. Enligt artikel 35 i  
 EU-fördraget 
  är domstolen nu behörig att meddela förhandsavgöranden om giltighet och tolkning av rambeslut och beslut om tolkning av konven- tioner som upprättats inom ramen för det polisiära eller straffrättsliga samarbetet. Behörigheten är dock beroende av att den enskilda medlems- staten förklarar att man godtar domstolens behörighet att meddela sådana förhandsavgöranden. 
 Domstolen är vidare behörig att avgöra tvister mellan medlemsstaterna om tolkningen eller tillämpningen av rambeslut och konventioner inom området för det polisiära och straffrättsliga samarbetet. Domstolen är även behörig att döma i tvister mellan medlemsstaterna och kommissionen om tolkning och tillämpning av konventioner - men inte rambeslut - inom om- rådet. Det finns således ingen möjlighet för kommissionen att väcka talan mot en medlemsstat för bristande uppfyllelse av sådana åtagande som kan följa av ett rambeslut (talan om fördragsbrott). 
  
 13.2.3 
  
 Gemensam åtgärd om att göra deltagandet i en kriminell organisation i Europeiska unionens medlemsstater till ett brott 
  
 Bakgrund 
 En mycket stor del av samarbetet inom den tredje pelaren gäller kampen mot den organiserade brottsligheten. Det gäller på såväl det polisiära som det straffrättsliga området. 
 Vid Europeiska rådets möte i Dublin i december 1996 underströk medlemsländernas stats- och regeringschefer vikten av samordnade och konsekventa åtgärder mot den organiserade brottsligheten inom unionen. Rådet beslutade att inrätta en s.k. Högnivågrupp med uppgift att utvärdera alla aspekter på den organiserade brottsligheten och att utarbeta förslag till åtgärder som kunde utgöra basen för EU:s framtida samarbete mot den internationella organiserade brottsligheten. 
  
 SOU 2000:88 
  
 Internationella åtaganden avseende aktivt deltagande.... 
  
 143 
  
 Under våren 1997 utarbetade Högnivågruppen en handlingsplan för bekämpande av den organiserade brottsligheten. Planen antogs av rådet den 28 april 1997. 
 11  
 Rådet antog därvid som sina egna politiska riktlinjer vissa rekommendationer av Högnivågruppen. Rekommendationerna inne- håller uppmaningar till rådet att vidta en rad konkreta åtgärder som spän- ner över ett vitt fält. Det rör sig bl.a. om att vidta åtgärder för att straffbe- lägga vissa förfaranden, och att undersöka i vad mån harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning kan bidra till kampen mot den organiserade brottsligheten. Rådet anmodades också 
 12  
 att snabbt anta en gemensam åt- gärd för att det enligt lagstiftningen i varje medlemsstat skall vara olagligt för en person som vistas på dess territorium att delta i en kriminell organi- sation, oberoende av organisationens lokalisering inom unionen och av var den bedriver sin brottsliga verksamhet. 
 Därefter lade den s.k. Sektorsövergripande gruppen mot organiserad brottslighet, som bildades för att förverkliga handlingsplanen, fram ett förslag till gemensam åtgärd avseende kriminalisering av deltagande i kriminella organisationer. Åtgärden antogs av rådet den 21 december 1998. 
 13 
  
 Innehållet 
 Ingressen 
 I ingressen till den gemensamma åtgärden uttalar rådet att det allvarliga i och utvecklingen av vissa former av den organiserade brottsligheten krä- ver att samarbetet mellan Europeiska unionens medlemsstater stärks. De typer av brott som man särskilt nämner är narkotikahandel, människohan- del, terrorism, olaglig handel med konstverk, penningtvätt, grov ekono- misk brottslighet, utpressning samt andra våldshandlingar som är riktade mot en persons liv, fysiska integritet eller frihet, eller som skapar allmän fara för personer. För att möta de olika hot som medlemsstaterna ställs inför är det nödvändigt, sägs det, med ett gemensamt synsätt på deltagande i kriminella organisationers aktiviteter. 
 Rådet erinrar i ingressen om att EU respekterar de grundläggande rät- tigheter som anges i Europakonventionen om skydd för de mänskliga rät- tigheterna och de grundläggande friheterna, och särskilt de bestämmelser som rör  
 yttrande-, 
  mötes- och föreningsfriheten. 
  
 11 
  
 EGT 97/C 251/01. En ny handlingsplan är f.n. under utarbetande. 
  
 12 
  
 Rekommendation nr 17. 
  
 13 
  
 EGT 98/L 351/01. 
  
 144  
 Internationella åtaganden avseende aktivt deltagande.... 
  
 SOU 2000:88 
  
 Artikel 1 - vad som avses med kriminell organisation 
 Den gemensamma åtgärden ålägger medlemsstaterna att på det sätt som närmare anges i åtgärden göra deltagande i en kriminell organisation brottsligt. Med kriminell organisation avses enligt artikel 1 första stycket i åtgärden en strukturerad sammanslutning, inrättad för en begränsad tid 
 14  
 av mer än två personer som handlar i samförstånd för att begå brott som bestraffas med frihetsberövande eller en frihetsberövande säkerhetsåtgärd på upp till minst fyra år eller ett strängare straff oavsett om brotten är ett mål i sig själv eller ett medel att erhålla materiella fördelar och i före- kommande fall ett sätt att otillbörligt påverka offentliga myndigheters verksamhet. Något krav på att organisationen skall ha viss legal form finns inte. 
 I artikelns andra stycke anges att de brott som avses omfattar sådana brott som nämns i artikel 2 i Europolkonventionen 
 15  
 och i dess bilaga och som är belagda med ett straff om minst fyra års fängelse. Brott som nämns i artikel 2 i Europolkonventionen är narkotikahandel, människohandel, olaglig handel med nukleära och radioaktiva ämnen, handel med stulna fordon och den brottslighet som är förknippad med illegala nätverk för invandring samt terrorism. Penningtvätt som hänger samman med den angivna typen av brottslighet nämns också. Bilagan till konventionen in- nehåller en lång lista med brott, varav till de viktigaste kan anses höra mord och grov misshandel, människorov, olaga frihetsberövande och ta- gande av gisslan, organiserade stölder, svindleri och bedrägeri, falskmyn- teri och förfalskning av betalningsmedel samt olaglig handel med vapen, ammunition och sprängämnen. 
 Artikel 2 - former för kriminalisering 
 Kriminaliseringen av deltagande i en kriminell organisation skall enligt artikel 2.1 i den gemensamma åtgärden ske genom att varje medlemsstat åtar sig att se till att en eller två av de slag av handlingar som beskrivs i artikeln bestraffas med effektiva, proportionerliga och avskräckande straffrättsliga sanktioner. Den första typen av gärning är aktivt deltagande i en kriminell organisation i den form som finns i flera europeiska länder 
  
 14 
  
 För en begränsad tid är ett uttryck som är missvisande, förmodligen beroende på dålig översättning. I den engelska versionen anges att gruppen skall vara established over a period of time och syftet är, tvärtemot vad den svenska över- sättningen kan antyda, att endast sammanslutningar av en viss varaktighet skall omfattas av bestämmelsen. 
  
 15 
  
 EGT 95/C 316/01. 
  
 SOU 2000:88 
  
 Internationella åtaganden avseende aktivt deltagande.... 
  
 145 
  
 (se kapitel 14). Den andra är vad som i Sverige närmast kan betecknas som en stämplingsgärning. 
 Den ena metoden är således (artikel 2.1 a) att se till att kriminalisera aktivt deltagande i en kriminell organisations aktiviteter enligt artikel 1, dvs. i brott som har ett straff på fyra år eller mer. Kriminaliseringen skall innefatta även fall då personen i fråga inte deltar i det egentliga utförandet av brotten i fråga och skall gälla även om de aktuella brotten inte begås. Deltagandet skall ha skett avsiktligen och med kännedom om antingen organisationens syfte och allmänt kriminella aktiviteter eller organisatio- nens avsikt att begå brotten i fråga. Man skall enligt denna metod också kriminalisera handlande, varigenom en person aktivt deltar i annan av or- ganisationens verksamhet, dvs. verksamhet som inte har med begåendet av brott att göra, och dessutom har kännedom om att deltagandet bidrar till fullgörandet av den kriminella organisationens brottsliga aktiviteter. 
 Den andra anvisade metoden för kriminalisering av deltagande i en kriminell organisation är (artikel 2.1 b) att straffbelägga handlande varige- nom en person kommer överens med en eller flera andra personer om att utöva en viss aktivitet som, om den sattes i verket, skulle innebära att så- dana brott som anges i artikel 1 begicks. Detta skall gälla även om perso- nen i fråga inte deltar i det egentliga utförandet av aktiviteten. 
 Här kan också nämnas att enligt artikel 5.2 hindrar ingenting en med- lemsstat från att fastställa en bredare definition av straffbart handlande med avseende på en kriminell organisation än den definition som fast- ställts i artikel 2.1. 
 Avsikten med de olika metoderna för kriminalisering torde vara att täcka in tre olika juridiska traditioner: den kontinentala traditionen enligt vilken det är möjligt att bestraffa deltagande i kriminella organisationer, den angloamerikanska som betraktar konspiration (conspiracy) som straffbart och enligt vilken ett avtal mellan minst två personer är tillräck- ligt för åtal samt slutligen den skandinaviska modellen med omfattande kriminalisering av försök, medverkan och förberedelse till brott, som är allmän till sin natur och inte specifikt riktad mot kriminella organisationer. Oavsett vilken av kriminaliseringsmetoderna som medlemsstaterna väljer att använda, skall de enligt artikel 2.2 i den gemensamma åtgärden i så hög utsträckning som möjligt bistå varandra när det gäller brott som omfattas av artikeln. 
 Artikel 3 - ansvar för juridiska personer 
 I Högnivågruppens rekommendation nr 18 b angavs att ansvar bör införas för juridiska personer som har varit inblandade i organiserad brottslighet. Som ett svar på denna rekommendation finns i artikel 3 i den gemensam- 
  
 146  
 Internationella åtaganden avseende aktivt deltagande.... 
  
 SOU 2000:88 
  
 ma åtgärden en bestämmelse som anger att varje medlemsstat skall se till att en juridisk person kan göras straffrättsligt ansvarig eller, i avsaknad av denna möjlighet, på annat sätt kan göras ansvarig för sådana brott som avses i artikel 2.1 och som begås av den juridiska personen. Ett sådant ansvar för den juridiska personen skall enligt artikel 3 inte påverka det straffrättsliga ansvaret för de fysiska personer som är gärningsmän eller som är medbrottslingar vid dessa brott. Vidare anges att varje medlemsstat särskilt skall se till att juridiska personer kan straffas på ett effektivt, pro- portionerligt och avskräckande sätt och att de kan åläggas förmögenhets- rättsliga och ekonomiska sanktioner. 
  
 13.2.4 
  
 Ökad harmonisering på straffrättens område? 
  
 16 
  
 Straffrätten brukar betraktas som kanske det yttersta utflödet av statens maktutövning; med stöd av den kan staten öppet tillfoga individen ett li- dande - straffet. Straffrätten är också djupt förankrad i olika nationers rättsliga och kulturella traditioner. Mot den bakgrunden inser man lätt att straffrätten är ett känsligt område när det gäller samarbete och harmonise- ring av lagstiftning länder emellan. Straffrätten har ansetts vara en påtag- ligt nationell angelägenhet och samarbetet inom EU har hittills varit helt och hållet mellanstatligt och inte en del av den egentliga gemenskapsrät- ten. 
 Det nyss anförda innebär inte att straffrätten saknar internationella in- fluenser eller internationell betydelse. På grund av bl.a. ett gemensamt kulturarv och olika former av internationellt samarbete finns sedan länge en betydande rättslikhet mellan länderna, särskilt i fråga om vad som är kriminaliserat. Vad gäller straffrättens allmänna del - t.ex. regler för upp- såt och behandling av psykiskt störda lagöverträdare - och särskilt regler om påföljdsbestämning torde skillnaderna medlemsstaterna emellan vara större. Stora skillnader finns också i fråga om längden av de fängelsestraff som döms ut. 
 Många tror att straffrätten kommer att bli nästa stora område för euro- peisering och harmonisering. Vad som skulle kunna tala för detta är bl.a. 
  
 16  
 För en mera utförlig diskussion i detta ämne kan hänvisas till bl.a. följande ar- tiklar: Fischer/Gray:  
 Kommentar till ordförandeskapets förslag ur straffrättsligt perspektiv,  
 SvJT 1997 s. 317; Montoya:  
 Straffrättsligt samar- bete inom Europeiska unionen,  
 SvJT 1997 s. 416; Johnson:  
 Tredje pelaren mellan Maastricht och Amsterdam 
 , SvJT 1999 s. 709; Lopez:  
 Mitchell - ett frestande eller främmande förslag till en enhetlig europeisk rättssfär 
 , NTfK 1997 s. 262 samt  
 En gemensam europeisk strafflag begränsar nationell kriminalpolitik 
 ,  
 BRÅ-rapport 
  1999:9. 
  
 SOU 2000:88 
  
 Internationella åtaganden avseende aktivt deltagande.... 
  
 147 
  
 det behov som kan uppkomma vad gäller samarbete med anledning av den framtida europeiska gränslösheten. En harmonisering kan också förmodas underlätta samarbetet i straffrättsliga ärenden (utlämning, m.m.), inte minst som det ofta uppställs krav på dubbel straffbarhet. 
 17  
 Som ett exem- pel på harmoniseringssträvanden kan anges det arbete med att ta fram en gemensam strafflag till skydd för EU:s finansiella intressen, ibland be- nämnd  
 Kane, som en informell arbetsgrupp under kommissionen bedrivit. 
 18 
  
 Det finns också många som är kritiska till ökad harmonisering av med- lemsländernas straffrätt, framför allt om det skulle ske i större skala. Kriti- kerna menar att det finns en stor risk för att en harmonisering leder till en successivt ökad repressionsnivå, en risk som förstärks när det fordras en- hällighet eller kvalificerad majoritet för besluten. Att driva igenom krimi- naliseringar och straffskärpningar är lätt, men möjligheterna att nå politisk enighet inom EU om minskad repression i vissa avseenden är enligt kriti- kerna mycket begränsade. Möjligheterna att driva en nationell kriminal- politik, inriktad på de problem som finns i det enskilda landet, kan också försämras betydligt med en långtgående harmonisering av straffrätten in- om EU. 
  
 13.3 
  
 FN 
  
 Även inom FN är bekämpning av organiserad brottslighet ett ämne på dagordningen. Ansvarigt för arbetet är FN:s brottsförebyggande och straffrättsliga kommission (UNCJIN). 
 Generalförsamlingen beslutade i december 1998 (resolution 53/111) att tillsätta en öppen arbetsgrupp med uppgift att utarbeta en internationell konvention med åtgärder mot organiserad brottslighet. Arbetet inom grup- pen bedrivs med inriktningen att en konvention skall kunna antas av Gene- ralförsamlingen under innevarande år. 
 Enligt det senaste (juli 2000) utkastet till konvention som tagits fram 
 19  
 är syftet med konventionen att befrämja samarbete för att förhindra och bekämpa gränsöverskridande organiserad brottslighet (artikel 1). Konven- tionen skall enligt utkastet vara tillämplig på gränsöverskridande allvarlig brottslighet som begås av en organiserad kriminell grupp (artikel 2  
 bis 
 ). 
  
 17 
  
 Enligt 4 § lagen (1957:668) om utlämning för brott får en person inte utlämnas från Sverige, med mindre den gärning för vilken utlämning begärs motsvarar brott, för vilket enligt svensk lag är stadgat fängelse i mer än ett år. Inom EU kommer kravet inom kort att mildras något, se avsnitt 15.2. 
  
 18 
  
 För en redogörelse för förslagets innehåll, se Fischer i NTfK nr  
  
 3-4 
  1998. 
  
 19 
  
 Dok.nr. A/AC.254/L.230/Add.1. 
  
 148  
 Internationella åtaganden avseende aktivt deltagande.... 
  
 SOU 2000:88 
  
 Artikel 2 i utkastet innehåller ett stort antal definitioner, bl.a. av begreppen kriminell grupp och allvarlig brottslighet. Generellt kan sägas att för- slagen har ganska stora likheter med de definitioner som finns i EU:s ge- mensamma åtgärd. 
 Enligt artikel 3 i utkastet åtar sig varje stat som ansluter sig till kon- ventionen att kriminalisera vissa särskilt angivna beteenden. Således skall det vara brottsligt att organisera, leda, understödja, möjliggöra eller lämna råd om allvarlig brottslighet som involverar en organiserad kriminell grupp. 
 Vidare skall endera eller båda av följande beteenden utgöra brott. Det första är att komma överens med en eller flera andra personer om att begå allvarlig brottslighet i ett syfte som direkt eller indirekt innefattar erhål- lande av ekonomisk eller materiell vinning om, då det krävs enligt natio- nell lagstiftning, någon av deltagarna i överenskommelsen vidtagit en åt- gärd för att främja överenskommelsen. Den andra gärningstypen är hand- lande varigenom en person som, uppsåtligen och med kännedom om en kriminell grupps mål och allmänna brottsliga aktivitet eller dess avsikt att begå ifrågavarande brott, aktivt deltar i (a) brottsliga aktiviteter som begås av en organiserad kriminell grupp, eller (b) andra aktiviteter inom gruppen med kännedom om att det egna handlandet bidrar till uppnåendet av grup- pens kriminella syfte. 
 Konventionsutkastet innehåller också andra bestämmelser inriktade mot organiserad brottslighet. Det gäller t.ex. åtaganden om kriminalisering av penningtvätt och korruption. Vidare finns bestämmelser om utlämning och om olika former av samarbete i brottsutredande syfte. De fördragsslu- tande staterna skall också åta sig att på olika sätt tillse att tillräckligt skydd för vittnen och målsägande finns samt överväga möjligheten att lindra straffet för dem som samarbetar med rättsväsendet. 
  
 SOU 2000:88 
  
 Straffansvar för deltagande i organisationer.... 
  
 149 
  
 14 
  
 Straffansvar för deltagande i organisationer som ägnar sig åt brott - utländsk rätt 
  
 14.1 
  
 Inledning 
  
 Det finns i de flesta rättssystem möjligheter att döma till strängare straff för brott som begås av flera personer tillsammans. I några länder saknas formliga regler för detta - det är således en fråga helt för domstolarna - men i många länders lagstiftning finns åtminstone vissa riktlinjer beträf- fande i vilka fall straffskärpning får ske för brott som begås av flera. Ett vanligt sätt är att man i lagstiftningen pekar ut vissa brott som anses sär- skilt allvarliga när de begås i grupp - t.ex. rån, misshandel, våldtäkt eller narkotikabrott - och som i sådana fall skall bestraffas strängare än annars. 
 Regler om förhöjda straff för brott som begås av flera tillsammans har emellertid i många länder inte ansetts tillräckliga i kampen mot den orga- niserade brottsligheten. Man har därför på många håll infört särskilda be- stämmelser om straff för medlemskap eller deltagande i kriminella organi- sationer. Sådana bestämmelser gör det möjligt att straffa en ledare för or- ganisationer eller sammanslutningar som har som syfte att begå brott utan att det för den skull måste bevisas att ledaren själv har deltagit i ett be- stämt brott. Bestämmelsernas räckvidd begränsar sig emellertid inte till ledare utan är generellt tillämpliga. Straffbart medlemskap eller deltagan- de i en kriminell organisation förutsätter i de flesta fall inte deltagande i specifika brottsliga handlingar. För att en person skall kunna dömas krävs emellertid regelmässigt att han eller hon känner till organisationens brottsliga syfte eller aktiviteter. 
 I det följande lämnas en redogörelse för lagstiftningen i några olika länder rörande straff för medlemskap eller deltagande i en kriminell orga- nisation. Redogörelsen avser lagstiftningen i ett antal europeiska länder samt i USA och Kanada. 
 I våra nordiska grannländer saknas, liksom i Sverige, särskilda be- stämmelser om straff för deltagande i organisationer som ägnar sig åt brott. Den finska regeringen har emellertid i en proposition (rp 183/1999) i januari 2000 föreslagit att det skall införas en straffbestämmelse avseende 
  
 150  
 Straffansvar för deltagande i organisationer.... 
  
 SOU 2000:88 
  
 vissa fall av aktivt deltagande i en kriminell organisations verksamhet. Förslaget presenteras närmare i avsnitt 14.11. 
 Det kan tilläggas att Storbritannien och Irland inte heller har några be- stämmelser om straff för deltagande i kriminella organisationer: Däremot har man i dessa länder särskilda straffbestämmelser om  
 conspiracy  
 (överenskommelse om att begå brott) av samma typ som finns i USA och Kanada (se avsnitt 14.9 och 14.10). 
 Material till redogörelsen i detta kapitel har hämtats huvudsakligen från ett antal artiklar i  
 International Review of Penal Law  
 (1997 nr  
 3-4). 
  Lag- texterna har hämtats ur olika databaser via Internet. 
  
 14.2 
  
 Tyskland 
  
 I tysk rätt skiljer man mellan gärningsmannaskap ( 
 Täterschaft 
 ) och med- verkan ( 
 Teilnahme 
 ) till brott. Regler om detta finns i 25 § och följande paragrafer i den tyska strafflagen ( 
 Strafgesetzbuch, StGB 
 ). Gärningsman- naskap kan vara i formerna omedelbart gärningsmannaskap, medelbart gärningsmannaskap och medgärningsmannaskap. Medverkan till brott kan ske i form av anstiftan eller medhjälp. 
 Förberedelse till brott är i tysk rätt straffbar endast som särskilda brott. Som exempel kan nämnas förberedelse till högförräderi (83 § StGB) och förberedelse till penning- eller värdepappersförfalskning (149 § StGB). Vissa former av försök till delaktighet ( 
 Versuch der Beteiligung 
 ), vilka motsvarar stämpling till brott i svensk rätt, är emellertid straffbelagda ge- nom en allmän bestämmelse (30 § StGB). 
 Att bilda eller delta i kriminella eller terroristiska föreningar eller sammanslutningar ( 
 Vereinigungen 
 ) är straffbart enligt 129 och 129 a §§ i StGB. Lydelsen av 129 § är följande. 
 129 § Bildande av kriminella föreningar 
  
 (1) 
  
 Den som grundar en förening [ 
  
 Vereinigung 
 ], vars syften eller verksamhet är inriktad på att begå brottsliga handlingar eller den som deltar som medlem i en sådan förening, propagerar för denna eller stöder den, straffas med fäng- else i upp till fem år eller med böter. 
  
 (2) 
  
 Mom. 1 skall inte tillämpas, 
  
 1. 
  
 om föreningen är ett politiskt parti som den tyska författnings- domstolen ( 
  
 Bundesverfassungsgericht 
 ) inte har förklarat vara författ- ningsvidrigt, 
  
 2. 
  
 om utförande av brottsliga handlingar bara är ett syfte eller en verksamhet av underordnad betydelse eller 
  
 SOU 2000:88 
  
 Straffansvar för deltagande i organisationer.... 
  
 151 
  
 3. om föreningens syften eller verksamhet gäller brottsliga hand- lingar enligt §§ 84 till 87 [ 
 vissa politiska brott av förberedelseka- raktär, vår anm. 
 ]. 
  
 (3) 
  
 Försök att grunda en sådan förening som anges i mom. 1 är straffbart. 
  
 (4) 
  
 Om gärningsmannen hör till ledarna eller dem som står bakom föreningen eller om i övrigt ett särskilt allvarligt fall föreligger, döms till fängelse i minst sex månader och högst fem år. 
  
 (5) 
  
 Domstolen kan avstå från att straffa enligt moment 1 och 3 när det gäller delaktiga, vars skuld är ringa och vars medverkan är av underordnad bety- delse. 
  
 (6) 
  
 Domstolen kan lindra straffet efter egen bedömning (§ 49 mom. 2) eller av- stå från straff enligt dessa föreskrifter, om gärningsmannen 
  
 1. 
  
 frivilligt och på allvar försöker förhindra föreningens fortsatta existens eller försöker hindra den från att utföra en brottslig handling som motsvarar dess syften, eller 
  
 2. 
  
 frivilligt för en myndighet avslöjar det han känner till och detta sker vid en sådan tidpunkt att brottsliga handlingar, vars planlägg- ning han känner till, kan förhindras; 
  
 om gärningsmannen uppnår sitt mål att förhindra föreningens fortsatta existens, eller om detta uppnås utan hans medverkan, blir han inte straffad. 
 Enligt praxis krävs för att en förening i lagens mening skall föreligga att den består av minst tre personer och att den är av en viss varaktighet. Fö- reningen skall ha ett visst mått av organisation, t.ex. genom en viss fördel- ning av arbetsuppgifter. 
 Bestämmelsen i 129 a § StGB om straff för bildande eller deltagande i terroristiska föreningar är snarlik den i 129 §. Den skillnaden föreligger emellertid att det i 129 a § anges att den avser föreningar som är inriktade på att begå vissa särskilt angivna brott, såsom mord, folkmord, människo- rov och flera andra allmänfarliga brott. 
 Den svenska regeringen hade i ett intressant fall år 1998 att ta ställning till en begäran från Tyskland om utlämning av en turkisk medborgare som i Tyskland häktats i sin utevaro misstänkt dels för att i enlighet med 129 a § vara medlem i en terroristisk organisation (PKK), dels för försök till mord. Begäran bifölls så vitt avsåg misstanken om försök till mord men avslogs när det gällde misstanken om medlemskap i PKK (regeringens beslut  
 1998-05-14, 
  Ju98/897). Skälet för det senare ställ- ningstagandet var att medlemskap i viss organisation inte motsvarar något brott enligt svensk rätt och att hinder för utlämning därför förelåg enligt lagen (1957:668) om utlämning för brott. 
 Här kan också nämnas en bestämmelse i 127 § StGB som straffbeläg- ger bildandet eller deltagande i väpnade grupper ( 
 Bewaffneter Gruppen 
 ). Enligt den bestämmelsen döms den som, utan att ha rätt till det, bildar eller för befäl över en grupp som förfogar över vapen eller andra farliga verktyg eller den som ansluter sig till en sådan grupp, förser den med va- 
  
 152  
 Straffansvar för deltagande i organisationer.... 
  
 SOU 2000:88 
  
 pen eller pengar eller stöder den på annat sätt, till böter eller fängelse i upp till två år. 
 Enligt artikel 9(1) i den tyska grundlagen ( 
 Grundgesetz 
 ) har alla tyskar rätt att bilda föreningar. Bestämmelsen om föreningsfrihet ingår i den tys- ka grundlagens rättighetskatalog och reglerar en av de friheter som åtnju- ter ett särskilt författningsskydd. Vissa typer av föreningar är emellertid enligt artikel 9(2) förbjudna och kan upplösas i särskild ordning. Det gäl- ler dels föreningar med brottsligt syfte, dels föreningar med ett grundlags- stridigt syfte, t.ex. sådana som söker motverka den demokratiska ordning- en i landet. 
  
 14.3 
  
 Österrike 
  
 En överenskommelse mellan två eller flera personer om att begå vissa all- varliga brott, såsom mord, människorov eller rån, kan enligt den österri- kiska strafflagen ( 
 Strafgesetzbuch, StGB 
 ) bestraffas som  
 Verbrecherisches Komplott  
 (277 §). Bildandet av ett kriminellt gäng ( 
 Bandenbildung 
 ) är straffbart enligt 278 §. Paragraferna har följande lydelse. 
 277 § Brottslig sammansvärjning  
 [ 
  
 Verbrecherisches Komplott 
  
 ] 
  
 (1) 
  
 Den som med en annan person kommer överens om att de tillsammans skall utföra mord (§ 75), kidnappning under utpressning (§ 102), överläm- nande till utländsk makt (§ 103), slavhandel (§ 104), rån (§ 142), allmän- farlig straffbar handling enligt §§ 169, 171, 173, 176, 185 eller 186, män- niskohandel (§ 217) eller en handling som är straffbar enligt §§ 28 mom. 2 till 5 eller 31 mom. 2 lagen om beroendeframkallande medel, straffas med sex månaders till fem års fängelse. 
  
 (2) 
  
 Enligt mom. 1 skall inte den straffas som, genom att meddela myndig- het (§ 151 mom. 3) eller den hotade eller på annat sätt, frivilligt förhindrar den straffbara handlingen. Om den straffbara handlingen uteblir utan gär- ningsmannens medverkan, skall han inte straffas, om han omedveten om detta frivilligt och på allvar försöker förhindra den straffbara handlingen. 
  
 278 § Bildande av liga  
 [ 
  
 Bandenbildung 
  
 ] 
  
 (1) Den som slår sig samman med två eller flera andra personer med av- sikten att en eller flera medlemmar i denna sammanslutning upprepade gånger skall utföra mord (§ 75) eller andra betydande våldsdåd mot liv och lem, kidnappning under utpressning (§ 102), överlämnande till utländsk makt (§ 103), slavhandel (§ 104), rånöverfall (§ 142), utpressning (§ 144), penningtvätt (§ 165), allmänfarliga straffbara handlingar enligt §§ 169, 171, 173, 176, 185 eller 186 eller människohandel (§ 217), straffbara handlingar 
  
 SOU 2000:88 
  
 Straffansvar för deltagande i organisationer.... 
  
 153 
  
 mot säkerheten i samband med handel med pengar, värdepapper och fri- märken (§§ 232 till 239) eller inte endast obetydlig skadegörelse, stöld eller bedrägeri eller handlingar som är straffbara enligt §§ 28 mom. 2 till 5 eller 31 mom. 2 lagen om beroendeframkallande medel, straffas med upp till tre års fängelse. 
 (2) Om sammanslutningen inte har lett till någon straffbar handling av den planerade arten, skall inte någon medlem i denna sammanslutning straffas, om sammanslutningen frivilligt upplöses eller om det på annat sätt framgår av dess uppträdande att den frivilligt har gett upp sin plan. Vidare skall inte den person straffas på grund av bildande av liga som frivilligt lämnar ligan, innan en gärning av den planerade arten utförts eller försök gjorts att utföra sådan gärning; den som deltagit som ledare i sammanslutningen dock en- dast när han genom anmälan till myndigheten (§ 151 mom. 3) eller på annat sätt frivilligt medverkar till att faran, som uppkommit genom sammanslut- ningen, undanröjs. 
 År 1993 infördes i StGB en särskild bestämmelse (278 a §) om kriminella organisationer. Någon närmare definition av vad som skulle avses med kriminell organisation gavs inte då utan det räknades i stället upp sådana brott som en organisation måste vara inriktad på för att bestämmelsen skulle vara tillämplig. Först genom en ändring år 1996 infördes en sådan definition. Straffbestämmelsen lyder nu: 
 278 a § Kriminell organisation 
 (1) Den som grundar en företagsliknande sammanslutning med ett större antal personer, vilken planeras existera en längre tid, eller deltar som med- lem i en sådan sammanslutning, 
  
 1. 
  
 vilken, även om inte uteslutande, är inriktad på återkommande och pla- nerat utförande av allvarliga [ 
  
 schwerwiegender 
 ] straffbara handlingar, som utgör hot mot liv och lem, frihet eller egendom, eller allvarliga straffbara handlingar inom området sexuellt utnyttjande av människor, människo- smuggling eller otillåten handel med stridsmedel, kärnmaterial och radio- aktiva ämnen, farligt avfall, falska pengar eller beroendeframkallande me- del, 
  
 2. 
  
 vilken härigenom eftersträvar vinst i stor omfattning eller avsevärt in- flytande på politik eller näringsliv och 
  
 3. 
  
 vilken försöker korrumpera eller skrämma andra personer eller på spe- ciellt sätt försöker undandra sig straff, straffas med sex månaders till fem års fängelse. § 278 mom. 2 gäller på motsvarande sätt. 
  
 (2) Den som på uppdrag av en kriminell organisation (mom. 1) eller i denna organisations intresse medvetet lägger beslag på delar av dess förmögenhet eller förvarar, investerar, förvaltar, omvandlar, använder eller överför för- mögenheten till tredje man, straffas med upp till tre års fängelse, och den som begår gärningen med avseende på ett värde som överstiger 500 000 
  
 154  
 Straffansvar för deltagande i organisationer.... 
  
 SOU 2000:88 
  
 österrikiska schilling straffas med sex månaders 
  
 till fem års fängel- 
  
 se. § 165a gäller på motsvarande sätt. 
  
 Genom att införa denna definition av en kriminell organisation ville det österrikiska parlamentet understryka skillnaden mellan en kriminell orga- nisation och ett kriminellt gäng (278 §). Det har dock satts i fråga om inte kriterierna för att en kriminell organisation skall anses föreligga har ut- formats så strikt att de mycket sällan kommer att kunna uppfyllas, än mindre bevisas. 
 Som framgår av lagen måste en sammanslutning vara företagslik- nande för att den skall kunna anses vara en kriminell organisation. Det krävs emellertid inte att organisationen är en juridisk person; organisatio- nens legala status är således utan betydelse. 
 Såväl bildande som deltagande i en kriminell organisation är straffbart enligt 278 a §. Det finns emellertid i lagen ingen närmare förklaring av vad som skall avses med deltagande. I lagens förarbeten har uttalats att ett passivt medlemskap i en organisation inte är tillräckligt, inte heller delta- gande i enstaka kriminella handlingar. Någon stabil praxis har ännu inte hunnit utveckla sig. 
 I 279 och 280 §§ StGB finns straffbestämmelser med anknytning till väpnade grupper. Enligt 279 § kan den straffas som utan att ha rätt till det grundar eller på olika sätt leder en beväpnad sammanslutning ( 
 Bewaffnete Verbindung 
 ). Bestämmelsen gäller även den som utbildar medlemmar i sammanslutningen eller som lämnar betydande stöd till sammanslutningen i form av penningmedel eller på annat sätt. Enligt 280 § kan den straffas som, i syfte att utrusta ett större antal människor för strid, lägger beslag på eller äger vapen, ammunition eller andra stridsmedel eller skaffar sådana åt en annan person. 
  
 14.4 
  
 Nederländerna 
  
 Under  
 1980-talet 
  ökade uppmärksamheten kring den organiserade brotts- ligheten i Nederländerna. Det medförde bl.a. att en gammal bestämmelse i den nederländska strafflagen ( 
 Strafwetboek 
 ) rörande deltagande i en kri- minell organisation återupptäcktes; först i samband med utlämning av medlemmar i Rote Arme Fraction men senare också i samband med ett antal större bedrägerier och även narkotikabrott. Sedan ordalydelsen änd- rats år 1988 har bestämmelsen använts ganska flitigt. Den lyder nu: 
  
 SOU 2000:88 
  
 Straffansvar för deltagande i organisationer.... 
  
 155 
  
 Art. 140 
  
 1. 
  
 Den som deltar i (ingår i) en organisation som har till syfte att begå brott, döms till ett fängelsestraff på högst fem år eller till böter av kategori 4. 
  
 2. 
  
 Den som deltar i den fortsatta verksamheten av en juridisk person som, genom en dom som har vunnit laga kraft, har förbjudits och av den anledningen har upplösts, döms till ett fängelsestraff på högst ett år eller till böter av kategori 3. 
  
 3. 
  
 Fängelsestraffet för grundarna eller ledarna kan ökas med en tredjedel och de kan dömas till böter som hör till den närmast högre kategorin. 
  
 För att en organisation skall anses föreligga i lagens mening krävs inte att det är fråga om en juridisk person av något slag. Det krävs enligt praxis dock att ett strukturerat och varaktigt samarbete mellan flera personer fö- religger, dvs. helt tillfällig samverkan är inte tillräcklig. Det krävs inte att gruppen består av ett visst minsta antal personer och inte heller att det finns någon särskilt hierarki inom gruppen för att en organisation skall anses föreligga. In- och utskiftning av medlemmar kan förekomma. Så har t.ex. en grupp fredsaktivister som deltog i förstörelse av militär materiel ansetts utgöra en kriminell organisation i den mening som avses i artikel 140. 
 Organisationen skall ha som syfte att begå brott. Det kravet är inte upp- fyllt om brott begås helt oplanerat, inte heller då endast förberedelse av ett enda brott föreligger. Kravet har emellertid i praxis efter hand givits en vidsträckt tolkning. Det har t.o.m. ansetts tillräckligt att en organisation haft som syfte att begå flera brott avseende samma narkotikaparti, nämli- gen införsel, transport och leverans, för att kravet skall vara uppfyllt. 
 Det är inte ett krav att organisationens enda eller huvudsakliga syfte skall vara att begå brott. En organisation kan således anses ha som syfte att begå brott även om organisationens slutliga mål är ett helt annat och brottsligheten bara är ett medel för att nå dit. 
 För att artikel 140 skall vara tillämplig krävs inte att något brott faktiskt har begåtts, inte ens att brott har påbörjats. Bestämmelsen skall tolkas mot bakgrunden av att blotta existensen av en organisation som avser att begå brott anses utgöra ett hot mot samhället. Artikel 140 återfinns också i ett kapitel i strafflagen med rubriken allvarliga brott mot allmän ordning. 
 Domstolarnas vidsträckta tillämpning av bestämmelsen har varit före- mål för kritik, bl.a. med hänvisning till att den kan missbrukas i politiska syften. Så framfördes det omfattande protester när ett stort antal demon- stranter vid det europeiska toppmötet i Amsterdam i maj 1997 arresterades med hänvisning till artikel 140. 
 Enbart medlemskap i en organisation är inte tillräckligt för att en per- son skall anses ha deltagit i organisationen. Det krävs att personen genom sina handlingar på något sätt bidrar till organisationens verksamhet. Någon direkt koppling mellan dessa handlingar och de brott som organisationen begår eller avser att begå behöver inte finnas. Som ett exempel har nämnts 
  
 156  
 Straffansvar för deltagande i organisationer.... 
  
 SOU 2000:88 
  
 att någon sköter bokföringen i en organisation. Hur långt detta sträcker sig, dvs. om även mera perifera bidrag till organisationens allmänna verk- samhet omfattas, förefaller osäkert. 
 För att en person skall kunna dömas för deltagande i en kriminell orga- nisation krävs att han eller hon känner till att organisationen har som syfte att begå brott och förstår att de handlingar han utför bidrar till organisatio- nens verksamhet. 
 Enligt den nederländska grundlagen ( 
 Grondwet 
 ) råder föreningsfrihet i landet. När denna frihet har åberopats mot åtal enligt artikel 140 har dom- stolarna regelmässigt sagt att föreningsfriheten inte ger någon rätt att i namn av en förening begå brott. Det finns också möjlighet enligt neder- ländsk lag att på begäran av åklagare förbjuda och upplösa en juridisk person vars aktiviteter strider mot allmän ordning (jfr artikel 140.2). 
 Det finns i den nederländska strafflagstiftningen också bestämmelser om medverkan och förberedelse till brott. Medan medverkansansvaret är generellt, är förberedelse straffbart endast vid narkotikabrott och i vissa andra, ganska speciella fall som förberedelse till statskupp m.m. Det finns även en allmän bestämmelse om straff för den som försöker förmå annan att begå brott (en form av stämpling till brott). 
 Det är åklagaren som avgör hur ett åtal utformas. Det är relativt vanligt - och föreligger inget hinder för - att en person åtalas med åberopande av såväl bestämmelserna om medverkan eller förberedelse till brott som be- stämmelsen om deltagande i en kriminell organisation. 
 Om en person först åtalas för ett visst brott, t.ex. ett bedrägeri, och i ett senare åtal för deltagande i en kriminell organisation (eller tvärtom), upp- kommer frågan om res judicata föreligger. Det första brottet kan ju vara en del av den kriminella organisationens verksamhet. Den nederländska Hög- sta domstolen har i ett par sådana fall avvisat det senare åtalet med hän- visning till just detta. 
  
 14.5 
  
 Frankrike 
  
 Den franska strafflagen ( 
 Code Pénal 
 ) innehåller en bestämmelse om an- svar för deltagande i en brottslig organisation ( 
 association de malfaiteurs 
 ). Den lyder 
 Art.  
 450-1 
  
 En brottslig organisation [ 
 association de malfaiteurs 
 ] är varje gruppering eller sammansvärjning som syftar till förberedelse, som tagit sig uttryck i handling, till ett brott eller flera eller till en förbrytelse eller flera där straf- fet är tio års fängelse. 
  
 SOU 2000:88 
  
 Straffansvar för deltagande i organisationer.... 
  
 157 
  
 Deltagande i en brottslig organisation straffas med upp till tio års fängelse och 100 000 F i böter. 
 Art.  
 450-2 
  
 Varje person, som deltagit i en gruppering eller sammansvärjning, enligt definitionen i artikel  
 450-1, 
  undantas från straff om han, före varje laga åt- gärd, avslöjar grupperingen eller sammansvärjningen för behöriga myndig- heter och möjliggör identifiering av de övriga deltagarna. 
 Art.  
 450-3 
  
 Fysiska personer skyldiga till brott enligt artikel  
 450-1 
  ådrar sig även föl- jande tilläggsstraff: 
  
 1. 
  
 Förlust av medborgerliga rättigheter, civilrättsligt och familjerättsligt, i enlighet med villkoren i artikel  
  
 131-26; 
  
 2. 
  
 Förbud, i enlighet med villkoren i artikel  
  
 131-27, 
  mot att utöva något offentligt ämbete eller att utöva yrkesmässig eller samhällelig verksam- het, i eller vid vars utövande brott har begåtts. 
  
 3. 
  
 Förbud mot att vistas på vissa platser, i enlighet med villkoren i artikel  
  
 131-31. 
  
 Även andra tilläggsstraff kan ådömas dessa personer för de brott och för- brytelser som grupperingen eller sammansvärjningen har haft som syfte att förbereda. 
 Deltagande i en brottslig organisation är således enligt artikel 450 ett brott i sig. I sak bestraffas därigenom viss typ av förberedelse till brott. En be- stämmelse av liknande konstruktion är den som finns i artikel  
 323-4 
  i Co- de Pénal och som straffbelägger deltagande i en grupp som bildats för att förbereda vissa typer av dataintrång. Något annat, allmänt stadgande om ansvar för förberedelse till brott finns inte i den franska strafflagen. Där- emot finns ett antal mycket allvarliga brott av närmast förberedelsekarak- tär, t.ex. förberedelse till statskupp. Det finns också bestämmelser om straffskärpning för brott som utförs av en organiserad liga. 
  
 14.6 
  
 Belgien 
  
 I den belgiska strafflagen ( 
 Code Pénal/Strafwetboek 
 ) finns inte några ge- nerella bestämmelser om ansvar för förberedelse till brott, utan endast bestämmelser om ansvar för förberedelse till ett antal mycket allvarliga brott, mestadels av politisk karaktär. Därutöver finns en bestämmelse lik- nande den franska bestämmelsen om associations de Skinner. Enligt strafflagens artikel 322 är det således ett brott att delta i en sammanslut- ning ( 
 association 
 ) som har för avsikt att angripa personer eller egendom. 
  
 158  
 Straffansvar för deltagande i organisationer.... 
  
 SOU 2000:88 
  
 Lagtexten ger ingen vägledning i frågan om vad som skall krävas för att en person skall anses ha deltagit i en sådan sammanslutning, utan lämnar den frågan till praxis. Som exempel på deltagande har nämnts att man förser sammanslutningen med vapen, brottsverktyg, gömställen eller mötesplat- ser. 
 Den ursprungliga tanken med bestämmelsen om association de mal- faiteurs var att den skulle användas mot organisationer som har en viss varaktighet. I domstolspraxis har emellertid bestämmelsens räckvidd ut- sträckts så att den kan användas även i fall då en sammanslutning bildas för att begå ett enda brott. 
 Det finns i lagen inget krav att sammanslutningen måste bestå av ett visst minsta antal personer; i praxis har tre personer ansetts tillräckligt. Det finns inget krav på att sammanslutningen måste vara hierarkiskt upp- byggd. Däremot har förekomsten av en hierarki, liksom en viss fördelning av arbetsuppgifter eller andra strukturella kriterier, ansetts kunna utgöra bevis för sammanslutningens existens. 
 I praktiken har bestämmelsen om association de Skinner visat sig vara svår att tillämpa. Åklagare har funnit sig stå inför betydande problem när det gäller att visa att en tillräcklig organisationsgrad föreligger och framför allt att visa att sammanslutningen haft en brottslig avsikt. I syfte att mera effektivt kunna bekämpa den organiserade brottsligheten har där- för genom beslut i parlamentet den 10 januari 1999 införts två nya artiklar i strafflagen. De lyder: 
 Art. 324 
 bis 
  
 En kriminell organisation är en sammanslutning bestående av mer än två personer, grundad i syfte att för vinnings skull begå brott och förbrytelser straffbara med fängelse i tre år eller med strängare straff, genom använd- ning av skrämsel, hot, våld, bedrägligt beteende eller korruption, eller ge- nom att ta sin tillflykt till kommersiell eller annan verksamhet för att dölja eller underlätta genomförandet av brott. 
 En organisation vars verkliga syfte uteslutande är av politiskt, fackligt, filantropiskt eller religiöst slag, eller som uteslutande har något annat lag- ligt ändamål, kan således inte betraktas som en kriminell organisation i första styckets mening. 
 Art. 324 
 ter 
  
 §1 Varje person som, frivilligt och med vett och vilja, deltar i en kriminell organisation straffas med fängelse från ett till tre år och med böter från hundra francs till fem tusen francs eller med ett av dessa straff enbart, även om han inte har avsikten att begå brott inom ramen för denna organisation 
  
 SOU 2000:88 
  
 Straffansvar för deltagande i organisationer.... 
  
 159 
  
 eller att ansluta sig till den på sätt som beskrivs i artikel 66 och följande ar- tiklar [ 
 medverkansbestämmelser, vår anm 
 .]. 
 §2 Varje person som deltar i förberedelse till eller genomförande av varje laglig aktivitet från den kriminella organisationens sida, då han vet att hans deltagande bidrar till organisationens syften, sådana de beskrivs i artikel 324 
 bis 
 , straffas med fängelse från ett till tre år och med böter från hundra francs till fem tusen francs eller med ett av dessa straff enbart. 
 §3 Varje person som deltar i något som helst beslutsfattande inom ramen för en kriminell organisations verksamhet, då han vet att hans deltagande bidrar till organisationens syften, sådana de beskrivs i artikel 324 
 bis 
 , straf- fas med straffarbete från fem till tio år och med böter från femhundra francs till tiotusen francs eller med ett av dessa straff enbart. 
 Här kan också nämnas en lag av mera speciellt slag, som användes av en domstol i ett uppmärksammat mål under våren 1999 för att upplösa en Sanchez  
 Angels-klubb 
  i Belgien och konfiskera klubbens egendom (domen har överklagats), nämligen 1934 års lag om förbud mot privatmilis. I arti- kel 1 i den lagen anges att 
 Varje privatmilis eller annan enskild organisation vars syfte är att tillgripa våld, eller att ersätta armén eller polisen, genom inblandning i deras verk- samhet eller genom övertagande av deras uppgifter, är förbjuden. 
 De som bildar eller deltar i en milisgrupp eller organisation av det angiv- na slaget kan dömas till fängelse. Uniformer eller andra kännetecken samt vapen eller andra föremål som gruppen använt kan konfiskeras, även om de inte tillhör den dömde. 
  
 14.7 
  
 Italien 
  
 I den italienska strafflagstiftningen ( 
 Codice Penale 
 ) har sedan länge fun- nits en bestämmelse (artikel 416) om straff för deltagande i en kriminell organisation ( 
 associazione per delinquere 
 ) liknande den franska bestäm- melsen om associations de Skinner. Denna bestämmelse har emel- lertid inte ansetts tillräcklig för att man skall kunna komma till rätta med den brottslighet som den italienska maffian gör sig skyldig till. År 1982 infördes därför i Codice Penale (artikel 416 
 bis 
 ) ett särskilt straffansvar för deltagande i en maffialiknande sammanslutning ( 
 associazione di tipo ma- fioso 
 ). 
 Enligt artikel 416 
 bis  
 döms den som deltar i en maffialiknande samman- slutning som består av minst tre personer till fängelse mellan tre och sex år. Den som bildar eller leder en sådan sammanslutning döms till fängelse 
  
 160  
 Straffansvar för deltagande i organisationer.... 
  
 SOU 2000:88 
  
 mellan fyra och nio år. Om sammanslutningen är beväpnad kan dömas till längre fängelsestraff. En maffialiknande sammanslutning föreligger enligt lagen om a) det i sammanslutningen genom hot upprätthålls en ordning där medlemmarna tiger inför utomstående och b) sammanslutningens syfte är att verka inom offentlig och privat sektor på ett sätt som skadar samhälls- ekonomin och som påverkar myndigheter. 
 Det finns i Codice Penale också sedvanliga bestämmelser om med- verkan till brott. Något allmänt förberedelsebrott tycks inte finnas, där- emot ett antal självständiga brott som är av förberedelsekaraktär, t.ex. bil- dande av terroristorganisation eller bildande av en organisation för narko- tikasmuggling. 
 Bestämmelsen om straff för deltagande i en maffialiknande organisa- tion har kritiserats för att gå alltför långt och i princip straffbelägga tankar eller harmlösa handlingar på ett så tidigt stadium att något hot mot sam- hällsordningen ännu inte uppkommit. Den har av vissa också ansetts stå i strid med föreningsfriheten. 
  
 14.8 
  
 Grekland 
  
 Det finns i den grekiska strafflagen, som i andra strafflagar, bestämmelser om medverkan till brott (artikel  
 46-47). 
  Det finns också en bestämmelse om stämpling till brott (artikel 186), enligt vilken den kan straffas som söker förmå någon annan att begå brott eller erbjuder sig själv att begå brott. Den som tillsammans med andra kommer överens om att begå brott kan straffas enligt en särskild  
 conspiracy-liknande 
  bestämmelse i artikel 187 i den grekiska strafflagen. Den bestämmelsen är dock bara tillämplig i fall då man kommer överens om att begå brott på regelbunden basis, dvs. den kan inte tillämpas på dem som kommer överens om att begå ett enstaka brott. 
 Två särskilda bestämmelser i den grekiska strafflagen gäller straff- ansvar för deltagande i vissa typer av sammanslutningar. Enligt artikel 188 kan den straffas som deltar i en sammanslutning som har som syfte att begå brott. Behovet av denna bestämmelse har satts i fråga, särskilt mot bakgrund av den näraliggande bestämmelsen i artikel 187. Den har i prak- tiken tillämpats mycket sällan. Den andra bestämmelsen som gäller straff för tillhörighet till viss grupp är artikel 195, enligt vilken den kan straffas som deltar i bildandet av en väpnad grupp. Artikel 195 är subsidiär till bestämmelserna i artikel  
 186-188, 
  dvs. om gruppen har ett brottsligt syfte tillämpas i stället någon av de bestämmelserna. 
  
 SOU 2000:88 
  
 Straffansvar för deltagande i organisationer.... 
  
 161 
  
 14.9 
  
 Förenta Staterna 
  
 Om två eller flera personer kommer överens om att begå brott, kan enligt amerikansk rätt var och en av dem dömas för  
 conspiracy 
 . Enligt de flesta delstaters lagstiftning och även enligt den federala lagstiftningen krävs för fällande dom, förutom själva överenskommelsen, även att någon av kon- spiratörerna vidtagit någon konkret åtgärd i syfte att förbereda det eller de brott man kommit överens om att begå. Denna åtgärd behöver inte vara brottslig. Straffbar conspiracy föreligger oavsett om brottsplanerna satts i verket eller ej. 
 Enligt den s.k. Pinkertondoktrinen (efter målet Taylor v. United States, 1946) är samtliga deltagare i en conspiracy ansvariga för de brott som var och en av dem begår inom ramen för överenskommelsen. Denna doktrin har i praxis drivits tämligen långt. För att en deltagare i en conspi- racy skall undgå ansvar för brott som någon av de övriga begår, krävs att detta brott antingen faller helt utanför ramen för överenskommelsen eller annars could not be reasonably forseen as a necessary or natural con- sequence of the unlawful agreement. 
 Lagstiftningen om conspiracy (och även complicity, dvs. medverkan) har ansetts vara otillräcklig för att komma åt den organiserade brottslig- heten. Främst har svårigheterna visat sig när det gäller att lagföra personer som njuter frukten av brottslig verksamhet, t.ex. den som tar emot betal- ning för varor eller tjänster utan att ifrågasätta pengarnas ursprung, trots att det på goda grunder kan misstänkas att dessa inte åtkommits på laglig väg. Ett sätt att komma till rätta med detta har varit införandet av  
 the  
  
 Racketeer-Influenced 
  
  and Corrupt Organizations Act  
 (RICO, US Code sec. 1961 ff), den kanske mest omtalade lagstiftningen mot organiserad brottslighet i Förenta Staterna. RICO utformades ursprungligen i syfte att vara effektiv mot  
 maffia-liknande 
  företag eller organisationer, men har kommit att användas mot många andra sammanslutningar. 
 RICO är ett stycke tämligen komplicerad lagstiftning (som p.g.a. sitt stora omfång inte återges här). Den innehåller bestämmelser som gör det olagligt att på något sätt delta i användandet av medel som åtkommits ge- nom racketeering activities. Racketeering är ett svåröversatt ord; var- dagligt betyder det ungefär skojeri, svindleri, gangsterverksamhet. I RICO finns en lång uppräkning av de brott som skall hänföras under begreppet. Dit hör bl.a. mord, kidnappning, rån, utpressning, narkotikabrott, penning- förfalskning, olaglig spelverksamhet, bedrägerier av olika slag och många andra allvarliga brott. 
 RICO innehåller också bestämmelser om deltagande direkt i racketeering activities. Det är i praktiken dessa bestämmelser som kommit att bli de mest använda. Enligt RICO (US Code sec. 1962c) är det olagligt för den som är anställd eller anknuten till ett företag (enterprise), 
  
 162  
 Straffansvar för deltagande i organisationer.... 
  
 SOU 2000:88 
  
 som är inblandat i eller påverkar näringsverksamhet (commerce) som sträcker sig över mer än en delstat, att delta i ett sådant företags verksam- het genom en serie (a pattern of) racketeering activities. Med enterprise avses inte bara juridiska personer utan varje grupp av perso- ner som utgör en faktisk sammanslutning (associated in fact). Bestämmel- sen har t.ex. använts mot medlemmar i Hells Angels. 
 För att någon skall kunna dömas för brott mot den angivna bestämmel- sen måste åklagaren visa att (1) ett företag (enterprise) föreligger, att (2) företaget är inblandat i eller påverkar näringsverksamhet över statsgränser, att (3) den åtalade varit anställd eller anknuten till företaget, att (4) den åtalade deltagit, direkt eller indirekt, i företagets affärer, samt att (5) delta- gandet skett genom medverkan i en serie allvarliga brott (racketeering activities) inom en viss tidsrymd. 
  
 14.10 
  
 Kanada 
  
 Även i den kanadensiska lagstiftningen finns bestämmelser om straff för  
 conspiracy  
 (Criminal Code of Canada artikel 465). Dessa är av samma karaktär som motsvarande bestämmelser i den amerikanska lagstiftningen. Därutöver finns en särskild straffbestämmelse (artikel 467.1) om delta- gande i en kriminell organisation. Den lyder: 
  
 (1) 
  
 Den som 
  
 a) 
  
 deltar i eller i väsentlig mån bidrar till en kriminell organisations verk- samhet med kännedom om att en eller flera av medlemmarna i organisatio- nen är inblandade i [ 
  
 engage in 
 ] eller, under de fem närmast föregående åren, har varit inblandade i en rad allvarliga brott [ 
 indictable offences 
 ] en- ligt denna eller annan lag, vilka vart och ett kan bestraffas med fängelse i fem år eller mera, och 
  
 b) 
  
 till förmån för, på uppdrag av eller tillsammans med den kriminella or- ganisationen själv deltar i [ 
  
 is a party to 
 ] utförandet av ett allvarligt brott på vilket kan följa fängelse i fem år eller mer 
 gör sig skyldig till ett allvarligt brott [ 
 indictable offence 
 ] och döms till fängelse i högst fjorton år. 
 (2) En påföljd [ 
 sentence 
 ] för ett brott enligt (1) skall avtjänas efter varje annat straff [ 
 punishment 
 ] för brott som ingår samma händelse eller rad av händelser och varje annat straff som en person har dömts till vid tiden för brottet enligt 
 (1). 
 Begreppet kriminell organisation har definierats i artikel 2 i Criminal Code. Med begreppet avses: 
  
 SOU 2000:88 
  
 Straffansvar för deltagande i organisationer.... 
  
 163 
  
 varje formellt eller informellt organiserad grupp, förening eller annan sam- manslutning som består av minst fem personer och 
  
 a) 
  
 som har som en av sina huvudsakliga aktiviteter att begå allvarliga brott [ 
  
 indictable offences 
 ] enligt denna eller någon annan av Parlamentet an- tagen lag, för vilka det högsta straffet är fängelse i fem år eller mer, och 
  
 b) 
  
 i vilken en eller flera medlemmar är inblandade i [ 
  
 engage in 
 ] eller, un- der de fem närmast föregående åren, har varit inblandade i en serie så- dana brott. 
 Det har satts i fråga om en bestämmelse som den i artikel 467.1 inte strider mot föreningsfriheten, vilken garanteras genom den kanadensiska konsti- tutionen. Domstolarna har emellertid i flera fall uttalat att organisationer som har till syfte att begå brott inte skyddas av konstitutionen. 
  
 14.11 
  
 Finland 
  
 I de nordiska länderna finns det ännu så länge inga exempel på bestäm- melser om straff för medlemskap eller deltagande i kriminella organisatio- ner. Som nämnts i avsnitt 14.1 har emellertid regeringen i Finland nyligen lagt fram en proposition (rp 183/1999) i vilken det föreslås att en särskild straffbestämmelse avseende deltagande i en kriminell organisations verk- samhet skall införas. Bestämmelsen föreslås få följande lydelse. 
 Den som aktivt deltar i sådan av en kriminell organisation bedriven verk- samhet vars syfte är att begå brott för vilka det föreskrivna maximistraffet är fängelse i minst fyra år eller brott som avses i 11 kap. 8 § skall, om ett sådant brott begås, för  
 deltagande i en kriminell organisations verksamhet  
 dömas till böter eller fängelse i högst ett år. 
 Med kriminell organisation avses en organiserad sammanslutning som existerar en viss tid och som består av mist tre personer som handlar i sam- förstånd för att begå brott som avses i 1 mom. 
 Det finländska förslaget har utformats i nära överensstämmelse med EU:s gemensamma åtgärd om att göra deltagande i en kriminell organisation i Europeiska unionens medlemsstater till ett brott. Förslaget går emellertid så till vida längre än vad som följer av den gemensamma åtgärden, att det omfattar inte endast deltagande i sådan av en kriminell organisation bedri- ven verksamhet vars syfte är att begå brott där maximistraffet är fängelse i minst fyra år, utan även deltagande i en verksamhet som syftar till att begå sådant brott som avses i den finländska strafflagens 11 kap. 8 §, dvs. hets mot folkgrupp. 
 Deltagandet föreslås bli straffbart bara när det är aktivt och avser just den del av den kriminella organisationens verksamhet som syftar till att 
  
 164  
 Straffansvar för deltagande i organisationer.... 
  
 SOU 2000:88 
  
 begå sådana brott som omfattas av bestämmelsen. En ytterligare förutsätt- ning för ansvar är att åtminstone ett sådant brott också faktiskt begås. Här- utöver fordras att den kriminella organisationen har som mål att begå flera brott; en gemensam avsikt att begå ett enstaka brott är alltså inte tillräck- ligt för att den föreslagna bestämmelsen skall vara tillämplig. 
 I subjektivt hänseende fordras enligt förslaget uppsåt som täcker samt- liga rekvisit. Detta innebär bl.a. att det för ansvar krävs att den som delta- git i verksamheten har varit medveten om att sammanslutningen i fråga är av sådan karaktär att den omfattas av straffbestämmelsens definition av begreppet kriminell organisation och att syftet med just den verksamhet som vederbörande deltagit i varit att begå sådana brott som anges i be- stämmelsen. 
 Under riksdagsbehandlingen av propositionen har grundlagsutskottet i april 2000 lämnat ett utlåtande över förslaget (GrUU 10/2000). Utskottet har därvid, under hänvisning främst till den straffrättsliga legalitetsprinci- pen, uttalat att lagförslaget bör ses över och preciseras på väsentliga punkter. Mera härom i kapitel 16. 
  
 SOU 2000:88 
  
 Internationell rättslig hjälp i brottmål  
 165 
  
 15 
  
 Internationell rättslig hjälp i brottmål 
  
 15.1 
  
 Allmänt 
  
 Sverige lämnar sedan gammalt andra länder rättslig hjälp i brottmål. Hjälp kan numera lämnas t.ex. med olika former av bevisupptagning, husrannsa- kan och beslag, hemlig teleavlyssning och användning av andra tvångsme- del. Utlämning för brott kan ske enligt särskilda regler. 
 Den svenska lagstiftningen är av tradition utformad så att den inte krä- ver ömsesidighet - reciprocitet - utan rättslig hjälp kan lämnas även till stater med vilka Sverige inte har några konventionsbaserade åtaganden. En del länder kräver emellertid avtal med den andra staten för att lämna rätts- lig hjälp. Sådana avtal skapar också klarhet mellan länderna under vilka förutsättningar den rättsliga hjälpen lämnas. Avtalen brukar också inne- hålla bestämmelser som syftar till att underlätta det praktiska förfarandet. 
 Sverige har ingått ett flertal avtal med andra länder om rättslig hjälp i olika former. De viktigaste har varit de konventioner om bl.a. inbördes rättshjälp och utlämning för brott som Sverige har anslutit sig till inom ramen för samarbetet i Europarådet. Allt eftersom det straffrättsliga sam- arbetet inom EU har intensifierats, har också tyngdpunkten i det europeis- ka samarbetet flyttats dit. 
 Svenska bestämmelser om ömsesidig rättslig hjälp fanns tidigare i en mängd olika författningar. Den 1 oktober 2000 trädde emellertid en ny lag (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål i kraft. Lagen omfat- tar rättslig hjälp när det gäller bl.a. olika former av bevisupptagning vid domstol, husrannsakan, beslag och kvarstad, hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning och hemlig kameraövervakning. Av de regler som inte omfattas av lagen märks bl.a. regler om utlämning för brott. Dessa regler finns i lagen (1957:668) om utlämning för brott och i lagen (1959:254) om utlämning för brott till Danmark, Finland, Island och Norge. 
 Syftet med den nya lagen är att det internationella straffrättsliga samar- betet skall effektiviseras, bl.a. genom att kommunikationsvägarna förkor- tas och antalet handläggnings- och beslutsnivåer minskas. Sveriges möj- ligheter att bistå med olika former av rättslig hjälp blir större, dels genom att olika villkor och begränsningar som gäller i dag tas bort, dels genom att 
  
 166  
 Internationell rättslig hjälp i brottmål 
  
 SOU 2000:88 
  
 lagen inbegriper ytterligare slag av åtgärder som Sverige kan bistå med. Lagstiftningen har utformats med beaktande av ett antal  
 EU-rättsakter 
  på området liksom pågående arbete inom EU och Europarådet. 
 Inom EU har utarbetats en konvention om utlämning mellan medlems- staterna. Konventionen undertecknades av samtliga medlemsstater i sep- tember 1996. I departementspromemorian Sveriges tillträde till 1996 års  
 EU-konvention 
  om utlämning (Ds 2000:3) föreslås att Sverige tillträder konventionen. Samtidigt föreslås vissa ändringar i 1957 års utlämningslag och i den nordiska utlämningslagen. Förslagen innebär sammantaget att utlämning skall kunna ske i större utsträckning än som är fallet i dag och att utlämningsförfarandet förenklas. 
  
 15.2 
  
 Dubbel straffbarhet 
  
 På de allra flesta områden har i den svenska lagstiftningen hittills upp- ställts ett krav på s.k. dubbel straffbarhet för att rättslig hjälp skall bevil- jas. Dubbel straffbarhet innebär att en gärning skall vara straffbar inte bara i den stat som begär hjälp utan också i den stat som skall bevilja hjälpen. Frågan om att begränsa kravet på dubbel straffbarhet mellan EU:s med- lemsländer är aktuell i flera olika sammanhang. 
 I allmänhet torde det krav på dubbel straffbarhet som ställs upp i den svenska lagstiftningen inte innebära något faktiskt hinder för svenska myndigheter att lämna bistånd, eftersom kriminaliseringen i de olika län- der som vi normalt samarbetar med i allmänhet är densamma som i Sveri- ge. Det svenska kravet är vidare utformat så att det inte ställer krav på att brotten skall vara identiska; det räcker att den aktuella gärningen motsvarar brott enligt svensk lag. Ett problem som kravet på dubbel straffbarhet medför är emellertid att många ansökningar tar längre tid att utreda och ofta måste kompletteras för att det skall kunna fastställas om den aktuella gärningen är straffbar i Sverige. Brottsrekvisiten kan t.ex. vara något annorlunda utformade i den ansökande staten och ansökan sak- nar därför uppgifter om sådana rekvisit som krävs i Sverige. Detta innebär att ansökningarna tar såväl tid som resurser i anspråk i Sverige och att den ansökande staten får vänta med den hjälp som Sverige kan bistå med. 
 Det är uppenbart att det internationella samarbetet på brottmålsområdet skulle underlättas om kravet på dubbel straffbarhet begränsades eller togs bort helt. Det finns emellertid andra skäl som talar för att ett sådant krav ändå bör upprätthållas, särskilt på områden som innefattar begränsningar av individens rörelsefrihet. Bakom varje handling som i den inhemska lagen beläggs med straff ligger en avvägning mellan samhällets krav på skydd för allmänna respektive enskilda intressen och den inskränkning av medborgarnas handlingsfrihet som en kriminalisering medför. Mot den 
  
 SOU 2000:88 
  
 Internationell rättslig hjälp i brottmål  
 167 
  
 bakgrunden har det helt enkelt inte ansetts rimligt att Sverige skall under- stödja ett rättssystem med ingripanden som gäller en gärning som inte är straffbar i Sverige. I det tidigare nämnda förslaget till ny lag om interna- tionell rättslig hjälp i brottmål föreslås dock att kravet tas bort för sådana fall som inte innefattar tvångsmedelsanvändning mot enskilda, t.ex. för olika former av bevisupptagning. Kravet behålls däremot enligt förslaget för beviljande av rättslig hjälp med bl.a. hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning och hemlig kameraövervakning. 
 I fråga om utlämning för brott gäller enligt 4 § lagen (1957:668) om utlämning för brott att utlämning inte får ske om inte den gärning för vil- ken utlämning begärs motsvarar brott, för vilket det enligt svensk lag är stadgat fängelse i mer än ett år. Utlämning till en medlemsstat i EU före- slås i Ds 2000:3 dock kunna ske redan om för brottet kan följa fängelse i minst sex månader. I den nordiska utlämningslagen finns inget generellt krav på dubbel straffbarhet. 
 I artikel 3 i 1996 års  
 EU-konvention 
  om utlämning görs vissa undantag från kravet på dubbel straffbarhet. Skyldighet att avstå från kravet på dub- bel straffbarhet gäller enligt den bestämmelsen för brott som enligt den ansökande statens lagstiftning rubriceras som konspiration eller samman- slutning av brottslingar och enligt den statens lag är belagt med frihets- straff eller frihetsberövande skyddsåtgärd upp till en tid av lägst tolv må- nader. Ett ytterligare villkor är att syftet med konspirationen eller sam- manslutningen är att begå vissa, särskilt angivna brott av allvarligare slag. Enligt artikel 3.3 kan emellertid en medlemsstat förklara att den inte avstår från kravet på dubbel straffbarhet eller att avståendet skall gälla endast under vissa förutsättningar. 
 I Ds 2000:3 föreslås att Sverige vid sitt tillträde till  
 EU-konventionen 
  skall förklara att man inte avstår från kravet på dubbel straffbarhet vid utlämning för brott som enligt den ansökande statens lagstiftning rubrice- ras som konspiration eller sammanslutning av brottslingar. Enligt artikel 3.4 i konventionen åligger det en stat som utnyttjar reservationsmöjlighe- ten att göra vissa former av deltagande i en kriminell organisation till ett utlämningsbart brott. Även personer som inte deltagit i det egentliga utfö- randet av brottet skall kunna straffas om personens bidrag varit avsiktligt och getts med kännedom om antingen gruppens allmänna brottsliga verk- samhet eller syfte eller dess avsikt att begå det aktuella brottet. I Ds 2000:3 görs bedömningen att sådant deltagande som avses i artikel 3.4 i allt väsentligt omfattas av bestämmelserna i 23 kap. BrB om medverkan, förberedelse och stämpling till brott, förutsatt att deltagandet i gruppen kan bedömas som ett främjande av brottsligheten samt att gärningsmannen har åtminstone eventuellt uppsåt till att brotten skall komma till fullbordan (s. 53 f). Kravet på kriminalisering i konventionen bedöms i departe- mentspromemorian för närvarande inte föranleda några särskilda lagstift- 
  
 168  
 Internationell rättslig hjälp i brottmål 
  
 SOU 2000:88 
  
 ningsåtgärder (s. 56). Det påpekas dock att det fortsatta lagstiftningsarbe- tet på grundval av Straffansvarsutredningens förslag om bl.a. ett mera ge- nerellt utformat förberedelsebrott (SOU 1996:185) bör beaktas i det fort- satta arbetet med ratificeringen av 1996 års  
 EU-konvention. 
  
 SOU 2000:88 
  
 Ytterligare straffbestämmelser mot... 
  
 169 
  
 16 
  
 Ytterligare straffbestämmelser mot organiserad brottslighet? 
  
 16.1 
  
 Utgångspunkter för våra överväganden 
  
 16.1.1 
  
 De allmänna förutsättningarna för en utvidgning av det kriminaliserade området, m.m. 
  
 Enligt våra direktiv skall vi i första hand uppmärksamma brottslighet som har anknytning till  
 mc-gäng 
  och rasistiska grupper. Uppdraget förutsätter emellertid i vissa delar att vi vidgar perspektivet till att omfatta även annan kvalificerad brottslighet som bedrivs i organiserade former eller som annars har nära anknytning till olika sammanslutningar. I kapitel 4 - 6 har vi redovisat inhämtade uppgifter avseende den brottslighet som främst är av intresse i sammanhanget. 
 Av redogörelsen i kapitel 4, som avser organiserad brottslighet i allmänhet, framgår att brottslighet som kan betecknas som organiserad förekommer i Sverige bl.a. i form av grov narkotikabrottslighet, människosmuggling, handel med stulna fordon samt alkohol- och tobakssmuggling. Även ekonomisk brottslighet bedrivs i viss utsträckning i organiserade former. Att med ledning av tillgängliga uppgifter bilda sig någon mera precis uppfattning om den organiserade brottslighetens omfattning låter sig emellertid inte göra. Ett allmänt intryck är dock att den organiserade brottsligheten, sedd i ett internationellt perspektiv, hittills har haft en förhållandevis begränsad utbredning i Sverige. Enligt vår bedömning finns det emellertid en beaktansvärd risk för att den organiserade brottsliga verksamheten framgent kommer att öka även i Sverige. För en sådan utveckling talar inte minst den trend mot ökande internationalisering som under senare år kunnat konstateras vad gäller vissa former av kvalificerad brottslighet liksom den oroande brottsutvecklingen i en del oss närliggande länder i östra Europa. 
 Som ett exempel på organiserad brottslighet nämns ibland även den brottslighet som har anknytning till olika  
 mc-gäng. 
  Av de i kapitel 5 redovisade uppgifterna framgår visserligen att det i hög grad är tveksamt om det finns belägg för att det här skulle röra sig om organiserad 
  
 170  
 Ytterligare straffbestämmelser mot.... 
  
 SOU 2000:88 
  
 brottslighet bedriven i  
 mc-gängens 
  regi. Klart är dock att kvalificerad brottslighet utgör ett stående inslag i  
 mc-gängsmiljön. 
  De allvarliga våldsbrott som förekommit i dessa sammanhang har medfört att personer med anknytning till  
 mc-gängen 
  fått rykte om sig att vara snara att tillgripa allvarligt våld för att nå sina syften. Det är tydligt att många som ingår i denna miljö medvetet utnyttjar detta förhållande i olika sammanhang, t.ex. vid indrivning av fordringar. Den allmänt spridda uppfattningen om mc- gängens våldsbenägenhet har också lett till svårigheter vid utredning och lagföring av brottslighet med anknytning till dessa gäng. Många gånger torde det förhållandet att brottsligheten har en sådan anknytning vara tillräckligt för att vittnen och målsägande skall dra sig för att medverka i det rättsliga förfarandet. Liksom vid utredningar och rättegångar avseende vissa former av mer traditionell organiserad brottslighet är det emellertid inte heller här ovanligt att förhörspersoner skräms till tystnad eller pressas att lämna felaktiga uppgifter genom mer eller mindre tydligt uttalade hot om repressalier. Det har även förekommit att polismän som utrett brott med anknytning till  
 mc-gäng 
  har utsatts för hot. 
 Som framgått av redogörelsen i kapitel 6 är våld och hot om våld frekvent förekommande inslag även i den brottslighet som har främlingsfientliga eller rasistiska förtecken. Här används våld och hot många gånger som medel i en politisk eller ideologisk kamp. Udden är riktad mot olika minoritetsgrupper eller mot meningsmotståndare som på olika sätt aktivt motarbetar främlingsfientlighet och rasism, t.ex. politiker och andra opinionsbildare. Även poliser som haft att ingripa mot rasistiska gruppers verksamhet har utsatts för hot. Under senare tid har mycket allvarliga brott begåtts av personer inom olika rasistiska grupperingar. Som exempel kan nämnas polismorden i Allen, mordet på en syndikalist i Stockholm och bombattentatet mot ett journalistpar i Nacka. 
 Det är ett förhållandevis begränsat antal personer som är medlemmar i  
 mc-gäng 
  eller som annars deltar i dessas verksamhet. Även inom de rasistiska grupperingarna rör det sig om ett mindre antal aktivister. Den brottslighet som har förekommit i dessa sammanhang är emellertid utomordentligt allvarlig. Ett för dessa grupper gemensamt drag är benägenheten att ta till allvarligt våld och hot för att främja olika intressen. Det är här fråga om en kriminalitet som riktar sig inte bara mot enskilda medborgares säkerhet utan även mot rättssystemet och de demokratiska institutionerna. På sikt skulle t.ex. en utveckling i riktning mot en ökad förekomst av hot mot vittnen och målsägande kunna leda till avsevärt försämrade möjligheter att lagföra allvarlig brottslighet, något som skulle riskera att rubba medborgarnas förtroende för hela rättsväsendet. 
 Att effektivt motverka den brottslighet som förekommer i anslutning till  
 mc-gäng 
  och rasistiska grupperingar är alltså, liksom bekämpandet av 
  
 SOU 2000:88 
  
 Ytterliggare straffbestämmelser mot.... 
  
 171 
  
 organiserad brottslighet i mer traditionell mening, en synnerligen angelägen uppgift. Detta kan givetvis inte ske enbart med straffrättsliga åtgärder. Väl så viktiga torde här vara åtgärder som tar sikte på polisens spanings- och utredningsmetoder, kriminalunderrättelseverksamheten och polisens samarbete med andra organ. Som framgått av redogörelserna i avsnitten 7.2.2 och 7.2.3 har under senare år också bedrivits ett tämligen omfattande lagstiftnings- och utredningsarbete i syfte att förbättra möjligheterna att ingripa mot här avsedd brottslighet. Insatser inom sådana områden som uppfostran, utbildning, information och opinionsbildning är givetvis också av stor betydelse, särskilt när det gäller att motverka brottslighet med främlingsfientliga eller rasistiska motiv. Det finns emellertid all anledning att, i enlighet med vad som anges i våra direktiv, se över även den straffrättsliga regleringen. 
 Som framgått av redogörelsen i kapitel 9 är en av våra huvuduppgifter att överväga om det bör införas ett straffansvar för aktivt deltagande i en sammanslutning som har brottslighet som ett väsentligt inslag i sin verksamhet. I våra direktiv anges att sådant aktivt deltagande kan bestå i exempelvis finansiering av verksamheten, upplåtelse av lokal till sammanslutningen eller aktivt stöd på annat sätt. Att, som i en del länder, införa straffansvar för själva medlemskapet i vissa organisationer bör däremot enligt direktiven inte komma i fråga för Sveriges vidkommande. En sådan kriminalisering skulle, heter det, utgöra ett alltför stort ingrepp i föreningsfriheten och skulle dessutom kunna komma att träffa förfaranden som helt saknar straffvärde. 
 Att utvidga det kriminaliserade området, dvs. att belägga ytterligare förfaranden med straff, är en åtgärd som fordrar ingående överväganden. Kriminalisering är den mest ingripande formen av formell social kontroll. Straffet är till sin natur repressivt. Till skillnad från de flesta andra tvångsingripanden från det allmännas sida saknar straffet sålunda i princip reparativ funktion. Verkställighet av straff innebär typiskt sett att den som är föremål för verkställigheten utsätts för ett lidande eller obehag. Det sagda talar för att kriminalisering som en metod för att söka hindra överträdelse av olika normer i samhället bör användas med försiktighet. 
 För att en kriminalisering skall framstå som befogad bör till en början krävas att den avser ett beteende som kan föranleda påtaglig skada eller fara och som inte lämpligen kan bemötas på annat sätt. Att endast gärningar som är straffvärda i nu angiven mening bör vara kriminaliserade, hänger samman med intresset av att det straffrättsliga systemet uppfattas som legitimt. Skulle medborgarna anse att strafflagstiftningen tar sikte på förfaranden som saknar straffvärde, finns risk för att den generella normefterlevnaden påverkas i negativ riktning. För att systemet skall uppfattas som legitimt är det å andra sidan viktigt att de gärningar som är straffvärda också verkligen är kriminaliserade, när 
  
 172  
 Ytterligare straffbestämmelser mot.... 
  
 SOU 2000:88 
  
 förutsättningar härför även i övrigt föreligger. Lagstiftaren måste vara uppmärksam på förändringar i samhället och beredd att vid behov anpassa den straffrättsliga lagstiftningen. 
 Ett ytterligare krav som måste ställas i sammanhanget är att införandet av en straffsanktion framstår som en åtgärd genom vilken det oönskade beteendet någorlunda effektivt kan motverkas. I kravet på effektivitet ligger bl.a. att det skall vara möjligt att i praktiken upprätthålla kriminaliseringen. En straffbestämmelse måste sålunda ges en sådan utformning att polis och åklagare har en rimlig möjlighet att få till stånd ett hållbart underlag för ett åtal. Rättsväsendet måste också ha resurser för att klara av den ytterligare belastning som en ny kriminalisering normalt sett innebär. Undantagsvis kan dock ett lägre mått av effektivitet accepteras, t.ex. om en kriminalisering har en mycket framträdande symbolfunktion. 
 Av de krav på legalitet och förutsebarhet som gäller på straffrättens område följer vidare att en kriminalisering skall vara utformad på ett begripligt och precist sätt. En straffbestämmelse måste ha ett sådant innehåll att det är möjligt för den enskilde att iaktta lagens krav. I någon mån skall också kunna förutses vilken reaktion som kan följa på en överträdelse av bestämmelsen. 
 Det nu sagda innebär att vi i allt väsentligt ansluter oss till vad som anförts i propositionen 1994/95:23 vad gäller de allmänna förutsättningarna som bör gälla för användande av kriminalisering som medel för att motverka oönskade beteenden. 
 Av särskilt intresse när det gäller beivrande av brottslighet som sker i organiserad form eller som annars har anknytning till någon form av sammanslutning är reglerna i 23 kap. BrB om förberedelse, stämpling och medverkan till brott. Det är mot bakgrund bl.a. av dessa regler som be- hovet av en kriminalisering av aktivt deltagande i en brottslig sammanslutning måste bedömas. En kortfattad redovisning av de nu gällande reglerna finns i kapitel 11. Som framgått av redogörelsen i avsnitt 11.3 har Straffansvarsutredningen i sitt betänkande Straffansvarets gränser (SOU 1996:185) föreslagit vissa förändringar av dessa bestämmelser. Straffansvarsutredningens förslag har remissbehandlats och bereds för närvarande inom Justitiedepartementet. Ambitionen är att en lagrådsremiss med förslag i vart fall till en reformerad förberedelsebestämmelse skall utarbetas. Det är emellertid i dag svårt att bedöma när ett förslag kan komma att överlämnas till riksdagen. 
 I 23 kap. 2 § första stycket BrB föreskrivs för närvarande att den som med uppsåt att utföra eller främja brott lämnar eller tar emot pengar eller annat såsom förlag eller vederlag för brott eller befattar sig med vissa närmare angivna brottsverktyg skall, i de fall det är särskilt föreskrivet, dömas för förberedelse till brott. Den uppräkning av brottsverktyg, som 
  
 SOU 2000:88 
  
 Ytterliggare straffbestämmelser mot.... 
  
 173 
  
 bestämmelsen innehåller, framstår numera som otidsenlig och dåligt an- passad till de brottstyper vid vilka förberedelse är straffbelagd. Straff- ansvarsutredningens förslag innebär att konstruktionen med en normerande, exemplifierande uppräkning av brottsverktyg skall ersättas med ett mera generellt och heltäckande förberedelsebegrepp. Vid våra fortsatta överväganden utgår vi från att den förestående reformeringen av förberedelsebrottet kommer att innebära att en mera generell reglering införs och att det straffbara området utvidgas. 
  
 16.1.2 
  
 Internationella aspekter 
  
 Som vi uppfattar uppdraget skall våra överväganden i första hand göras mot bakgrund av den situation som råder i Sverige. I sammanhanget måste emellertid även det internationella samarbetet mot organiserad brottslighet beaktas. Den ökade rörligheten mellan olika länder och den tekniska utvecklingen, särskilt införandet av modern informationsteknologi, har lett till att den organiserade brottsligheten numera ofta är gränsöverskridande. Denna utveckling ställer ökade krav på det internationella samarbetet. Som framgått av redovisningen i kapitel 13 görs också ansträngningar inom såväl EU som FN för att förutsättningarna för det internationella samarbetet mot den organiserade brottsligheten skall förbättras. Det är givetvis angeläget att den straffrättsliga regleringen har en sådan utformning att Sverige kan leva upp till nuvarande och förestående internationella åtaganden på området. Intresset av ett väl fungerande internationellt samarbete i kampen mot den organiserade brottsligheten bör emellertid även i övrigt vägas in vid bedömningen av reformbehovet. 
 I avsnitt 13.2.3 har redogjorts för EU:s gemensamma åtgärd som syftar till att göra deltagandet i en kriminell organisation i Europeiska unionens medlemsstater till ett brott. Vid antagandet av den gemensamma åtgärden gjorde man från svensk sida den bedömningen att det inte skulle krävas några lagändringar för att Sverige skulle leva upp till åtagandena. Samma ståndpunkt redovisas i regeringens berättelse om verksamheten i Europeiska unionen år 1998 (skr. 1998/99:60). Det anförs där att BrB:s bestämmelser om straffansvar för medverkan till brott är tillräckliga för att Sverige skall leva upp till kravet på kriminalisering (s. 265). 
 Även vi gör bedömningen att den nuvarande svenska lagstiftningen i och för sig är tillräcklig för att Sverige skall uppfylla de åtaganden som följer av den gemensamma åtgärden. De svenska reglerna om medverkan till brott uppfyller enligt vår uppfattning de krav som ställs i det första kriminaliseringsalternativet i den gemensamma åtgärden (artikel 2.1 a). De typer av gärningar som beskrivs i artikel 2.1 a är av sådant slag att de enligt svensk rätt är att bedöma som främjande av brott. 
  
 174  
 Ytterligare straffbestämmelser mot.... 
  
 SOU 2000:88 
  
 Eftersom den gemensamma åtgärdens definition av begreppet kriminell organisation bl.a. bygger på att det rör sig om brott vilka bestraffas med frihetsberövande eller frihetsberövande säkerhetsåtgärd på upp till minst fyra år eller strängare straff, kommer den gemensamma åtgärdens tillämpningsområde att skifta från land till land beroende på de interna straffskalornas utformning. Det kan diskuteras om det, för att syftet med åtgärden inte skall förfelas, ändå inte får anses att medlemsstaterna har en skyldighet att se till att åtminstone huvuddelen av de brott som räknas upp i de dokument till vilka det hänvisas i artikel 1 andra stycket omfattas av den gemensamma åtgärden. 
 För en hel del av de uppräknade brotten föreskrivs i svensk rätt ett lägre maximistraff än fängelse i fyra år. Det gäller bl.a. i fråga om narkotikabrott som inte är grovt och varusmuggling av narkotika som inte är grov, liksom beträffande stöld, bedrägeri och utpressning när brotten inte är grova. Frågan är emellertid om det har varit avsikten att den gemensamma åtgärden skall omfatta brottslighet av detta, i sammanhanget mera ordinära slag. Det framstår mot bakgrund av åtgärdens tillkomst och vad som i preambeln sägs om kampen mot den organiserade brottsligheten, som om åtgärdens främsta syfte är att en europeisk samsyn skall uppnås när det gäller brottslighet av mer kvalificerat slag. Sådana narkotikabrott och förmögenhetsbrott som är av större omfattning eller begås i organiserad form bedöms enligt svensk rätt regelmässigt som grova brott. Vi gör därför bedömningen att det inte heller i detta hänseende krävs några lagändringar för att Sverige skall uppfylla sina åtaganden. 
 Med hänsyn till att den  
 FN-konvention 
  mot organiserad brottslighet som för närvarande är under utarbetande (se avsnitt 13.3) kan förväntas få betydande likheter med EU:s gemensamma åtgärd, ligger det nära till hands att anta att den nuvarande svenska lagstiftningen kommer att motsvara även de krav som kan komma att följa med ett tillträde till denna konvention. 
 Som framgått av redogörelsen i kapitel 15 har det inom EU utarbetats en konvention om utlämning mellan medlemsstaterna i vilken det bl.a. görs vissa undantag från kravet på dubbel straffbarhet. Som närmare redovisats i kapitel 15 föreslås i departementspromemorian Sveriges tillträde till 1996 års  
 EU-konvention 
  om utlämning (Ds 2000:3) att Sverige skall tillträda konventionen och därvid utnyttja den möjlighet som konventionen ger att reservera sig mot bestämmelsen om avstående från kravet på dubbel straffbarhet. En stat som utnyttjar denna möjlighet till reservation åläggs i konventionen att göra vissa former av deltagande i en kriminell organisation till ett utlämningsbart brott (se avsnitt 15.2 beträffande den närmare innebörden av detta krav på kriminalisering). I den nyss nämnda departementspromemorian görs bedömningen att sådant 
  
 SOU 2000:88 
  
 Ytterliggare straffbestämmelser mot.... 
  
 175 
  
 deltagande som konventionen här avser i allt väsentligt omfattas av bestämmelserna i 23 kap. BrB om medverkan, förberedelse och stämpling till brott, förutsatt att deltagandet i gruppen kan bedömas som ett främjande av brottsligheten samt att gärningsmannen har åtminstone eventuellt uppsåt till att brotten skall komma till fullbordan. Enligt vad som vidare anförs i departementspromemorian (s. 54) torde i vart fall efter det att den av regeringen förutskickade reformen av förberedelsebrottet har genomförts, de i konventionen avsedda förfarandena kunna betraktas som utlämningsbara brott i Sverige. Det krav på kriminalisering som följer med en reservation mot bestämmelsen om undantag från kravet på dubbel straffbarhet bedöms följaktligen inte för närvarande föranleda några särskilda lagstiftningsåtgärder. Vi gör samma bedömning. 
 Sammanfattningsvis kan konstateras att Sveriges nuvarande och förestående internationella åtaganden inte fordrar att det införs särskilda regler om straffansvar för aktivt deltagande i organisationer eller sammanslutningar där brottslig verksamhet förekommer. Dessa åtaganden behöver följaktligen inte heller tillmätas någon avgörande betydelse för hur en eventuell sådan kriminalisering utformas. 
 En annan sak är att förutsättningarna för ett internationellt samarbete allmänt sett främjas om de berörda ländernas nationella regler på det aktuella området inte skiljer sig åt mera markant. Som framgått av redovisningen i kapitel 14 finns det i en rad länder regler om straff för medlemskap eller deltagande i kriminella organisationer. När det gäller den närmare utformningen av reglerna föreligger dock rätt betydande skillnader. Det är inte heller givet att straffansvaret i länder som har sådana straffbestämmelser genomgående sträcker sig längre än i Sverige. Det finns nämligen i dessa länder som regel inget allmänt förberedelsebrott och en bestämmelse om straff för medlemskap eller deltagande i en kriminell organisation tar i realiteten inte sällan sikte på förfaranden som enligt svensk rätt är att bedöma som förberedelse eller stämpling till brott. Även vissa länder i vår närhet saknar för övrigt regler om straffansvar för deltagande i kriminella organisationer. Med hänsyn härtill utgör intresset av att underlätta det internationella samarbetet inte i sig något särskilt starkt argument för en kriminalisering av deltagande i en organisation eller sammanslutning där brottslig verksamhet förekommer. Det finns följaktligen inte heller skäl att tillmäta utomlands förekommande regler av detta slag någon avgörande betydelse vid utformningen av en eventuell sådan kriminalisering. 
  
 176  
 Ytterligare straffbestämmelser mot.... 
  
 SOU 2000:88 
  
 16.2 
  
 Våra överväganden 
  
 Vi diskuterar förutsättningarna för en utvidgad kriminalisering av aktivt deltagande i eller stöd till sammanslutningar där allvarlig brottslighet förekommer och gör därefter bedömningen att en sådan utvidgning inte bör genomföras. 
  
 16.2.1 
  
 Allmänna synpunkter 
  
 Av redogörelsen i avsnitt 11.1 framgår att medverkansansvaret är relativt vidsträckt i svensk rätt. Även den som endast i liten utsträckning har bidragit till uppkomsten av huvudgärningen kan drabbas av straffansvar. 
 Den nuvarande förberedelsebestämmelsen i 23 kap. 2 § BrB motsvarar däremot inte de krav på en heltäckande reglering som måste ställas med hänsyn till den brottslighet vi har i dag. Som redan konstaterats bedrivs emellertid inom Justitiedepartementet ett arbete som syftar till att undanröja den ofullständighet och slumpmässighet som vidlåder dagens reglering. 
 Sedan den förutskickade reformeringen av förberedelsebrottet väl genomförts kommer sannolikt möjligheterna att ingripa mot såväl medverkan till brott som brott på planeringsstadiet allmänt sett att vara väl tillgodosedda. 
 Det förhållandet att det straffrättsliga systemet i princip bygger på individuellt ansvar leder emellertid till särskilda svårigheter när det gäller att beivra brott som begås i organiserade former eller som annars har nära anknytning till en i kollektiva former bedriven verksamhet. Många gånger är det vid sådan brottslighet svårt att reda ut vem inom den aktuella sammanslutningen som är straffrättsligt ansvarig. Som framhållits i våra direktiv är dessa problem särskilt framträdande när brottsligheten har anknytning till en hierarkiskt uppbyggd sammanslutning med en stark lojalitet mellan medlemmarna. 
 De nu diskuterade svårigheterna är i mångt och mycket av utredningsteknisk och straffprocessuell karaktär. Vår uppgift är emellertid endast att överväga om en utvidgning av det kriminaliserade området kan vara en verksam åtgärd när det gäller att bemöta den här diskuterade brottsligheten. Som vi konstaterat i det föregående är ett grundläggande krav på en kriminalisering att den avser gärningstyper som är straffvärda. En första fråga är alltså om det i här aktuella sammanhang förekommer straffvärda förfaranden som i dag inte är kriminaliserade. 
 Kravet på att en kriminalisering skall avse endast straffvärda förfaranden innebär enligt vår mening att en eventuell utvidgning av det 
  
 SOU 2000:88 
  
 Ytterliggare straffbestämmelser mot.... 
  
 177 
  
 straffbara området kan komma i fråga endast beträffande förfaranden i anslutning till sammanslutningar där mera allvarlig brottslig verksamhet förekommer. I detta krav ligger också att man inte gärna kan straffbelägga  
 allt  
 deltagande i eller stöd till sådana sammanslutningar. Det kan alltså inte bli aktuellt att föreskriva straffansvar för förfaranden som saknar påtaglig betydelse för sammanslutningens verksamhet. I så fall skulle en kriminalisering nämligen komma att träffa även gärningar som helt saknar straffvärde och få sådana praktiska konsekvenser att den i det närmaste skulle bli att jämställa med ett förbud mot medlemskap i vissa sammanslutningar. 
 För att ett förfarande skall anses straffvärt bör således i förevarande sammanhang krävas att det är av mera påtaglig betydelse för verksamheten i en sammanslutning där allvarlig brottslighet förekommer och därmed direkt eller indirekt främjar denna brottslighet. Det står klart att det förekommer förfaranden av detta slag som i dag inte är underkastade straffansvar och som inte heller kommer att fångas upp genom en reformerad förberedelsebestämmelse. 
 I blickpunkten kommer till en början de personer som intar ledande positioner i sammanslutningar där allvarlig brottslig verksamhet förekommer. Frågan är här om det inte, när det i anslutning till en sammanslutning mer eller mindre kontinuerligt begås brott, borde kunna krävas att den, som till följd av sin ställning inom sammanslutningen har möjlighet att utöva ett särskilt inflytande över dess verksamhet, utnyttjar sitt inflytande för att motverka lagöverträdelserna. Om vederbörande i ett sådant fall förhåller sig passiv, förfar han enligt vår mening på ett sätt som inte är acceptabelt. 
 Vidare kan diskuteras, om det inte borde vara straffbart i större utsträckning än i dag att på olika sätt lämna stöd till en sammanslutning, där allvarlig brottslig verksamhet förekommer. Stöd från utomstående personer, t.ex. i form av upplåtelse av lokaler, kan uppenbarligen vara av mycket stor betydelse för sammanslutningens möjligheter att bedriva sin verksamhet. Vi anser att även den som lämnar ett mera påtagligt stöd åt en sammanslutning av här avsett slag förfar på ett sätt som måste anses klandervärt, om stödet lämnas med uppsåt om sammanslutningens karaktär. 
 Ett utvidgat straffansvar bör mot bakgrund av det nu anförda i första hand övervägas för den som intar en ledande ställning inom en sammanslutning, där allvarlig brottslig verksamhet förekommer, och för den som genom ekonomiskt bidrag eller på annat sätt lämnar ett inte obetydligt stöd till en sådan sammanslutning. Under vissa förutsättningar kan lämnande av sådant stöd utgöra straffbar medverkan eller förberedelse till brott. Frågan är emellertid om det straffbara området bör utvidgas till 
  
 178  
 Ytterligare straffbestämmelser mot.... 
  
 SOU 2000:88 
  
 att omfatta även de förfaranden av detta slag som i dag inte är kriminaliserade. 
  
 16.2.2 
  
 Hur skulle en kriminalisering kunna utformas? 
  
 Redan vad som sagts i närmast föregående avsnitt innebär att vissa lösningar, genom vilka en utvidgning av det straffbara området i och för sig skulle kunna åstadkommas, måste avvisas. Det bör sålunda inte komma i fråga att lätta på kraven för vad som objektivt sett skall krävas för att en viss gärning skall anses som ett främjande av brott. Som framhållits i det föregående är de krav som gäller i detta hänseende redan i dag ganska blygsamma. Att generellt tona ned dessa krav ytterligare skulle enligt vår bedömning föra alltför långt och leda till att ett straffansvar kunde träffa även gärningar som saknar straffvärde. 
 En alltför vidsträckt kriminalisering skulle också bli resultatet, om man ändrade kravet på uppsåt vid medverkan till brott så att det inte längre krävdes en lika konkretiserad kännedom eller föreställning hos den medverkande i fråga om de omständigheter som konstituerar huvudgärningen. 
 Som framgått av redogörelsen i kapitel 14 har man i flera länder infört särskilda bestämmelser om straff för medlemskap eller deltagande i kriminella organisationer. Ännu så länge finns det inga exempel på bestämmelser av detta slag i de nordiska länderna. I Finland har emellertid regeringen nyligen lagt fram en proposition (rp 183/1999) i vilken det föreslås att en särskild straffbestämmelse avseende deltagande i en kriminell organisations verksamhet skall införas. I den föreslagna bestämmelsen, som presenterats i avsnitt 14.11, definieras begreppet kriminell organisation som en organiserad sammanslutning som existerar en viss tid och som består av minst tre personer som handlar i samförstånd för att begå brott där maximistraffet är fängelse i minst fyra år eller hets mot folkgrupp. 
 En förutsättning för straffansvar enligt det finländska förslaget är att det rör sig om ett aktivt deltagande i just den del av den kriminella organisationens verksamhet som syftar till att begå brott av nyss angivet slag. En ytterligare förutsättning är att åtminstone  
 ett  
 sådant brott också faktiskt begås. Den gemensamma avsikten inom organisationen måste vidare vara att begå mer än ett enstaka brott av det slag som omfattas av den föreslagna bestämmelsen. 
 I den finländska riksdagen har grundlagutskottet i april 2000 avgett ett utlåtande (GrUU 10/2000) över förslaget. Under hänvisning till det krav på exakthet som följer av den straffrättsliga legalitetsprincipen förordar 
  
 SOU 2000:88 
  
 Ytterliggare straffbestämmelser mot.... 
  
 179 
  
 utskottet att den föreslagna definitionen av begreppet kriminell organisation ges en mer exakt formulering såvitt gäller kravet på organisering. Formuleringen av straffbestämmelsen bör emellertid enligt utskottet ses över även i övrigt. Utskottet anför i utlåtandet bl.a. att de föreslagna brottsrekvisiten i sin detaljrikedom är synnerligen komplicerade och svårtolkade och att detta gör det svårt att bedöma var gränsen går mellan straffbart och icke straffbart deltagande i en kriminell organisations verksamhet. 
 Det är lätt att instämma i vad det finländska grundlagsutskottets sålunda anfört om följderna av att ge en straffbestämmelse en så komplicerad utformning som den i Finland föreslagna bestämmelsen om deltagande i en kriminell organisations verksamhet. Med hänsyn till de bevissvårigheter som kan förutses framstår en bestämmelse med denna konstruktion också som synnerligen tveksam från effektivitetssynpunkt. 
 Det finländska förslaget torde få ses mot bakgrund av att förberedelse till brott i finländsk rätt alltid är ett självständigt brott och att antalet sådana brott är mycket litet. Det är emellertid svårt att se att en straffbestämmelse med den föreslagna utformningen skulle kunna få någon egentlig praktisk betydelse. I vart fall står det klart att ett förslag motsvarande det som nu har lagts fram i Finland inte skulle innebära någon mera påtaglig utvidgning av det straffbelagda området för svenskt vidkommande. Och än mindre betydelse skulle ett sådant förslag få efter det att den planerade reformen av förberedelsebrottet genomförts. Det nu anförda innebär att man inte heller lämpligen bör ta det finländska förslaget eller någon annan liknande reglering som utgångspunkt vid utformningen av en eventuell svensk straffbestämmelse. Tilläggas kan att intresset av att en sådan bestämmelse skulle bli tillämplig även när allvarlig brottslighet förekommer i anslutning till en sammanslutning utan att det för den skull är möjligt att tala om brottslighet bedriven i sammanslutningens regi, medför att begreppet kriminell organisation framstår som mindre adekvat i sammanhanget. 
 Den lösning som ligger närmast till hands är i stället att införa särskilda straffbestämmelser, som direkt tar sikte på just de förfaranden som vi funnit att en eventuell utvidgning av det straffbara området borde omfatta. Under utredningsarbetet har vi ingående diskuterat hur sådana straffbestämmelser lämpligen skulle kunna utformas. Frågan har här varit, om det är möjligt att åstadkomma en kriminalisering som träffar dessa förfaranden och samtidigt tillgodoser berättigade krav på effektivitet och rättssäkerhet och även i övrigt framstår som lämplig. Som underlag för våra överväganden har en konkret modell för en utvidgning av det kriminaliserade området utarbetats. Enligt denna modell skulle straffbestämmelserna kunna tas in i en ny 6 a § i 23 kap. BrB och ges följande lydelse. 
  
 180  
 Ytterligare straffbestämmelser mot.... 
  
 SOU 2000:88 
  
 Den som i ledande ställning inom en sammanslutning, där allvarlig brottslig verksamhet förekommer, underlåter att göra vad som skäligen kan begäras för att verksamheten skall upphöra, döms för  
 underlåtenhet att hindra brottslig verksamhet  
 till fängelse i högst två år eller, om brottet är ringa, till böter. 
 Den som lämnar ekonomiskt bidrag, upplåter hus, del av hus eller mark eller lämnar annat liknande stöd till en sammanslutning av sådant slag som anges i första stycket döms, om stödet inte är att anse som obetydligt, för  
 främjande av brottslig verksamhet  
 till böter eller fängelse i högst två år. Vad nu sagts skall dock inte gälla, om ansvar kan dömas ut enligt en annan bestämmelse i denna balk eller i annan lag eller författning. 
 När det gäller de närmare överväganden som gjorts vid utarbetandet av modellen hänvisar vi till ordförandens, Cortez, White och Adams reservation i denna del. 
  
 16.2.3 
  
 Bör det kriminaliserade området utvidgas? 
  
 Vi gör bedömningen att den i föregående avsnitt angivna modellen utgör den lämpligaste lösningen, om man skall åstadkomma en kriminalisering som träffar de förfaranden som vi anser vara klandervärda i sammanhanget. Därmed är emellertid inte sagt att en sådan kriminalisering också bör införas. Flera olika aspekter måste beaktas i detta sammanhang. En grundläggande fråga är om införandet av straffbestämmelser av detta slag kan antas någorlunda effektivt motverka den brottsliga verksamhet som förekommer i anslutning till här avsedda sammanslutningar. 
 Bestämmelserna i fråga skulle närmast komma att utgöra kompletteringar av de nuvarande reglerna om medverkan, förberedelse och stämpling till brott. De skulle följaktligen få ett förhållandevis begränsat tillämpningsområde. Redan härav följer att bestämmelserna skulle komma att tillämpas relativt sällan. 
 Det ligger vidare i sakens natur att straffbestämmelser av här aktuellt slag måste innehålla flera rekvisit som är förhållandevis komplicerade. Eftersom ett grundläggande krav för straffrättsligt ansvar vid uppsåtliga brott är att brottsrekvisiten, med vissa undantag, täcks av gärningsmannens uppsåt, kan det här förutses att de diskuterade bestämmelserna skulle vara förknippade med svårigheter i bevishänseende. 
 Av betydelse från såväl effektivitets- som rättssäkerhetssynpunkt är vidare att det straffbara området är klart avgränsat. Vid utformningen av den i det föregående angivna modellen för en utvidgad kriminalisering har ambitionen varit att utforma straffstadgandena på ett så exakt sätt som möjligt. En viss osäkerhet när det gäller bestämmelsernas närmare innebörd i vissa hänseenden har emellertid inte kunnat undvikas. Vissa 
  
 SOU 2000:88 
  
 Ytterliggare straffbestämmelser mot.... 
  
 181 
  
 tillämpningsproblem kan sålunda förutses när det gäller kravet på att den allvarliga brottsliga verksamheten skall ha en klar anknytning till sammanslutningen. Den närmare innebörden av det aktivitetskrav som uppställs i bestämmelsen om underlåtenhet att hindra brottslig verksamhet är inte heller helt klar. När det gäller bestämmelsen om främjande av brottslig verksamhet kan en viss osäkerhet sägas föreligga i fråga om vilka andra former av stöd än de i bestämmelsen uttryckligen angivna som denna omfattar. 
 De nu diskuterade gränsdragningsproblemen är enligt vår mening i och för sig inte mer betydande än att regleringen trots allt får anses acceptabel från rättssäkerhetssynpunkt och alltså tillgodose de krav som legalitetsprincipen ställer. Tillsammans med de tidigare nämnda bevissvårigheterna kan dessa problem emellertid befaras medföra att bestämmelserna inte skulle bli särskilt effektiva. Svårigheterna att tillämpa bestämmelser av detta slag skulle kunna leda till att åtal väcktes mera sällan eller till att väckta åtal förhållandevis ofta inte resulterade i någon fällande dom. 
 En kriminalisering av underlåtenhet att hindra brottslig verksamhet kan vidare antas få till följd att vissa sammanslutningar, som i dag verkar tämligen öppet och har en tydlig organisationsstruktur, skulle välja att övergå till underjordisk verksamhet eller i vart fall försöka organisera sig på ett sådant sätt att det blir svårt att identifiera personer som innehar en ledande ställning i sammanslutningen. En sådan utveckling skulle i viss mån kunna förta effekten av kriminaliseringen och leda till att dessa sammanslutningar blev svårare att kontrollera. 
 Enligt vår bedömning skulle en kriminalisering i enlighet med den presenterade modellen inte innebära en sådan begränsning av föreningsfriheten som förutsätter att ändring görs i regeringsformen. En fråga i sammanhanget är emellertid om en sådan kriminalisering likväl skulle kunna medföra att möjligheterna till politisk opinionsbildning inskränktes på ett otillbörligt sätt. I våra direktiv konstateras att det inom miljörörelsen och fredsrörelsen i dag finns grupper som, för att uppnå politiska mål som i och för sig är accepterade i ett demokratiskt samhälle, använder sig av metoder som är brottsliga och genomför sina aktioner i organiserad form. Även om de brottsliga gärningarna som sådana givetvis måste beivras så kan det, enligt vad som anförs i direktiven, inte komma i fråga att ingripa mot deltagandet i eller stödet till sådana organisationer i och för sig. Som skäl för denna ståndpunkt anförs just att ett sådant ingripande skulle innebära att möjligheterna till politisk opinionsbildning skulle kringskäras på ett sätt som vore oacceptabelt i ett demokratiskt samhälle. 
 Det i straffbestämmelserna uppställda kravet på att det skall vara fråga om en allvarlig brottslig verksamhet torde i och för sig innebära att 
  
 182  
 Ytterligare straffbestämmelser mot.... 
  
 SOU 2000:88 
  
 bestämmelserna knappast skulle bli tillämpliga när det gäller sammanslutningar av det slag som direktiven här åsyftar. Om de brottsliga aktiviteterna skulle vara av detta kvalificerade slag skulle lagstiftningen dock bli tillämplig. Som vi ser det kan det inte gärna komma i fråga att utforma straffbestämmelserna på ett sådant sätt, att skillnad skulle kunna göras mellan olika sammanslutningar beroende på vilka mål dessa vill uppnå med de brottsliga aktiviteterna. Man kan alltså inte bortse från risken för att bestämmelser av här diskuterat slag skulle kunna leda till resultat som från de i direktiven angivna utgångspunkterna skulle framstå som oacceptabla. 
 Vi anser mot bakgrund av det anförda att övervägande skäl talar för att de här diskuterade straffbestämmelserna inte bör införas. Det sagda innebär att vi gör bedömningen att någon utvidgning inte bör ske av det kriminaliserade området såvitt gäller deltagande i eller stöd till sammanslutningar där det förekommer allvarlig brottslighet. 
  
 16.2.4 
  
 Särskilt om intresset av att förhindra att vissa yrken utövas av personer som är olämpliga till det 
  
 I våra direktiv anges att vi även skall överväga vilken funktion en utvidgad kriminalisering kan fylla när det gäller att hindra personer, som på grund av sin anknytning till de aktuella organisationerna är olämpliga till det, från att utöva yrken i vilka användning av våld kan ingå, t.ex. polis eller militär. 
 Enligt 13 § säkerhetsskyddslagen (1996:627) skall anställningar, uppdrag, tjänstgöring enligt lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt, utbildning, besök eller annat deltagande i verksamhet som placerats i säkerhetsklass enligt 17 § samma lag föranleda registerkontroll. Med registerkontroll avses bl.a. att uppgifter hämtas från ett register som omfattas av lagen (1998:620) om belastningsregister, lagen (1998:621) om misstankeregister eller polisdatalagen (1998:622). När det gäller anställningar som placerats i säkerhetsklass - något som torde gälla i princip samtliga anställningar som polis eller yrkesmilitär - kommer således den myndighet som står i begrepp att anställa någon att få den varningssignal som en uppgift om att vederbörande dömts för brott kan innebära. Om någon, som redan innehar viss anställning, döms för brott som visar att han uppenbarligen är olämplig att inneha anställningen, utgör detta vidare normalt sett grund för avskedande eller uppsägning. 
 En utvidgning av det kriminaliserade området i enlighet med den i det föregående diskuterade modellen skulle följaktligen kunna antas medföra att man i några ytterligare fall kunde förhindra att olämpliga personer kom 
  
 SOU 2000:88 
  
 Ytterliggare straffbestämmelser mot.... 
  
 183 
  
 att utöva vissa yrken där det bör ställas höga krav på utövarens integritet. Denna effekt kan emellertid aldrig utgöra ett självständigt argument för att kriminalisera ett visst förfarande. Den omständigheten att en viss sådan effekt möjligen skulle kunna uppnås är följaktligen inte ägnad att rubba vårt tidigare ställningstagande i fråga om lämpligheten av att utvidga det kriminaliserade området i här aktuellt hänseende. 
 Det kan tilläggas att den presenterade modellen för en sådan utvidgning ju inte heller avsåg var och en som har anknytning till en sammanslutning av här avsett slag. Den diskuterade effekten av en sådan utvidgning skulle alltså under alla omständigheter ha blivit rätt begränsad. 
  
 184  
 Ytterligare straffbestämmelser mot.... 
  
 SOU 2000:88 
  
 SOU 2000:88 
  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen  
 185 
  
 17 
  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen 
  
 17.1 
  
 Inledning 
  
 I 16 kap. 8 § BrB finns en straffbestämmelse om ansvar för  
 hets mot folk- grupp 
 . Den lyder: 
 Den som i uttalande eller i annat meddelande som sprids hotar eller uttrycker missaktning för folkgrupp eller annan sådan grupp av personer med anspel- ning på ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung eller trosbekännelse, döms för hets mot folkgrupp till fängelse i högst två år eller, om brottet är ringa, till böter. 
 Vi skall enligt våra direktiv, i belysning av senare tids samhällsutveckling, undersöka och bedöma om bestämmelsen om hets mot folkgrupp är till- räcklig för att hindra rasistiska organisationer eller sammanslutningar från att verka. Om så inte är fallet skall vi ta ställning till om en skärpning kan åstadkommas genom en eventuell kriminalisering av aktivt deltagande i organisationer som sysslar med brottslig verksamhet (se kapitel 16), eller om en skärpning i stället bör ske inom ramen för bestämmelsen om hets mot folkgrupp. Vi skall också överväga om lagen (1947:164) om förbud mot politiska uniformer (uniformslagen) bör ersättas av ett nytt förbud mot att bära viss klädsel för att markera politisk meningsinriktning. 
 I detta kapitel lämnas en beskrivning av bakgrunden till den nuvarande utformningen av bestämmelsen om hets mot folkgrupp och av uniformsla- gen (avsnitt  
 17.2-17.4). 
  Därutöver redogörs för praxis med anknytning till denna lagstiftning (avsnitt 17.5) och för vissa tidigare förslag till föränd- ring eller kompletteringar av lagstiftningen (avsnitt  
 17.6-17.8). 
  I avsnitt 17.9 redovisar vi våra överväganden och förslag i dessa frågor. 
 Det ingår även i vårt uppdrag att ta upp frågan om att straffbelägga hets mot homosexuella. Den frågan kommer emellertid att behandlas särskilt i kapitel 18. 
  
 186  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen 
  
 SOU 2000:88 
  
 17.2 
  
 Bestämmelser i grundlag m.m. 
  
 De grundläggande bestämmelserna om förbud mot etnisk diskriminering finns i RF. I 1 kap. 2 § RF slås fast att den offentliga makten skall utövas med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda männi- skans frihet och värdighet liksom att etniska, språkliga och religiösa mino- riteters möjlighet att behålla och utveckla ett eget kultur- och samfundsliv bör främjas. Bestämmelsen är ett s.k. programstadgande och får reellt in- nehåll genom andra föreskrifter i såväl grundlag som övrig lagstiftning. 
 I 2 kap. 15 § RF sägs att lag eller annan föreskrift inte får innebära att någon medborgare missgynnas därför att han med hänsyn till ras, hudfärg eller etniskt ursprung tillhör en minoritet. Vidare föreskrivs i 2 kap. 22 § första stycket 7 att utlänning här i riket är likställd med svensk medborgare i fråga om skydd mot missgynnande på grund av ras, hudfärg eller etniskt ursprung. 
 2 kap. RF innehåller även bestämmelser om de grundläggande fri- och rättigheterna, bl.a. yttrandefriheten, föreningsfriheten samt mötes- och demonstrationsfriheten.  
 Yttrandefriheten  
 beskrivs som en frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor.  
 Föreningsfriheten  
 är en frihet att sammansluta sig med andra för allmänna eller enskilda syften.  
 Mötesfriheten  
 är en frihet att anordna och bevista sammankomst för upplysning, meningsyttring eller annat liknande syfte eller för framförande av konstnärligt verk.  
 Demon- strationsfriheten  
 anges som en frihet att anordna och delta i demonstration på allmän plats. 
 Vissa av de grundläggande fri- och rättigheterna kan begränsas genom lag. Yttrandefriheten får begränsas med hänsyn till rikets säkerhet, folk- försörjningen, allmän ordning och säkerhet, enskilds anseende, privatlivets helgd eller förebyggande och beivrandet av brott eller i övrigt om särskilt viktiga skäl föranleder det (2 kap. 13 §). Mötesfriheten och demonstra- tionsfriheten får inskränkas endast av hänsyn till rikets säkerhet, till ord- ning och säkerhet vid sammankomsten eller demonstrationen eller till tra- fiken eller för att motverka farsot (2 kap. 14 § första stycket). Förenings- friheten får begränsas endast såvitt avser sammanslutningar vilkas verk- samhet är av militär eller liknande natur eller innebär förföljelse av folk- grupp av viss ras, med viss hudfärg eller av visst etniskt ursprung (2 kap. 14 § andra stycket). 
 Rätten att ge ut och sprida tryckta skrifter och att i dem uttrycka tankar och åsikter regleras i TF, medan motsvarande frihet att yttra sig i vissa andra närmare angivna medier, såsom ljudradio, television, filmer och videogram, regleras i YGL. I 7 kap. 4 § TF finns en brottsbeskrivning motsvarande BrB:s bestämmelse om hets mot folkgrupp. Genom en hän- 
  
 SOU 2000:88  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen  
 187 
  
 visning i 5 kap. 1 § YGL gäller motsvarande straffansvar vid yttranden i de av den grundlagen berörda medierna. 
  
 Här kan också nämnas den  
 lag (1998:112) om ansvar för elektroniska anslagstavlor  
 som trädde i kraft den 1 maj 1998. Den som tillhandahåller en elektronisk anslagstavla är skyldig att hålla uppsikt över tjänsten (4 §). Han är också skyldig att ta bort eller på annat sätt förhindra vidare sprid- ning av vissa typer av meddelanden, bl.a. om meddelandets innehåll up- penbart är sådant som avses i bestämmelsen om hets mot folkgrupp (5 § 1). Den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet bryter mot skyldig- heten att ta bort eller förhindra vidare spridning av meddelanden kan dö- mas till böter eller fängelse i högst sex månader eller, om brottet är grovt, till fängelse i högst två år. I ringa fall skall inte dömas till ansvar (7 § första stycket). Lagens straffbestämmelser gäller inte om tillhanda- hållaren kan dömas till ansvar enligt BrB (7 § andra stycket). 
  
 17.3 
  
 Brottet hets mot folkgrupp 
  
 17.3.1 
  
 Straffbestämmelsen i brottsbalken 
  
 Bestämmelsen om hets mot folkgrupp, som vid BrB:s tillkomst fördes över från den tidigare gällande strafflagen (SL), tillkom år 1948. Den utgör en begränsning enligt 2 kap. 13 § RF av den grundlagsfästa yttrandefriheten, närmast med hänvisning till allmän ordning och säkerhet. 
 1 
  
 Ursprungligen stadgades (11 kap. 7 § SL) att den, som offentligen ho- tade, förtalade eller smädade en grupp av befolkningen med viss härstam- ning eller trosbekännelse, skulle dömas för hets mot folkgrupp till böter eller fängelse. Därefter har bestämmelsen omarbetats åren 1970, 1982 och 1988. 
 Brottsbeskrivningen i 16 kap. 8 § BrB upptar nu tre rekvisit. Den brottsliga handlingen skall 
  
 1. 
  
 bestå i hot eller uttryck för missaktning, 
  
 2. 
  
 ske i uttalande eller i annat meddelande som sprids, och 
  
 3. 
  
 avse folkgrupp eller annan sådan grupp av personer med anspelning på ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung eller trosbekännelse. 
  
 Enligt bestämmelsens ursprungliga ordalydelse straffbelades hot, förtal och smädelse. Dessa uttryck skulle tolkas enligt gängse språkbruk. Så är fallet även med hot i nu gällande lagtext. Uttrycket omfattar således inte endast sådana handlingar som kriminaliserats genom bestämmelserna om 
  
 1  
 Se Petrén/Ragnemalm: Sveriges grundlagar, 2 uppl. 1980, s. 76. 
  
 188  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen 
  
 SOU 2000:88 
  
 olaga hot och olaga tvång. 
 2  
 På liknande sätt avses med begreppet missakt- ning inte endast förtal och smädelser utan även andra kränkande omdö- men. 
 Ett förlöjligande eller ett uttalande som är nedsättande för en viss folk- grupps anseende faller således praktiskt taget alltid in under bestämmel- sen. Uttalanden som inte kan anses överskrida gränserna för en saklig kri- tik av vissa raser eller folkgrupper faller däremot utanför det straffbara området. Hänsyn till opinionsfriheten och kritikrätten får dock inte åbero- pas som skydd för uttalanden som uttrycker missaktning för en hel folk- grupp på grund av att den t.ex. tillhör en viss nationalitet och av denna anledning skulle vara mindre värd. 
 3 
  
 De grupper som skyddas genom bestämmelsen om hets mot folkgrupp är folkgrupp och annan sådan grupp av personer när angreppet tar sin ut- gångspunkt i personernas rastillhörighet, hudfärg, nationella eller etniska ursprung eller trosbekännelse. För straffbarhet krävs inte att någon be- stämd folkgrupp pekas ut. Även allmänna uttalanden, som t.ex. prisar en viss ras på sådant sätt att andra raser måste anses smädade, är straffbara. 
 4 
  
 Bl.a. för att undanröja tveksamhet huruvida befolkningsgruppen invandrare, dvs. de folkgrupper i Sverige som har det gemensamt att de har ett annat nationellt ursprung än majoriteten av befolkningen, är ett skyddsobjekt i bestämmelsen, infördes år 1982 vid sidan av  
 folkgrupp  
 i lagtexten  
 annan sådan grupp av personer 
 . Därmed avses att klargöra att alla rasistiska och liknande angrepp på en grupp personer omfattas av straffbarheten och detta även om gruppen skulle bestå av människor av olika raser, hudfärger, nationella eller etniska ursprung eller religioner, exempelvis invandrare i allmänhet. 
 5 
  
 Som vi har påpekat i avsnitt 3.2 har 1999 års diskrimineringsutredning fått i uppdrag att göra en analys av frågan om i vilken utsträckning det är möjligt och lämpligt att utmönstra termen ras ur olika bestämmelser i lagstiftningen. När vi använder termen här avser vi endast att återge inne- hållet i den svenska lagstiftningen eller i andra dokument. 
 För straffbarhet förutsätts enligt gällande lydelse att det rasistiska med- delandet eller uttalandet  
 sprids 
 . I den delen fick bestämmelsen sin nuva- rande utformning år 1988, då det tidigare kravet på att uttalandet skulle göras offentligen eller spridas bland allmänheten togs bort. Syftet med lagändringen var att rasistiska organisationers verksamhet skulle förhind- ras. Det är således nu förbjudet även att sprida rasistiska och liknande ytt- randen inom en förening. Utanför det straffbara området faller dock enligt 
  
 2 
  
 Se Tyler m.fl. Kommentar till brottsbalken kap.  
  
 13-24, 
  1998, s. 16:36. 
  
 3 
  
 Prop. 1970:87 s 129f. 
  
 4 
  
 Prop. 1970:87 s. 61. 
  
 5 
  
 Prop. 1981/82:58 s. 11f. 
  
 SOU 2000:88 
  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen  
 189 
  
 förarbetena 
 6  
 yttranden inom den helt privata sfären, t.ex. till en nära anhö- rig. 
  
 17.3.2 
  
 Bestämmelserna i tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen 
  
 TF innehåller i 7 kap. 4 och 5 §§ en fullständig uppräkning av de gärning- ar som utgör tryckfrihetsbrott när de begås genom tryckt skrift och är straffbara enligt vanlig lag. En av dessa gärningar är hets mot folkgrupp (7 kap. 4 § 11). I 5 kap. 1 § första stycket YGL sägs att de gärningar som anges som tryckfrihetsbrott i 7 kap. 4 och 5 §§ TF skall anses som yttran- defrihetsbrott om de begås i en i YGL skyddad framställning och är straff- bara enligt lag. 
 Som framgått av det föregående krävs för ansvar för tryck- och yttran- defrihetsbrott att gärningen också är straffbar enligt vanlig lag. Man bru- kar säga att "dubbel täckning" krävs för att ett brott skall vara straffbart som tryck- eller yttrandefrihetsbrott. Detta innebär att ansvarsområdet för sådana brott kan inskränkas men inte utvidgas utan ändring av TF eller YGL. När det gäller påföljder för tryck- och yttrandefrihetsbrott hänvisar TF och YGL till BrB. 
 Här kan också nämnas att TF och YGL båda innehåller den s.k. in- struktionen (1 kap. 4 § TF och 1 kap. 5 § YGL). Denna innebär att den som dömer över missbruk av tryck- eller yttrandefriheten eller vakar över dessa friheter skall betänka att de utgör en grundval för ett fritt samhälls- skick, uppmärksamma syftet mer än framställningssättet och hellre fria än fälla. 
 I TF och YGL finns särskilda regler för beräkning av tiden för åtalspre- skription. Allmänt åtal för tryckfrihetsbrott skall väckas inom sex månader från utgivningen om det är fråga om periodisk skrift för vilken utgivnings- bevis gällde vid utgivningen och inom ett år för andra skrifter. På YGL:s område gäller som huvudregel en ettårig preskriptionstid för filmer och ljudupptagningar, räknat från tiden när upptagningen lämnades ut för spridning. För radio- och  
 TV-program 
  är preskriptionstiden sex månader räknat från det att programmet sändes. 
  
 6  
 Prop. 1986/87:151 s. 109. 
  
 190  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen 
  
 SOU 2000:88 
  
 17.4 
  
 Uniformslagen 
  
 Vi har i uppdrag att överväga om lagen (1947:164) om förbud mot politis- ka uniformer (uniformslagen) bör ersättas med ett nytt förbud mot att bära uniform eller uniformsliknande klädsel för att markera politisk menings- riktning. Enligt uniformslagen är det förbjudet att bära uniform eller lik- nande klädedräkt som tjänar att utmärka bärarens politiska meningsrikt- ning (1 §). Förbudet avser också uniformsdel, armbindel eller annat där- med jämförligt i ögonen fallande kännetecken. Den som överträder förbu- det kan dömas till böter och det som olovligen har burits kan förverkas (2 §). 
 Uniformslagen trädde i kraft år 1947 och har inte ändrats sedan dess. Den föregicks av en provisorisk reglering i form av en fullmaktslag från år 1933. I motiven till den lagen anförde det föredragande statsrådet bl.a. att bärande av politiska uniformer hade visat sig verka utmanande, skärpa motsättningarna mellan anhängare av olika åskådningar samt lätt kunna framkalla stridigheter och våldshandlingar mellan oliktänkande. 
 7  
 Även om förbudet torde ha föranletts främst av vissa gruppers uniformering (såväl nationalsocialister som kommunister), har lagstiftningen utformats så att den träffar all politisk uniformering utan avseende på meningsriktning. 
 Av förarbetena framgår alltså att uniformsförbudet tillkommit för att motverka hot mot allmän ordning och säkerhet. Frågan om innehållet i det politiska budskap som bäraren av uniformen eller kännetecknet avser att förmedla berörs över huvud taget inte i förarbetena. Inte heller diskuteras förbudets förhållande till yttrandefriheten eller den fria åsiktsbildningen. Som lagen är utformad är förbudet avsett att träffa alla politiska riktningar. Det saknas således utrymme för att vid en prövning beakta vilken politisk meningsinriktning som uniformen eller kännetecknet representerar. 
  
 17.5 
  
 Praxis 
  
 17.5.1 
  
 Äldre praxis avseende hets mot folkgrupp 
  
 Med undantag för senare år är praxis rörande ansvar för hets mot folk- grupp relativt sparsam. Här redovisas några av de få publicerade avgöran- den som finns. 
 Bestämmelsen i BrB om ansvar för hets mot folkgrupp avser kollektivt bestämda grupper. Enskilda identifierbara individer skyddas således inte direkt av bestämmelsen. Rasistiska angrepp som riktas direkt mot en indi- vid på grund av dennes nationella ursprung kan i stället beivras bl.a. ge- 
  
 7  
 Prop. 1933:225 s. 7. 
  
 SOU 2000:88 
  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen  
 191 
  
 nom bestämmelserna om olaga hot, ofredande eller förolämpning. HD förklarade därför i rättsfallet  
 NJA 1978 s. 3  
 att målsägande inte kan föra talan om ansvar för hets mot folkgrupp och att talan om skadestånd i an- ledning av sådant brott inte heller kan föras. 
 Inte endast direkta, utan även indirekta uttryck för missaktning faller inom det straffbara området. I rättsfallet  
 NJA 1982 s. 129  
 konstaterade HD att texten Franklin får ej beträda campingen på en skylt vid infarten till en campingplats uttryckte ett omdöme om zigenares egenskaper och upp- trädande, som måste anses nedsättande för folkgruppens anseende. Gär- ningen bedömdes som hets mot folkgrupp. 
 I hovrättsfallet  
 RH 1991:20  
 prövades i ett tryckfrihetsmål frågor, om den judiska folkgruppen utsatts för missaktning genom uttalanden i närra- dioprogram (Radio Islam). Så befanns vara fallet i 17 av ursprungligen 57 åtalade fall (programavsnitt) och den programansvarige dömdes för hets mot folkgrupp. 
  
 17.5.2 
  
 Högsta domstolens dom NJA 1996 s. 577 
  
 Det är inte ovanligt att personer och grupper med rasistiska eller främ- lingsfientliga sympatier offentligen bär hakkors eller andra symboler med nazistisk anknytning på sina kläder. Det har i samband därmed uppstått en viss osäkerhet om hur ett sådant beteende är att bedöma straffrättsligt. Tidigare har antagits att bärande av sådana symboler skulle kunna bestraf- fas enligt den tidigare nämnda uniformslagen. Det har emellertid ifråga- satts om lagen är förenlig med RF:s bestämmelser om yttrandefrihet. Det föreligger sålunda två hovrättsavgöranden (se avsnitt 17.5.5) enligt vilka personer som offentligen burit nazistiska symboler frikänts från ansvar med motivering att uniformslagen är uppenbart stridande mot grundlagen och därför inte kan tillämpas. 
 I rättsfallet  
 NJA 1996 s. 577  
 hade HD att ta ställning till frågan, om bärande bland andra människor av symboler som kan förknippas med na- tionalsocialistiska rörelser och deras idéer kan vara att bedöma som hets mot folkgrupp. Den i målet åtalade gärningen bestod i att den tilltalade på allmän plats hade burit solkors, kugghjul och sädessax, bältesspänne i form av solkors, märke för Frisinnade unionspartiet, metallmärke före- ställande solkors, tygmärke med örn med odalruna, pinsmärke föreställan- de Livets träd och pinsmärke föreställande odalrunan. Enligt åklagarens gärningspåstående representerade symbolerna en våldsinriktad ideologi med förhärligande av den ariska rasen. Genom att bära symbolerna hade den tilltalade spritt ett meddelande som uttrycker hot och missaktning för andra folkgrupper. 
  
 192  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen 
  
 SOU 2000:88 
  
 HD:s majoritet konstaterade inledningsvis att bärande av emblem eller uppträdande i viss klädsel kan vara att uppfatta som ett meddelande enligt bestämmelsen om hets mot folkgrupp under förutsättning att emblemet eller klädseln otvetydigt ger en koppling till en viss åsiktsriktning. Bland märkena på den tilltalades klädsel ansåg majoriteten att örnen och lager- kransen, genom sin likhet med symboler, frekvent använda i Nazityskland, gav en tydlig koppling till Tredje riket. Även övriga märken ansågs vara sådana att de - ehuru mindre allmänt kända - kunde förknippas med sym- boler använda av nationalsocialistiska rörelser under 1930- och 1940- talen. Majoriteten fortsatte: 
 Vissa vid nyssnämnda tid förekommande symboler får idag anses vara starkt förknippade inte endast med de nämnda rörelserna i och för sig utan i hög grad också med idéerna om rasöverlägsenhet och rashat som ledde till förföljelse och utrotning särskilt av människor av judisk härkomst och som är intimt för- bundna med dessa rörelsers ideologi. Exempel på en sådan symbol som, i linje med det sagda, numera också förknippas med en allmän nedvärdering av andra folkgrupper än den nordiska utgör hakkorset. Till väsentligen samma kategori får räknas även det märke med örn och lagerkrans som den tilltalade bar. De övriga symbolerna som omfattas av åtalet är närmast ägnade att förstärka det budskap som örnmärket sålunda får anses förmedla. Det kan för övrigt anmär- kas att bärande av märken som kanske inte ensamma kan anses sprida ett med- delande av angivet slag kan innebära en sådan spridning när de bärs tillsam- mans med t ex klädsel av viss färg och visst snitt. 
 Avslutningsvis konstaterade majoriteten att den tilltalade genom att bära märkena på en allmän plats där andra människor vistades, spritt ett sådant budskap som tidigare berörts, att han måste ha insett detta och att budska- pet uttryckte missaktning av människor tillhörande andra folkgrupper än den nordiska. Gärningen bedömdes som hets mot folkgrupp. HD tog, på grund av processtekniska skäl, inte ställning till frågan, om brottet var att bedöma som ringa eller inte. 
 Ett justitieråd var skiljaktigt och ville ogilla åtalet. I likhet med majo- riteten fann han att den tilltalade spritt ett sådant meddelande som kan omfattas av bestämmelsen om hets mot folkgrupp. Han framhöll emeller- tid att bestämmelsen utgör en inskränkning i yttrandefriheten och att det är fråga om ett allvarligt brott för vilket straffskalan endast innehåller fängel- se (med undantag för ringa fall). Han anförde vidare bl.a. följande. 
 I fall åtgärder, som i och för sig enbart utgör en sympatiyttring för en politisk eller liknande rörelse med mer eller mindre starka rasistiska inslag på sitt pro- gram, anses innefatta uttryck för sådant hot eller sådan missaktning som anges i bestämmelsen blir straffansvaret mycket långtgående. Bestämmelsen får då också en vag och oklar innebörd vilket kan föranleda betydande svårigheter i tillämpningen. Mot bakgrund av vad som nu sagts bör det för straffansvar vid bärande av märken eller symboler och andra liknande åtgärder krävas att hot 
  
 SOU 2000:88  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen  
 193 
  
 mot eller missaktning för en viss folkgrupp kommit till ett mera konkret och därmed klart och otvetydigt uttryck .... Oaktat handlandet på grund av den na- zistiska rörelsens ideologi fört tanken även till dess ståndpunkt om andra rasers underlägsenhet och att andra därför kan ha känt sig kränkta, kan handlandet med hänsyn till märkenas beskaffenhet inte - vare sig märkena ses vart för sig eller i förening - anses ge ett tillräckligt klart uttryck för hot eller missaktning mot någon persongrupp. 
  
 17.5.3 
  
 Praxis efter Högsta domstolens dom 
  
 Högsta domstolen och hovrätterna 
 Spridningsrekvisitet 
 Som nämnts i det föregående, krävs för straffbarhet att ett meddelande av sådant slag som avses i bestämmelsen om hets mot folkgrupp sprids. En- ligt uttalanden i förarbetena (prop. 1986/87:151 s. 109f) avses därmed att det sprids utanför den helt privata sfären och att det nått ut till en grupp personer, som utgör mer än ett fåtal. I hovrättsavgörandet  
 RH 1997:28  
 hade en person åtalats för hets mot folkgrupp bestående i att han hade bu- rit en armbindel med nazistiskt hakkors. Den åtalade hade burit armbin- deln under en kort stund nattetid, när han suttit på en gräsmatta i ett bo- stadsområde tillsammans med en mindre grupp kamrater och spelat musik. Hovrätten ansåg att bärandet av armbindeln i och för sig kunde innebära ett meddelande som avses i bestämmelsen om ansvar för hets mot folk- grupp. Då det inte var närmare utrett i målet hur många personer som lagt märke till armbindeln, fann hovrätten emellertid det inte visat att medde- landet spritts till mer än ett fåtal. (Enligt tingsrätten hade inga andra per- soner utanför kamratgruppen än de ingripande polismännen lagt märke till armbindeln). Åtalet ogillades således. 
 Hovrätten över Skåne och Blekinge  
 behandlade i fallet  
 RH 1998:77  
 ett liknande fall. Den tilltalade, Brown, bar valborgsmässoafton 1997 på en gata i Helsingborg en armbindel med en nazistisk symbol. Han var vid tillfället iförd bl.a. svart keps, grön s.k. bomberjacka och svarta kängor av militärmodell. Domstolarna fann att bärandet av armbindeln innebar ett meddelande som avses i bestämmelsen om hets mot folkgrupp. Tingsrätten ogillade emellertid åtalet med hänvisning till att det inte visats annat än att meddelandet spritts till ett fåtal personer. Hovrätten konstaterade först att Brown gått på en inte helt avsides gata i Helsingborg, att det var val- borgsmässoafton och fortfarande ljust ute samt att fotgängare och bilister kunde förväntas vara på väg mot stadens centrum för att se på valborgs- mässoeldar eller fira helgen på annat sätt. Hovrätten anförde vidare: 
  
 194  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen 
  
 SOU 2000:88 
  
 Den som vid ett sådant tillfälle och på en sådan plats bär en armbindel av det aktuella slaget har inte själv kontroll över vilka personer som tar del av det meddelande som armbindeln förmedlar. Brown måste därför anses ha vidare- befordrat sitt meddelande utanför den privata sfären och till mer än ett fåtal personer, dvs. utanför en sådan krets av personer inom vilken ett spridande av rasistiska meddelanden inte är straffbart. Meddelandet är därför spritt i den mening som avses i 16 kap. 8 § brottsbalken ... 
 Brown dömdes således för hets mot folkgrupp. Brottet ansågs, med hän- syn till att Brown bar armbindeln endast under en kort stund och utan att uppträda provocerande på något annat sätt, som ringa och påföljden be- stämdes till böter. 
 I fallet  
 NJA 1999 s. 702  
 hade en person i en buss gjort vissa uttalanden som av domstolarna ansågs ge uttryck för en sådan missaktning för folk- grupp som kan föranleda ansvar för hets mot folkgrupp. Frågan i målet var om uttalandena hade spritts på ett sätt som förutsätts för ansvar. Av HD:s domskäl framgår att spridningsrekvisitet skall anses uppfyllt om ett munt- ligt uttalande fällts inför en folksamling på ett sätt som gjort det ägnat att uppfattas av denna. I vad mån de i folksamlingen ingående personerna också lyssnat och tillgodogjort sig innehållet i uttalandet påverkar inte ansvarsfrågan. I det aktuella fallet var det klarlagt att uttalandet kunnat uppfattas av de tre personer som satt närmast den tilltalade och hans kam- rat samt att den tilltalade också insett detta. HD fann emellertid det inte visat att uttalandet hade uppfattats eller kunnat uppfattats av flera personer och ogillade, liksom underrätterna, åtalet. 
  
 Svea hovrätt  
 dömde  
  
 2000-05-03 
  
 (mål B  
 145-00, 
  DB 56) en man, som på valborgsmässoafton i centrala Uppsala ropat rasistiska slagord, för hets mot folkgrupp. Hovrätten menade liksom tingsrätten att meddelandet hade spritts i den mening som avses i straffbestämmelsen. Till skillnad från vad som var fallet i målet NJA 1999 s. 702, rådde det enligt domstolarna ingen tvekan om att de aktuella uttalandena kunnat uppfattas av en större grupp personer även om dessa inte utgjort någon bestämd åhörarskara utan i hu- vudsak utgjordes av personer som befunnit sig i rörelse eller mer eller mindre tillfälligt uppehållit sig på platsen. I vad mån dessa personer lyss- nat eller tillgodogjort sig vad den tilltalade yttrat saknade betydelse. 
 Påföljdsval 
 I rättsfallet  
 RH 1997:53  
 dömdes sju tilltalade för hets mot folkgrupp. De hade i enhetlig uniformsliknande klädsel - inkluderande nazistiska sym- boler - uppträtt framför några hundra sympatisörer. Efter att en av de till- talade hållit ett anförande hade samtliga tilltalade flera gånger ropat Sieg Heil och utfört romersk hälsning (Hitlerhälsning). Brottet ansågs vara 
  
 SOU 2000:88 
  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen  
 195 
  
 av sådan art att fängelse skulle utdömas. För fem av de tilltalade bestäm- des påföljden till fängelse två månader medan de två övriga, med hänvis- ning till att de var under 18 år, dömdes till villkorlig dom och böter. 
  
 Svea hovrätt  
 dömde  
  
 1998-02-17 
  
 (mål B  
 239-98, 
  det s.k.  
 Brottby-målet) 
  två utländska medborgare till fängelse en månad vardera för hets mot folkgrupp. De hade, under en konsert i Brottby med Vit  
 makt-musik, 
  gjort Mendez samtidigt som de ropat Sieg Heil. Hovrätten ansåg att de tilltalade genom sitt beteende spritt ett meddelande på en konsert med flera hundra åhörare och att detta föll inom det straffbara området. Hitler- hälsning, kombinerad med utropet Sieg Heil under de omständigheter som rådde vid konserten, måste enligt hovrätten ses som ett uppenbart uttryck för nazism och rasistisk ideologi. De tilltalade ansågs genom sitt beteende ha satt den egna vita rasen framför andra raser och således ha uttryckt missaktning för grupper av personer med anspelning på ras eller hudfärg. I påföljdsfrågan konstaterade hovrätten inledningsvis att normal- graden av hets mot folkgrupp endast har fängelse i straffskalan. De före- liggande brottens straffvärde ansågs emellertid inte så högt att annan på- följd än fängelse var utesluten. Frågan blev då om brottets art talade för fängelse som påföljd. I den delen anförde hovrätten följande. 
 Genom en särskild regel i brottsbalken (29 kap. 2 § 7) har lagstiftaren markerat att domstolarna bör se särskilt allvarligt på brottslighet med rasistisk bakgrund. Även om det inte finns ett underlag för ett säkert konstaterande att brottslighet av det nu aktuella slaget ökat under senare år, kan det ändå slås fast att sådan brottslighet förekommer i en icke oväsentlig omfattning. Det är uppenbart ett starkt samhällsintresse att motverka att den får ytterligare spridning. Samhällets avståndstagande kommer till väsentligt tydligare uttryck, om påföljden för brott av detta slag regelmässigt bestäms till ett - låt vara kort - fängelsestraff än om en icke frihetsberövande påföljd normalt väljs. Det står också klart att fängelse i de nu aktuella sammanhangen generellt sett har en avsevärt bättre allmänpre- ventiv effekt än exempelvis villkorlig dom. Det har ansetts i första hand an- komma på lagstiftaren att peka ut de typer av brott vars art är sådan att fängelse normalt bör väljas som påföljd (se bl.a. NJA 1992 sid. 190). Några direkta ut- talanden i den riktningen synes lagstiftaren visserligen inte ha gjort när det gäller brottet hets mot folkgrupp. Med hänsyn till vad som nyss anförts anser hovrätten emellertid - i enlighet med den uppfattning som kommit till uttryck i rättsfallet RH 1997:53 - att det ligger väl i linje med lagstiftarens intentioner att betrakta detta brott som ett så kallat artbrott, och att övervägande skäl talar för att så sker. 
 Hovrätten för Övre Norrland  
 dömde  
  
 1998-12-07 
 (mål B  
  
 247-98) 
  
  två per- soner, Parsons och Ray, för hets mot folkgrupp respektive med- hjälp till sådant brott. Brotten begicks vid en föreläsning som Parsons höll inför en grupp studenter vid Umeå universitet. Vid föreläsningen fällde Parsons ett flertal yttranden, varigenom han ansågs ha uttryckt missaktning för den judiska folkgruppen samt för färgade och invandrare. Ray 
  
 196  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen 
  
 SOU 2000:88 
  
 ansågs ha främjat Dickson gärning genom att ha arrangerat föreläsningen, trots att hon genom ett skrivet manus i förväg kände till vad som skulle framföras. Hovrätten, liksom tingsrätten, uttalade att hets mot folkgrupp är brott av sådan art att fängelse normalt skall väljas som påföljd. Beträffan- de Parsons ansågs inte några skäl föreligga att frångå denna påföljd och straffet bestämdes till fängelse två månader. Med hänsyn till att Ray till följd av brottet inte fick fortsätta sin forskning vid universitetet och att hennes möjligheter att få ett likvärdigt arbete blivit klart begränsade, bestämdes påföljden för henne till villkorlig dom och böter. HD meddela- de prövningtillstånd endast i frågan om Dickson uttalanden vid föreläs- ningen åtnjutit meddelarskydd enligt 1 kap. 2 § YFL, men fann så inte vara fallet (HD:s dom  
 2000-07-07 
  i mål B  
 29-99). 
  Hovrättens dom stod därför fast. 
 I Svea hovrätts tidigare redovisade dom  
 2000-05-03 
  bedömdes gär- ningen som normalgraden av hets mot folkgrupp och påföljden bestämdes till fängelse en månad. Tingsrätten uttalade att påföljden för hets mot folkgrupp, med hänsyn till brottets art, bör bestämmas till fängelse och hänvisade till RH 1997:53. Vidare pekade tingsrätten på att lagstiftaren genom straffskärpningsregeln i 29 kap. 2 § 7 BrB har markerat att dom- stolarna bör se särskilt allvarligt på brottslighet med rasistisk bakgrund. På grund härav, och då det i målet inte framkommit några omständigheter som talade i annan riktning, fann tingsrätten att påföljden skulle bestäm- mas till ett kort fängelsestraff. Hovrätten delade tingsrättens uppfattning. 
 Tingsrättsavgöranden 
 Vi har genom åklagarmyndigheternas försorg fått tillgång till ett knappt  
 50-tal 
  tingsrättsdomar avseende hets mot folkgrupp som meddelats under tiden juli 1996 - mars 1999. Vid en genomgång av dessa finner man att det framför allt är två typer av gärningar som åtalas. Det rör sig dels om fall då den tilltalade utfört Hitlerhälsning (romersk hälsning), ibland i förening med utropande av Sieg Heil, dels om fall där den tilltalade på sina klä- der haft nazistiska eller rasistiska symboler (hakkors m.m.). Därutöver finns bl.a. några domar avseende spridning av rasistiska uttalanden på internet. Bland materialet finns också två domar avseende spridning av  
 CD-skivor 
  med rasistisk musik (yttrandefrihetsmål). Ett mål avser kors- bränning. 
 Utförande av  
 Hitlerhälsning 
 , eventuellt i förening med utropande av Sieg Heil, har i de flesta fall bedömts som hets mot folkgrupp, ringa brott. Påföljden har, i de fall där åtalet avsett endast denna gärning, be- stämts till mellan 30 och 60 dagsböter. I flera av fallen har den dömde 
  
 SOU 2000:88 
  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen  
 197 
  
 varit under 21 år. Det framgår dock inte alltid i vilken utsträckning som detta har beaktats vid påföljdsbestämningen. 
 I några fall har gärningen bedömts som förargelseväckande beteende. Skäl för en sådan bedömning har bl.a. varit att den tilltalade genom sitt handlande inte haft för avsikt att visa förakt för andra folkgrupper, utan varit förargad på enskilda polismän som ingripit av annan anledning. 
 Utförande av Hitlerhälsning har i andra fall bedömts som normalgraden av hets mot folkgrupp. En uppmärksammad utredning gällde den i föregå- ende avsnitt nämnda konserten i Brottby med Vit  
 makt-musik. 
  Konserten samlade omkring 300 personer. Sammanlagt 27 personer åtalades för hets mot folkgrupp bestående i Mendez och Sieg  
 Heil-rop. 
  En av do- marna, som bl.a. avsåg en av medlemmarna i ett av de band som spelade, överklagades till hovrätten och har redovisats i föregående avsnitt. 
 Samtliga personer som dömdes i Brottbyrättegångarna dömdes av tingsrätten för hets mot folkgrupp av normalgraden. Domarna avsåg såväl medlemmar i de uppträdande banden som personer som befunnit sig bland publiken. Vad avser påföljd dömdes de som var under 18 år till böter, de mellan 18 och 21 år till fängelse 14 dagar och de som hade fyllt 21 år till fängelse en månad. Domstolen gjorde ingen skillnad mellan bandmed- lemmar och personer i publiken. 
  
 Även när åtalet har avsett  
 bärande av nazistiska eller rasistiska sym- boler  
 har gärningen i de flesta fall bedömts som hets mot folkgrupp, ringa brott. Påföljden har, i de fall där åtalet avsett endast denna gärning, be- stämts till mellan 30 och 60 dagsböter. Liksom när det gäller åtalen för King, har den dömde i flera av fallen varit under 21 år. Det fram- går dock inte alltid om detta har beaktats vid påföljdsbestämningen. 
  
 I några fall har gärningen bedömts som normalgraden av hets mot folk- grupp. I två av de domar där en sådan bedömning har gjorts har åtalet av- sett bara den gärningen. Den dömde var i båda dessa fall under 21 år och påföljden bestämdes till villkorlig dom och 100 dagsböter  
 (19-åring) 
  re- spektive till 30 dagsböter  
 (15-åring). 
  
 I de fall då åtal för de nu aktuella typerna av brott har  
 ogillats  
 har det i de flesta fallen skett med motiveringen att det meddelande, som Lawrence hälsningen eller de rasistiska symbolerna utgör, inte har spritts i den me- ning som avses i bestämmelsen om hets mot folkgrupp. I ett par fall har kopplingen mellan den aktuella symbolen och ett rasistiskt budskap ansetts vara alltför otydlig. 
  
 198  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen 
  
 SOU 2000:88 
  
 17.5.4 
  
 Särskilt om hets mot folkgrupp som tryck- eller yttrandefrihetsbrott 
  
 Justitiekanslern (JK) har till uppgift att vaka över att gränserna för tryck- och yttrandefriheten inte överskrids. JK är ensam åklagare i tryck- och yttrandefrihetsmål. 
 Antalet inkomna anmälningar till JK om hets mot folkgrupp uppgick under åren  
 1996-1999 
  till 97, 63, 133 respektive 98. Mycket få av de an- mälningar om hets mot folkgrupp som kommer in till JK leder till åtal. Detta har flera förklaringar. 
 8  
 Ett problem är de mycket korta preskrip- tionstiderna och det sätt på vilket dessa beräknas på tryck- och yttrandefri- hetens område. JK har i bl.a. denna fråga år 1997 gjort en framställning till regeringen om en översyn av reglerna. Mediegrundlagsutredningen (Ju 1999:1) har därefter fått i uppdrag att analysera och ta ställning till om preskriptionstiderna bör förlängas. Utredningen skall redovisa sitt uppdrag senast den 31 december 2000. 
 En annan förklaring till att JK väcker så få åtal för hets mot folkgrupp torde vara den tidigare nämnda (avsnitt 17.3.2) särskilda regel (den s.k. instruktionen) som återges i 1 kap. 4 § TF och 1 kap. 5 § YGL och som värnar tryck- och yttrandefriheternas princip. Instruktionen ger JK möjlig- het att låta bli att åtala i större utsträckning än en allmän åklagare kan. Att JK utnyttjar denna möjlighet framgår av flera beslut 
 9  
 och har också be- kräftats av uppgifter som JK har lämnat till oss. 
  
 17.5.5 
  
 Uniformslagen 
  
 Fram till för ett par år sedan hade uniformslagen praktiskt taget aldrig till- lämpats. Det är symptomatiskt att lagen aldrig har prövats av HD. Lagens tillämpning och räckvidd har emellertid aktualiserats genom att personer och grupper med rasistisk eller främlingsfientlig inriktning har använt sig av hakkors och andra symboler med nazistisk anknytning bland annat i samband med demonstrationer och konserter. I samband därmed har ifrå- gasatts om lagen är förenlig med RF:s bestämmelser om yttrandefrihet. 
 I ett fall från Mölndals tingsrätt hade den tilltalade på allmän plats burit ett hakkors som halsbandshänge samt en tröja med en örn och ett hak- korsliknande emblem på ena ärmen. Tingsrättens majoritet fastslog att den tilltalade i och för sig brutit mot uniformslagen, men konstaterade att den begränsning av yttrandefriheten som uniformslagen ger uttryck för och som generellt drabbar symboler som till storlek och form är jämförbara 
  
 8 
  
 Se t.ex.  
  
 JK-beslut 
  1997 s. 153 f. 
  
 9 
  
 Se bl.a. JK 97 B 3, 95 B 5, 92 B 6 och 91 B 15. 
  
 SOU 2000:88 
  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen  
 199 
  
 med dem som burits av den tilltalade och som speglar bärarens demokra- tiska åsikt uppenbart strider mot grundlagen. Enligt tingsrätten kunde la- gen därför inte tillämpas och åtalet ogillades. Domen överklagades till Hovrätten för Västra Sverige som fastställde tingsrättens domslut. 
 10 
  
 I ett annat hovrättsfall,  
 RH 1997:47 
 , hade den tilltalade erkänt att han på allmän plats burit en blå, cirka 15 centimeter bred armbindel med ett gult hakkors. Även i detta fall konstaterade tingsrätten att armbindeln var sådan att den i och för sig omfattades av uniformsförbudet. Tingsrätten ansåg emellertid att det i ett modernt demokratiskt samhälle varken är nödvändigt eller godtagbart att med hänvisning till ordning och säkerhet, på sätt som uniformslagen gör, begränsa yttrandefriheten så att det är för- bjudet för alla att, oavsett meningsinriktning, genom armbindlar eller tryck på kläder tillkännage sin politiska åskådning. Tingsrätten fann det uppen- bart att uniformslagen strider mot RF:s bestämmelser om yttrandefrihet. Hovrätten fastställde tingsrättens domslut. I sina domskäl anförde hovrät- ten bland annat att uniformsförbudslagen tillkommit i syfte att motverka hot mot allmän ordning och säkerhet och att det är tillåtet att för detta än- damål lagstifta om inskränkningar i yttrandefriheten. Hovrätten konstate- rade emellertid att lagen, som den är utformad, innehåller ett oinskränkt och ovillkorligt förbud mot bärande av uniform och andra kännetecken som tjänar att utmärka bärarens politiska meningsinriktning. Att direkt i strid med lagens ordalydelse tillämpa den endast i sådana situationer där bärandet av kännetecknet kan skapa ett hot mot allmän ordning och säker- het är enligt hovrätten uteslutet. Hovrätten kom därför till slutsatsen att lagen innehåller en sådan inskränkning av yttrandefriheten att den uppen- barligen strider mot RF:s regler till skydd för denna frihet. 
  
 17.6 
  
 Förslag till förbud mot rasistiska symboler 
  
 17.6.1 
  
 Promemorian Förbud mot rasistiska symboler (Ds 1996:33) 
  
 I april 1996 (före HD:s dom NJA 1996 s. 577) publicerade Justitiedepar- tementet promemorian  
 Förbud mot rasistiska symboler m.m.  
 (Ds 1996:33). I promemorian föreslogs att lagen (1947:164) om förbud mot politiska uniformer skulle upphävas och ersättas med en ny straffbestäm- melse i 16 kap. BrB med följande lydelse. 
  
 10  
 Hovrättens för Västra Sverige, avd. 6, dom  
 1996-06-28, 
  DB 94. 
  
 200  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen 
  
 SOU 2000:88 
  
 8 a §  
 Den som, utan att göra sig skyldig till brott enligt 8 §, på ett sätt som är ägnat att väcka allmän anstöt, offentligen bär eller annars offenligt brukar hak- kors eller andra sådana symboler eller känntecken som kan förknippas med all- varlig förföljelse av folkgrupp eller annan sådan grupp av personer på grund av ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung eller trosbekännelse, döms för  
 otillåtet brukande av kränkande symbol  
 till böter eller fängelse i högst sex må- nader. 
 Den föreslagna paragrafen straffbelägger att offentligen bära eller annars offentligt bruka vissa symboler och kännetecken med bl.a. rasistisk an- knytning. Huruvida brukandet skett offentligt bör enligt författningskom- mentaren till förslaget (s. 45) kunna bedömas enligt samma grunder som vid brottet förargelseväckande beteende enligt 16 kap. 16 § BrB. 
 För att omfattas av förbudet skall enligt förslaget symbolen eller kän- netecknet kunna förknippas med allvarlig förföljelse av folkgrupp eller annan sådan grupp av personer på grund av ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung eller trosbekännelse. Symbolens eller kännetecknets an- knytning till sådan förföljelse skall enligt författningskommentaren fram- stå som näraliggande för en större grupp av personer. Av stor betydelse härvid är, sägs det, självfallet det sammanhang i vilket symbolen eller kännetecknet används. Bedömningen måste därför göras från fall till fall. Med allvarlig förföljelse skall avses sådan faktisk inträffad förföljelse som avsett att beröva den aktuella gruppen grundläggande mänskliga rättighe- ter och som inte haft helt ringa omfattning. 
 Av författningskommentaren framgår vidare att en symbol som alltid måste anses uppfylla de angivna kriterierna är hakkorset och att detta där- för nämns särskilt i författningstexten. I övrigt bör symboler och känne- tecken som är direkt hänförliga till nazismen i dess ursprungliga form och till Ku Klux Klan omfattas av förslaget. Även symboler för andra rörelser som utövat allvarlig förföljelse kan tänkas ha en sådan klar innebörd som gör att de skall omfattas av förbudet. Det påpekas att symbolens eller kän- netecknets historiska anknytning till en rörelse är av underordnad betydel- se. Avgörande skall vara att anknytningen i dag framstår som tydlig för en större grupp av personer. 
 Slutligen krävs enligt förslaget för att förbudet skall gälla att symbolen eller kännetecknet används på ett sådant sätt att det är ägnat att väcka an- stöt. Härigenom utesluts seriös användning, t.ex. vid teaterföreställningar eller filminspelningar eller för undervisningsändamål. Vidare undantas sådana fall där symbolen eller kännetecknet är så svårtytt att dess innebörd knappast kunnat uppfattas av någon. 
 Bestämmelsen skall enligt förslaget vara subsidiär till hets mot folk- grupp enligt 16 kap. 8 § BrB. Detta innebär att det i första hand måste prövas om gärningen utgör brott enligt den paragrafen. 
  
 SOU 2000:88 
  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen  
 201 
  
 I promemorian föreslås inte någon ändring av TF eller YGL. Det inne- bär att straffbarhet enligt den föreslagna bestämmelsen inte föreligger om gärningen begås i något medium som åtnjuter särskilt skydd enligt dessa grundlagar. I författningskommentaren sägs att de allra flesta fall där an- svar enligt bestämmelsen kan komma i fråga bör falla utanför TF:s och YGL:s område. 
  
 17.6.2 
  
 Remissinstansernas synpunkter 
  
 Promemorian har remissbehandlats, men har inte lett till lagstiftning. I våra direktiv anges att det med hänsyn till utgången i rättsfallet NJA 1996 s. 577 för närvarande inte får anses finnas något behov av ett specifikt förbud mot att bära rasistiska symboler. Något ställningstagande i frågan om att upphäva lagen om förbud mot politiska uniformer föreligger emel- lertid inte. 
 Även om det f.n. inte kan anses finnas något behov av ett specifikt för- bud mot att bära rasistiska symboler, finns det anledning att beakta de synpunkter som remissinstanserna lämnade. Dessa har nämligen i sakligt hänseende stor betydelse för ställningstagandet till frågan, om den nuva- rande bestämmelsen om hets mot folkgrupp är tillräcklig för att hindra rasistiska organisationer från att verka. De är också av värde när det gäller frågan om hur bestämmelsen om hets mot folkgrupp närmare bör vara ut- formad. 
 Samtliga remissinstanser tillstyrkte eller lämnade utan erinran förslaget om att upphäva uniformslagen. När det gäller förslaget om införande av en särskild straffbestämmelse om otillåtet brukande av kränkande symbol skall först sägas att även remissvaren lämnades innan det tidigare nämnda fallet (NJA 1996 s. 577) hade avgjorts av HD. Många remissinstanser fann det tveksamt om något behov av den föreslagna straffbestämmelsen fanns för det fall underinstansernas avgöranden skulle stå sig i HD. 
 Direkt negativa till förslaget var endast några få remissinstanser.  
 Thompson tens invandrarverk  
 ansåg att det föreslagna förbudet mot rasistiska sym- boler skulle få ett tämligen begränsat tillämpningsområde och att dess verkningar var svåra att överblicka. En besvärande oklarhet i tillämpning- en kommer enligt invandrarverket sannolikt att uppstå när nya känneteck- en i framtiden kommer till användning. Verket frågade sig bl.a. om förbud skall gälla för kläder, tatueringar och t.o.m. frisyrer som symboler för ra- sistiska strömningar. Man bedömde också att förbud mot att bära rasistiska symboler kan medföra risk för ökad rasistisk laddning av svenska natio- nella symboler och även andra symboler som ursprungligen inte har någon rasistiska innebörd. 
  
 202  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen 
  
 SOU 2000:88 
  
 Utformningen av bestämmelsen ansågs av flera remissinstanser vara oklar.  
 Justitieombudsmannen  
 ansåg att förutsägbarheten i tillämpningen av en regel av det aktuella slaget kan ifrågasättas och att den därför, med hän- syn till legalitetsprincipen, får anses vara mindre väl ägnad att läggas till grund för lagstiftning.  
 Stockholms tingsrätt  
 förespråkade återhållsamhet i kriminaliseringen och att denna skall inriktas på de tydliga uttrycken för nazism och rasism. Tingsrätten ansåg också att den föreslagna bestämmel- sen i kombination med motivuttalandena ger upphov till svåra gränsdrag- ningar och att den därigenom blir lätt att kringgå. Man påpekade vidare att rekvisitet är ägnat att väcka allmän anstöt inte har något att göra med om förfarandet är kränkande för vissa folkgrupper, dvs. att det varken stämmer överens med den bärande tanken med den föreslagna bestämmelsen eller med brottsbeteckningen. 
 Även  
 Riksåklagaren  
 (RÅ) ansåg det vara tveksamt om man borde infö- ra en bestämmelse av ordningskaraktär som straffsanktionerar offentliga meningsyttringar som är kränkande för andra personer på grund av deras etniska eller religiösa tillhörighet. En sådan sanktion hör enligt RÅ mera naturligt hemma inom ramen för bestämmelsen om hets mot folkgrupp. För att det klart skall framgå att bestämmelsen om hets mot folkgrupp kan omfatta bärande av hakkors och andra symboler som ger uttryck för rasism och främlingsfientlighet, föreslog RÅ att i 16 kap. 8 § BrB tillägget eller på annat liknande sätt skjuts in efter ordet sprids. Vidare frågade sig RÅ om det inte kunde vara motiverat att införa en särskild straffskala för grovt brott. Den grova varianten borde då t.ex. kunna tillämpas på anförare och organisatörer av t.ex. rasistiska möten eller demonstrationer. 
  
 Flera remissinstanser, bl.a.  
 Brottsförebyggande rådet, Statens kultur- råd, Ungdomsstyrelsen och Stockholms universitet 
 , ansåg att det är viktigt att man bedömer bärandet av en viss symbol i sitt sammanhang och att den måste återfinnas i en rasistisk eller främlingsfientlig kontext för att bäran- det skall vara straffbart. Även användarens avsikt med bärandet bör enligt dessa remissinstanser betonas. 
  
 Svenska Tidningsutgivareföreningen  
 (Tidningsutgivarna) var negativ till förslaget. Man ansåg att det är fel att den form ett hot eller uttryck för missaktning tar sig skall vara avgörande för bedömningen av om en straff- bar handling föreligger. Det avgörande borde i stället vara hotets karaktär. Tidningsutgivarna ansåg att kriteriet ägnat att väcka allmän anstöt är en diskutabel grund för ingripanden på yttrandefrihetsområdet och betonar att grundlagsskyddet är till just för att förhindra sådana ingripanden. 
  
 Sveriges frikyrkosamråd, Judiska Centralrådet i Sverige, Svenska kommittén mot antisemitism och Riksförbundet Stoppa Rasismen  
 var alla tveksamma till behovet av den föreslagna bestämmelsen och förordade, om behovet skulle anses föreligga, att bärande av rasistiska symboler in- ordnas under bestämmelsen om hets mot folkgrupp. 
  
 SOU 2000:88 
  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen  
 203 
  
 Justitiekanslern  
 (JK) var tveksam till om det föreligger ett behov av ett förbud mot rasistiska symboler. Om ett sådant behov ändå skulle anses finnas, ansåg JK att den föreslagna bestämmelsen utgör en godtagbar in- skränkning av yttrandefriheten. JK var dock tveksam till förslagets ut- formning och frågade sig om inte kravet på att användandet av en symbol skall vara ägnat att väcka allmän anstöt kan tas bort och att man i stället borde införa ett försvarlighetsrekvisit, t.ex. i enlighet med vad som gäller för barnpornografibrott (16 kap. 10 a § BrB). Till skillnad mot förslaget ansåg JK att förbudet, om det införs, bör gälla även i fråga om framställ- ning som görs i tryckt skrift eller i andra grundlagsskyddade medier. 
 Karlskrona tingsrätt  
 och  
 Sundsvalls tingsrätt  
 var positiva till förslaget om ett förbud mot rasistiska symboler. Karlskrona tingsrätt såg det som ett viktigt komplement till bestämmelsen om hets mot folkgrupp, t.ex. för fall då tveksamhet råder om gärningsmannens avsikter med sitt bärande. Sundsvalls tingsrätt såg inte de gränsdragningsproblem som kommer att kunna uppstå som något hinder mot att en bestämmelse som den föreslag- na införs, en åsikt som delades av  
 Sveriges Domareförbund 
 . Även  
 Hov- rätten för Västra Sverige  
 och  
 Lunds universitet  
 ansåg att förslaget, med vissa justeringar, kunde genomföras. 
  
 Rikspolisstyrelsen  
 tillstyrkte promemorieförslaget och ansåg att det skulle komma att fylla en viktig funktion som komplement till bestämmel- sen om hets mot folkgrupp.  
 Polismyndigheterna i Stockholm, Göteborg och Malmö  
 var också positiva till förslaget. Polismyndigheten i Malmö betonade att lagstiftningen måste vara utformad så att den enskilde polis- mannen i det praktiska arbetet kan ingripa på ett enkelt och effektivt sätt. Gränsdragningen mellan det nya brottet och brottet hets mot folkgrupp kan vara svår att göra och det vore enligt myndigheten ur polisiär synvinkel en fördel om samtliga beteenden som ger uttryck för missaktning av en folk- grupp samlades i en straffbestämmelse. Polismyndigheten i Malmö anför- de vidare att det är viktigt att kunna ingripa straffrättsligt i ett tidigt skede och att överväganden därför borde göras huruvida den nuvarande lagstift- ningen är ändamålsenlig såvitt angår möjligheterna att ingripa mot t.ex. lagring, produktion, export och import av rasistiskt material. 
  
 Skolverket  
 bedömde att den förslagna bestämmelsen skulle underlätta för skolan att komma åt rasistiska yttringar. Skolan skulle få laglig grund för att i ordningsföreskrifter ta in ett förbud för eleverna att bära kränkan- de symboler i skolan. Även  
 Riksförbundet Hem och Skola  
 såg förslaget som ett stöd för skolans förhållningssätt i frågor som gäller användande av rasistiska symboler. 
 Diskrimineringsombudsmannen  
 (DO) var, liksom  
 Röda Korset 
 , positiv till förslaget om ett förbud mot rasistiska symboler. DO ansåg dock att man bör gå längre och ta bort kraven på att bärandet skall väcka  
 allmän  
 anstöt, att det skall avse bara  
 offentligt  
 bärande samt att symbolerna skall 
  
 204  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen 
  
 SOU 2000:88 
  
 vara förknippade med  
 allvarlig  
 förföljelse av folkgrupp. På det sättet slip- per man också enligt DO flera besvärliga gränsdragningsfrågor. DO ansåg att straffskalan för det föreslagna brottet bör vara densamma som för hets mot folkgrupp. 
  
 SIOS  
 (Samarbetsorgan för invandrarorganisationer i Sverige) ansåg att förslaget var otillräckligt då det inte tar sikte på tillverkning och distribu- tion. Jackson ansåg att Sverige borde införa en lag med förbud mot organise- rad rasism. 
  
 17.7 
  
 Promemorian Rasistiskt och främlingsfientligt våld (Ds 1998:35) 
  
 Arbetsgruppen med uppgift att motverka och förebygga rasistiskt och an- nat etniskt relaterat våld behandlade i sin rapport  
 Rasistiskt och främ- lingsfientligt våld  
 (Ds 1998:35) bl.a. frågor om hur man rättsligt bör be- handla bärande av nationalsocialistiska symboler och kännetecken samt Hitlerhälsningar och utropande av Sieg Heil (s. 207 ff). 
 När det gäller bärande av nazistiska symboler och kännetecken ut- tryckte arbetsgruppen som sin mening att det är viktigt att motivet för handlingen och det sammanhang i vilket symbolen eller kännetecknet an- vänds lyfts fram. Arbetsgruppen ansåg att det för att bestämmelsen om hets mot folkgrupp skall vara tillämplig på bärande av symboler eller and- ra kännetecken måste krävas att hot eller missaktning för en folkgrupp eller annan grupp av personer kommit till ett konkret och därmed klart och otvetydigt uttryck. Detta ansågs viktigt inte minst mot bakgrund av att bestämmelsen utgör en inskränkning i yttrandefriheten. Med detta ville arbetsgruppen inte ha sagt att offentlig exponering av rasistiska eller lik- nande symboler och kännetecken skall vara straffri. Frågorna ansågs emellertid vara i behov av ytterligare utredning, varvid det borde tillses att det straffbara området bestäms med utgångspunkt i de krav på legalitet, klarhet, tydlighet och förutsebarhet som är allmänt gällande för strafflag- stiftningen. 
 Arbetsgruppen tog också upp den under avsnitt 17.5.3 refererade do- men från Svea hovrätt som gällde utförande av Hitlerhälsning och utro- pande av Sieg Heil vid en konsert med många deltagare  
 (Brottby-målet). 
  Hovrätten uttalade där att brottet hets mot folkgrupp bör betraktas som ett brott av sådan art att fängelse normalt skall väljas som påföljd. Arbets- gruppen påpekar att, om hovrättens resonemang får genomslag i under- rättspraxis, brottet hets mot folkgrupp generellt kommer att jämställas med t.ex. oprovocerad gatumisshandel. Arbetsgruppen ifrågasätter om en sådan utveckling är önskvärd och finner det angeläget att frågan om huruvida 
  
 SOU 2000:88 
  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen  
 205 
  
 hets mot folkgrupp skall vara ett brott, för vilket fängelse normalt skall dömas ut, tas upp till behandling av lagstiftaren. 
 Som framgått tidigare är det inte ovanligt att den som offentligen gör Hitlerhälsning eller ropar Sieg Heil åtalas för hets mot folkgrupp, alter- nativt förargelseväckande beteende. Arbetsgruppen påpekar att tillämp- ningen av straffbestämmelsen om förargelseväckande beteende i hithöran- de fall inte är helt oproblematisk. Bestämmelsen får enligt arbetsgruppen inte tolkas så att den kommer att fungera som en begränsning i yttrande- friheten. Den är alltså inte tillämplig på yttranden enbart på grund av deras innehåll. Däremot kan innehållet i uttalandet vara så beskaffat att det, på grund av att det görs offentligen, fyller kravet på att vara ett förargelse- väckande beteendesätt. Här kan uppstå svåra gränsdragningsfrågor och det är enligt arbetsgruppens mening angeläget att även denna problematik uppmärksammas av lagstiftaren. 
 Även när det gäller Mendez är det enligt arbetsgruppen vid den rättsliga bedömningen av grundläggande betydelse att motivet för en handling beaktas. Det är, anser man, inte tillräckligt att gesten bedöms efter sin likhet med historiska förebilder. Handlingen måste bedömas med utgångspunkt i det sammanhang i vilket den förekommit. 
  
 17.8 
  
 Framställning från Justitiekanslern rörande straffskalan vid brottet hets mot folkgrupp 
  
 I en skrivelse till regeringen den 17 mars 2000 anför JK som sin mening att det är motiverat med en särskild straffskala för hets mot folkgrupp som utgör grovt brott. JK föreslår att frågan om en ändring av bestämmelsen om hets mot folkgrupp tas upp till övervägande. Regeringen beslutade den 6 april 2000 
 11  
 att överlämna JK:s framställning till oss. 
 JK förklarar i sin framställning att han inte har någon allmän överblick över praxis när det gäller påföljden vid brottsbalksbrottet hets mot folk- grupp, men tar upp ett par av de fall som också vi har redovisat (avsnitt 17.5). JK redovisar även några fall som gällt hets mot folkgrupp som tryck- eller yttrandefrihetsbrott, där påföljden har bestämts till fängelse en månad eller, i ett fall, villkorlig dom och dagsböter. JK anför: 
 Primärt är det inte Justitiekanslerns uppgift att ha några synpunkter på på- följdspraxis vid brottsbalksbrottet hets mot folkgrupp. Genom bestämmelsen i 7 kap. 6 § tryckfrihetsförordningen får emellertid denna praxis betydelse också när påföljd skall bestämmas för motsvarande tryck- eller yttrandefrihetsbrott. 
  
 11  
 Beslut Ju2000/1518. 
  
 206  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen 
  
 SOU 2000:88 
  
 Det ger Justitiekanslern anledning att ta upp frågan och ifrågasätta huruvida en påföljd av en eller möjligtvis två månaders fängelse speglar samhällets syn på allvaret i rasistisk brottslighet. Detta gäller särskilt när det är fråga om fall då någon i stor skala och till en vid krets sprider  
 cd-skivor, 
  videogram, tryckta skrifter m.m. med rasistiskt innehåll. Sådana fall kan knappast jämställas med att någon i en trängre krets och vid ett enstaka tillfälle uttalar sig kränkande el- ler hotfullt på ett straffbart sätt. Att verksamheten har stor omfattning eller el- jest framstår som särskilt allvarlig synes i och för sig kunna beaktas redan nu vid påföljdsbestämningen. Med ett straffmaximum på två års fängelse är det emellertid långt ifrån säkert att tillräcklig hänsyn tas till omständigheter av denna natur när påföljden skall bestämmas. Oavsett hur det förhåller sig med den saken anser Justitiekanslern att det är motiverat med en särskild straffskala för grovt brott. Omständigheter som bör kunna föranleda att hets mot folkgrupp skall bedömas som grovt kan exempelvis vara att uttalandena fått stor spridning eller gjorts i stor omfattning. Också särskilt kränkande eller hotfulla uttalanden bör kunna föranleda att brottet bedöms som grovt. 
 JK föreslår att frågan om en ändring av 16 kap. 8 § BrB tas upp till över- vägande och erinrar i sammanhanget om att RÅ i sitt remissyttrande över departementspromemorian Förbud mot rasistiska symboler m.m. (Ds 1996:33, se avsnitt 17.6) förordade att paragrafen kompletteras med en särskild straffskala för grovt brott. 
  
 17.9 
  
 Överväganden 
  
 17.9.1 
  
 Inledning 
  
 Vi skall enligt våra direktiv, i belysning av senare tids samhällsutveckling, undersöka om bestämmelsen om hets mot folkgrupp är tillräcklig för att hindra rasistiska organisationer eller sammanslutningar från att verka. Om så inte är fallet skall vi ta ställning till om en skärpning kan åstadkommas genom en eventuell kriminalisering av aktivt deltagande i organisationer som sysslar med brottslig verksamhet, eller om en skärpning i stället bör ske inom ramen för bestämmelsen om hets mot folkgrupp. Som framgått av våra överväganden i kapitel 16 har vi inte funnit tillräckliga skäl att föreslå kriminalisering av aktivt deltagande i organisationer som sysslar med brottslig verksamhet. Frågan är då om det, mot bakgrund av vad som sägs i våra direktiv, finns anledning att föreslå några ändringar i bestäm- melsen om hets mot folkgrupp. 
 Det är vår bedömning att bestämmelsen om hets mot folkgrupp i hu- vudsak är väl avvägd i fråga om vad som skall vara kriminaliserat som hets mot folkgrupp. Som framgått av vår redovisning i avsnitt 17.5 har bestämmelsen i praxis givits en vidsträckt tillämpning och kommit att om- fatta i princip alla, även indirekta, uttryck för rasism eller främlingsfient- 
  
 SOU 2000:88 
  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen  
 207 
  
 lighet. Vi har inte funnit att det finns några förfaranden som i dag inte är straffbara men som borde vara straffbara som hets mot folkgrupp. Vi har däremot funnit anledning att föreslå ett förtydligande i 16 kap. 8 § BrB i fråga om vad som skall vara straffbart som hets mot folkgrupp. Vi tar upp denna fråga i följande avsnitt. 
 Som också torde ha framgått av vår redogörelse, varierar praxis i fråga om rubricering och val av påföljd ganska mycket. Samma typ av gärning bedöms ibland som ringa brott och påföljden blir då böter, medan det i andra fall döms för normalgraden av hets mot folkgrupp. I det senare fallet döms ofta till ett kort fängelsestraff (en månad), med hänvisning till att det är fråga om brott av sådan art att fängelse bör väljas som påföljd. Ibland döms dock till en icke frihetsberövande påföljd, dvs. till villkorlig dom eller skyddstillsyn. Det är inte tillfredsställande att praxis varierar på detta sätt. 
 En annan aspekt är att brott av allvarligare slag inte tycks föranleda någon vidare skärpning av straffet. T.ex. har inte alltid gjorts skillnad mellan anförare eller arrangörer å ena sidan och åhörare å andra sidan vid rasistiska möten eller konserter. Endast i några få fall har det dömts till längre fängelsestraff än en månad. Det finns enligt vår mening anledning att göra en nyansering i synen på de olika gärningstyperna. 
 De förslag som vi lägger fram här bör enligt vår uppfattning genomfö- ras även om man skulle välja att införa en lagstiftning av den typ som vi har diskuterat i kapitel 16. Det är alltså inte fråga om alternativa lagstift- ningsåtgärder utan de omfattar olika typer av förfaranden. 
 Som vi har påpekat tidigare har 1999 års diskrimineringsutredning (Ju 1999:10) fått i uppdrag att göra en analys av frågan om i vilken ut- sträckning det är möjligt och lämpligt att utmönstra termen ras ur olika bestämmelser i lagstiftningen. Vi gör därför ingen egen bedömning i frå- gan. Vi lägger inte heller fram några egna förslag om förändringar i detta hänseende. 
  
 208  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen 
  
 SOU 2000:88 
  
 17.9.2 
  
 Brottsbeskrivningen i 16 kap. 8 § brottsbalken 
  
 Förslag:  
 I 16 kap. 8 § BrB tas begreppet uttrycka missaktning bort och i stället anges att gärningsmannen, för att kunna straffas för hets mot folk- grupp, i ett uttalande eller annat meddelandet som sprids skall hota, håna eller smäda en befolkningsgrupp eller på annat sätt ge uttryck för nedvär- dering av gruppens människovärde. Vidare markeras i lagtexten att det för straffbarhet krävs att meddelandet framförts med anspelning på ras, hud- färg, nationellt eller etniskt ursprung eller trosbekännelse. 
 Till 16 kap. 16 § BrB läggs ett nytt andra stycke, varigenom en särskild straffskala - böter eller fängelse i högst sex månader - för grovt förargelse- väckande beteende införs. 
 Mål om hets mot folkgrupp har under senare år, framför allt efter det att HD meddelade sin dom i målet NJA 1996 s. 577, kommit att prövas i våra domstolar i långt större utsträckning än som tidigare varit fallet. Som har framgått av avsnitt 17.5.3 är det framförallt två typer av gärningar som åtalas, dels Hitlerhälsning, eventuellt i förening med utropande av Sieg Heil, dels bärande av jackor eller tröjor med nazistiska eller rasistiska symboler. 
 HD har genom sitt avgörande gett bestämmelsen om hets mot folk- grupp en vidsträckt tolkning, genom vilken den har kommit att omfatta även mera indirekta uttryck för rasism och främlingsfientlighet. Som torde ha framgått av bl.a. vår redogörelse för tingsrättspraxis, är det inte helt klart var den bortre gränsen för vad som är straffbart går. I några av de fall då det har dömts för hets mot folkgrupp genom bärande av en symbol kan det enligt vår mening ifrågasättas om kopplingen mellan symbolen och de ideér om t.ex. rasöverlägsenhet, som symbolen påstås vara förknippad med, verkligen är så otvetydig att det är befogat att se användandet av symbolen som ett meddelande som är kan vara straffbart som hets mot folkgrupp. De redovisade remissvaren på promemorian Förbud mot rasis- tiska symboler m.m. (Ds 1996:33) visar också att åsikterna går i sär när det gäller vad som bör krävas för straffbarhet i fråga om gärningsmannens motiv och det sammanhang i vilket en Hitlerhälsning görs eller en symbol bärs. 
 Den nuvarande utformningen av bestämmelsen om hets mot folkgrupp i förening med HD:s dom år 1996 har således skapat osäkerhet om hur långt det straffbara området sträcker sig i fråga om meddelanden som framförs på annat sätt än i tal eller skrift, t.ex. genom åtbörder eller genom bärande av olika påstått nazistiska eller rasistiska symboler. Enligt vår mening är det också tveksamt om den gärning som HD hade att bedöma, även om den är straffvärd, verkligen bör betecknas som hets mot folkgrupp. Frågan 
  
 SOU 2000:88 
  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen  
 209 
  
 är om inte ordet hets bör reserveras för beteenden som mera konkret och därmed klart och otvetydigt ger uttryck för hot mot eller nedvärdering av en viss persongrupp. 
 Det nyss sagda innebär inte att vi anser att gärningar som i dag är straffbara skall avkriminaliseras. Vi anser däremot att gränsen mot det icke straffbara området bör göras tydligare och att man måste överväga om inte vissa av de gärningar som idag anses utgöra hets mot folkgrupp skall hänföras till någon annan brottskategori. 
 För att en person skall kunna straffas enligt nuvarande lydelse av be- stämmelsen om hets mot folkgrupp, krävs att denne  
 hotar  
 eller  
 uttrycker missaktning  
 för vissa angivna personkategorier. Det kan - särskilt mot bakgrund av HD:s ställningstagande i målet NJA 1996 s. 577 - ifrågasättas om inte rekvisitet uttrycka missaktning är för vagt som beskrivning av innehållet i sådana meddelanden som bör vara straffbara som hets mot folkgrupp. Vi anser att det finns goda skäl att strama upp och precisera gärningskarakteristiken och byta ut orden uttrycka missaktning  mot något annat. 
 Rekvisitet uttrycka missaktning infördes år 1971. Lagrådet hade för sin del förordat att det tidigare gällande rekvisitet hotar, förtalar eller smädar skulle behållas med hänvisning till att svårigheter vid avgräns- ningen av det straffbara området annars skulle kunna uppkomma. Depar- tementschefen förklarade emellertid (prop. 1970:87 s. 129) att avsikten var att vidga det straffbara området för att FN:s rasdiskrimineringskonvention skulle få bättre täckning i svensk rätt. Bl.a. skulle enligt departementsche- fen de former av förlöjligande av viss folkgrupp som inte kan anses utgöra smädelse i praktiken undantagslöst bli straffbara. Mot bakgrund av detta uttalande och att det generellt sett inte finns anledning att inskränka det straffbara området, utan tvärtom behålla det intakt, bör en eventuell för- ändring av rekvisitet uttrycka missaktning ske med stor försiktighet. 
 Det kan ifrågasättas om det egentligen är tolkningen av just rekvisitet uttrycka missaktning som är den springande punkten i HD:s dom. Ett annat sätt att se på saken är att det i stället är frågan om vad som kan anses utgöra ett meddelande och vad som skall krävas i fråga om ett meddelan- des tydlighet som vållat osäkerhet efter HD:s dom. Problemet med domen är kanske i stället att man har ansett att de aktuella symbolerna uttrycker ett visst meddelande  
 - som i sig är klart straffvärt  
 - trots att det kan före- falla tveksamt om så verkligen är fallet. Är det självklart att ett hakkors - eller kanske rent av någon annan, mindre känd symbol (jfr tingsrättsprax- is) - eller en Hitlerhälsning skall anses utgöra ett meddelande som med tillräcklig tydlighet uttrycker missaktning av människor tillhörande andra folkgrupper än den nordiska (HD:s dom s. 582)? När det gäller vissa and- ra symboler än hakkorset, finns det dessutom alternativa tolkningar av deras betydelse. Att en symbol eller en åtbörd i och för sig kan anses ut- 
  
 210  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen 
  
 SOU 2000:88 
  
 trycka ett meddelande är klart, men det måste generellt vara svårare att fastställa dess innehåll jämfört med muntliga eller skriftliga meddelanden. För att någon skall kunna straffas för att på detta sätt ha spritt ett medde- lande som hotar eller uttrycker missaktning för en grupp av personer måste det enligt vår mening vara alldeles tydligt och otvetydigt att det är ett så- dant meddelande som symbolen eller åtbörden uttrycker. 
 Vi anser, mot bakgrund av vad som nu anförts, att enbart bärande av en nazistisk symbol eller utförande av en Hitlerhälsning inte borde räcka för att någon skall kunna dömas för hets mot folkgrupp. En sådan gärning måste bedömas i sitt sammanhang och det måste för straffbarhet krävas att det av omständigheterna kring gärningen tydligt framgår att den är ett ut- tryck för nedvärdering av andra folkgrupper på det sätt som anges i straff- bestämmelsen. Om någon t.ex. gör en Hitlerhälsning i samband med en rasistisk manifestation (möte, konsert, etc.) eller kanske framför ögonen på en grupp invandrare, kan det i många fall sägas ske med ett uppenbart ra- sistiskt och hetsande syfte och i ett sådant sammanhang att det ter sig na- turligt att bedöma gärningen som hets mot folkgrupp. Om en sådan häls- ning däremot görs i andra sammanhang, t.ex. på allmän plats utan att för den skull rikta sig mot någon särskild grupp och utan att vara en del i ett mera påtagligt uttryck för rasism, bör detta i sig inte anses utgöra hets mot folkgrupp. 
 Vi har övervägt flera olika tänkbara förändringar av bestämmelsen om hets mot folkgrupp. Vi har försökt hitta en lydelse, som på ett tydligare sätt än i dag markerar att ett meddelande - i vilken form det än framförs - måste bedömas i sitt sammanhang när man tar ställning till om det är av sådant slag att det är fråga om hets mot folkgrupp. Det måste således vara tydligt att det är fråga om ett sådant meddelande. 
 Vi föreslår att bestämmelsen ändras så att ett meddelande, för att kunna vara straffbart som hets mot folkgrupp, måste ge uttryck för  
 nedvärdering av  
 den aktuella befolkningsgruppens  
 människovärde 
 . Det blir därigenom möjligt att ta bort det vaga begreppet uttrycka missaktning utan att nå- gon ökning av utrymmet för icke straffbara meddelanden sker. I vårt för- slag anges att den som i uttalande eller annat meddelande som sprids  
 ho- tar, hånar eller smädar en befolkningsgrupp eller på annat sätt ger ut- tryck för nedvärdering av gruppens människovärde  
 skall dömas för hets mot folkgrupp,  
 om det sker  
 med anspelning på ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung eller trosbekännelse. 
 Vi anser emellertid inte att handlingar av det aktuella slaget skall vara tillåtna så fort det inte kan påvisas att de utförts med anspelning på ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung eller trosbekännelse. Generellt måste det nämligen anses att bärande av en nazistisk symbol eller utföran- de av en Hitlerhälsning på allmän plats väcker så starkt negativa känslor 
  
 SOU 2000:88 
  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen  
 211 
  
 hos allmänheten att det inte bör vara tillåtet. Det ligger nära till hands att jämställa den typen av gärningar med förargelseväckande beteende. 
 Brottet förargelseväckande beteende är ett brott mot allmän ordning. Vad som straffbeläggs är att offentligen bete sig på ett sätt som är ägnat att väcka förargelse. Innehållet i ett uttalande eller annat meddelande är som sådant i princip inte tillräckligt för att uppfylla förutsättningarna för straffbarhet. Det kan emellertid enligt vår uppfattning med fog hävdas att bärande av nazistiska symboler eller utförande av Hitlerhälsningar på all- män plats regelmässigt är ett beteende som i sig är ägnat att väcka stor förargelse hos allmänheten. Det är därvid inte främst de nazistiska åsikter- na som gärningsmannen kan ha som förargar utan just dennes mycket pro- vocerande  
 beteende. 
  
 Vi anser därför att offentligt bärande av nazistiska symboler och utfö- rande av Hitlerhälsningar bör kunna hänföras till brottet förargelseväckan- de beteende. I straffskalan för det brottet ingår f.n. endast penningsböter. Penningböter kan emellertid endast i mycket lindriga fall anses vara en tillräckligt ingripande påföljd för den typ av gärningar som behandlas här. Vi föreslår därför att de skall kunna bestraffas som grovt förargelseväck- ande beteende. Det föreslås ske genom att det i 16 kap. 16 § BrB införs ett andra stycke där det anges att om brottet är grovt, därför att beteendet måste förknippas med brott mot mänskligheten, det skall dömas för grovt förargelseväckande beteende. 
 Straffskalan för det grova brottet föreslås vara böter eller fängelse i högst sex månader. I normalfallet bör då påföljden, liksom i dag, bestäm- mas till dagsböter. Vid återfall i likartad brottslighet kan man dock tänka sig en strängare påföljd. Genom att fängelse ingår i straffskalan kan en ingripande polisman ta föremål som använts vid brottet (armbindlar m.m.) i beslag. 
 Vårt förslag kommer enligt vår bedömning att underlätta arbetet för polis och åklagare. En polisman kan regelmässigt ingripa mot personer som på allmän plats gör Hitlerhälsningar eller bär nazistiska symboler och eventuellt ta armbindlar o. dyl. i beslag. Polismannen behöver inte göra några överväganden rörande om det aktuella beteendet är att bedöma som hets mot folkgrupp; är det inte det så är det med stor sannolikhet att bedö- ma som grovt förargelseväckande beteende. En åklagare kan i tveksamma situationer åtala för hets mot folkgrupp alternativt grovt förargelseväckan- de beteende eller eventuellt endast för grovt förargelseväckande beteende. 
 Vissa straffvärda gärningar som i dag kan falla utanför det straffbara området kommer dessutom med vårt förslag tydligt att falla inom detta område. Ett sådant exempel - som redovisats i medierna - är ett antal per- soner som gjort Hitlerhälsning vid en kamrats begravning i syfte att hedra kamraten. Det är med den nuvarande lagstiftningen tveksamt om ett sådant för den dödes anhöriga och andra deltagare normalt synnerligen 
  
 212  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen 
  
 SOU 2000:88 
  
 upprörande beteende är straffbart. Med vårt förslag är det tveklöst att anse som grovt förargelseväckande beteende. 
 En annan fördel är att det inte finns något spridningsrekvisit i bestäm- melsen om förargelseväckande beteende. Att offentligen göra en Lawrence hälsning eller bära en nazistisk symbol kan således vara att bedöma som grovt förargelseväckande beteende, utan att åklagaren för den skull måste bevisa att flera personer faktiskt iakttagit eller kunnat iaktta vad som har skett. Med den föreslagna bestämmelsen hade den tilltalade i det tidigare redovisade fallet NJA 1999 s. 702 (rasistiska uttalanden ombord på en buss) sannolikt kunnat dömas för grovt förargelseväckande beteende. 
 Nazistiska och andra symboler som kan förknippas med rasism eller främlingsfientlighet förekommer ibland i kulturella sammanhang (i filmer, teaterpjäser, etc.). Vissa symboler som används av nazistiska sammanslut- ningar förekommer också - med en helt annan betydelse - i såväl religiösa som konstnärliga sammanhang. Det är med vårt förslag klart att användan- de av angivna symboler i sådana sammanhang endast undantagsvis kom- mer att vara straffbart. Användandet kan nämligen i dessa fall normalt inte anses ha skett på ett sätt som ger uttryck för nedvärdering av en befolk- ningsgrupps människovärde med anspelning på ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung. Endast om användandet sker i ett sammanhang som visserligen har den konstnärliga eller religiösa formen men som ändå måste anses ge ett tydligt uttryck för nedvärdering av en befolknings- grupps människovärde, bör det vara möjligt att bedöma gärningen som hets mot folkgrupp. 
 Vad som nyss sagts gäller i princip också vid bedömningen om ett an- vändande av nazistiska och andra symboler i konstnärliga eller religiösa sammanhang kan vara att bedöma som förargelseväckande beteende. Ett befogat användande av sådana symboler kan nämligen inte anses vara av ett slag som är ägnat att väcka förargelse hos allmänheten. 
 Det kan naturligtvis förekomma att andra symboler än nazistiska är ägnade att väcka förargelse hos allmänheten. Är det dessutom fråga om symboler som kan förknippas med brott mot mänskligheten, t.ex. folkmord eller annan allvarlig förföljelse av vissa befolkningsgrupper, kan ansvar för grovt förargelseväckande beteende komma i fråga. Brottet förargelse- väckande beteende är föränderligt över tiden. Straffbart är det som vid varje tidpunkt är ägnat att väcka förargelse hos allmänheten. En domstol måste således alltid göra en bedömning av om det aktuella beteendet är sådant att det uppfyller kraven för straffbarhet. 
  
 SOU 2000:88 
  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen  
 213 
  
 17.9.3 
  
 Påföljdsval och straffmätning 
  
 Med det förslag som vi nyss har lagt fram, kommer vissa gärningar som i nuvarande praxis bedöms som ringa fall av hets mot folkgrupp att i stället bedömas som grovt förargelseväckande beteende. Det gäller t.ex. många fall då en person offentligen uppträder i kläder med nazistiska symboler, under förutsättning att det inte sker i samband med någon rasistisk mani- festation eller andra uttryck för rasistiska eller främlingsfientliga åsikter. Normalpåföljden bör för sådana fall, liksom i dag, vara böter. 
 Om den tilltalade, genom det meddelande som han eller hon framför, skall anses ha hotat, hånat eller smädat en i lagen angiven persongrupp, skall man döma för hets mot folkgrupp. Även med denna nya lydelse av bestämmelsen torde en del gärningar fortfarande kunna bedömas som ringa fall av hets mot folkgrupp, t.ex. om det är fråga om ett meddelande av inte alltför allvarlig karaktär som framförs under en mycket begränsad tid eller inför en begränsad krets av personer. Påföljden bör i dessa situa- tioner vara böter. Flertalet fall av brottet hets mot folkgrupp torde emel- lertid bli att bedöma som normalgraden av brottet. I straffskalan ingår då bara fängelse. 
 Vid val av påföljd skall rätten enligt 30 kap. 4 § BrB fästa särskilt av- seende vid omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse. Som skäl för fängelse får rätten, utöver brottslighetens straffvärde och art, beakta att den tilltalade tidigare gjort sig skyldig till brott. Det innebär att, om inte någon av de nyss angivna omständigheterna motsäger det, påfölj- den skall bestämmas till villkorlig dom eller skyddstillsyn. (I det följande bortses från återfallssituationer.) 
 För att enbart brottets straffvärde skall motivera att fängelse väljs som påföljd, skall straffvärdet enligt stabil praxis motsvara fängelse i minst ett år. Exempel på att fängelse har valts som påföljd för hets mot folkgrupp av detta skäl saknas i publicerad praxis. 
 Frågan, om hets mot folkgrupp är ett brott av sådan art att skäl talar för att fängelse skall väljas som påföljd, har prövats i några fall. Svea hovrätt ansåg i det tidigare redovisade  
 Barber 
  (se avsnitt 17.5.3) att det ligger väl i linje med lagstiftarens intentioner att betrakta [brottet hets mot folkgrupp] som ett s.k. artbrott. Hovrätten hänvisade bl.a. till att lagstifta- ren genom bestämmelsen i 29 kap. 2 § 7 markerat att domstolarna bör se särskilt allvarligt på brottslighet med rasistisk bakgrund. Även i hovrätts- fallet RH 1997:53 och i Svea hovrätts dom  
 2000-05-03 
  i mål B  
 145-00 
  ansågs brottsligheten vara av sådan art att fängelse skulle väljas som på- följd. De tilltalade i 1997 års fall hade uppträtt på ett podium framför en stor folksamling i uniformsliknande kläder med nazistiska symboler och ropat Sieg Heil samtidigt som de utfört Hitlerhälsning. I 2000 års fall 
  
 214  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen 
  
 SOU 2000:88 
  
 var det fråga om en person som i närheten av en större folksamling ropat rasistiska slagord. 
 Uttrycket brottets art ersatte vid påföljdsbestämningsreformen år 1989 uttrycket vad som kräves för att upprätthålla allmän laglydnad som domstolarna tidigare hade använt för att motivera de korta fängelsestraffen för bl.a. rattfylleri och misshandel. Begreppsförändringen avsåg att marke- ra att allmänpreventiva hänsyn i princip skall beaktas endast på lagstift- ningsnivån eller annars på ett mer övergripande plan och inte vid domsto- larnas påföljdsbestämning i enskilda fall. Man ansåg att domen i ett enskilt fall i princip inte, eller i vart fall ytterst sällan, kan ha någon allmänpre- ventiv effekt och att det i vart fall inte är rimligt att domstolen spekulerar i detta vid påföljdsbestämningen. Ett system där domstolarna tillåts att sta- tuera exempel ansågs inte godtagbart, varken från rättvisesynpunkt eller med hänsyn till att domstolarna har mycket små möjligheter att skaffa sig ett hållbart underlag för sin bedömning (se SOU 1995:91, del II s. 134 f). 
 Svea hovrätt förde i sin dom från år 1998  
 (Brottby-målet) 
  ett generellt och principiellt resonemang, som ledde fram till bedömningen att hets mot folkgrupp bör hänföras till den kategori brott som på grund av sin art bör föranleda fängelse. Även i fallet RH 1997:53 har ett liknande resonemang förts. Vi delar den bedömning som i fråga om val av påföljd har gjorts i de nu nämnda fallen, såvitt avser de tilltalade som i respektive fall varit anfö- rare och verkat pådrivande vid dessa allvarliga rasistiska manifestationer. Det är en typ av brottslighet som det finns skäl att se mycket allvarligt på och som bör föranleda ett skärpt påföljdsval. Starka skäl talar alltså för att fängelse bör väljas som påföljd för brott av den typen. Det hade enligt vår uppfattning dessutom funnits goda skäl att döma till längre fängelsestraff än som skedde (en respektive två månaders fängelse). Det är, som JK an- fört i sin framställning till regeringen, tveksamt om ett straff på en eller två månaders fängelse för brott av det aktuella slaget speglar samhällets syn på allvaret i rasistisk brottslighet. 
 De båda hovrättsfallen tycks ha fått stort genomslag i underrättspraxis. I ett inte obetydligt antal tingsrättsdomar har emellertid dömts till fängelse för gärningar som enligt vår uppfattning inte alls är av så allvarlig art som i hovrättsfallen. Så dömdes t.ex. flera personer i publiken vid Brottby- konserten i efterföljande rättegångar till fängelse för att ha utfört Lawrence hälsningar nere i publikhavet med motiveringen att hets mot folkgrupp är ett brott av sådan art att fängelse bör väljas som påföljd. Även i Svea hov- rätts dom i  
 Brottby-fallet 
  dömdes en av de tilltalade till en månads fängel- se, trots att han endast befunnit sig bland publiken. Den gärning som var aktuell i Svea hovrätts dom i maj 2000 kan inte heller anses vara av lika allvarligt slag som gärningarna i de två tidigare hovrättsdomarna. 
 Som bl.a. Straffsystemkommittén påpekat (SOU 1995:91, del II s. 135) finns det naturligtvis en betydande skillnad mellan olika brottstyper i fråga 
  
 SOU 2000:88 
  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen  
 215 
  
 om hur starka skälen till särbehandling är vid bestämmande av straff. Så torde t.ex. brottet mened nästan undantagslöst föranleda ett fängelsestraff för vuxna lagöverträdare, medan det för misshandel inte alls lika ofta döms till fängelse. Mened har, om man så vill, ett högre artvärde än misshandel. Men det innebär inte att den som döms för mened med auto- matik skall dömas till fängelse. Det finns inte någon brottstyp, där 100 procent av gärningsmännen döms till fängelse. Anvisningar om hur dom- stolarna i detta hänseende skall behandla olika typer av brott ges främst genom lagstiftningsförarbeten och prejudikat. 
 Vid bedömningen av frågan, om ett brott är av sådan art att fängelse skall väljas som påföljd, är det således inte brottstypen generellt som skall bedömas utan det konkreta, i målet aktuella brottet. Som ett led i den be- dömningen är det dock ofrånkomligt att domstolen tar hänsyn till hur pass starka skälen allmänt sett är för att fängelse skall väljas som påföljd vid den brottstyp det är fråga om. 
 När det gäller brottet hets mot folkgrupp finns det, som vi nyss anfört, anledning att se allvarligt på fall då någon döms för att mera aktivt ha deltagit i, eller kanske rentav anfört eller anordnat, en rasistisk samman- komst av inte obetydlig omfattning. Starka skäl talar för att fängelse skall väljas som påföljd för den typen av brott. Andra fall är betydligt mera tveksamma. Som vi ser det, finns det t.ex. knappast skäl att döma den som i egenskap av enbart åhörare vid en rasistisk manifestation eller konsert gör någon enstaka Hitlerhälsning till fängelse på grund brottets art. Ett sådant brott bör på intet sätt bagatelliseras, men det måste ändå beaktas att det i många fall är fråga om ett momentant handlande i en uppjagad situa- tion. Handlandet kan också i många fall vara föranlett av ganska grumliga föreställningar hos den enskilde gärningsmannen som kanske lockats med av andra, mera ideologiskt inriktade personer. 
  
 17.9.4 
  
 Införande av ett grovt hets mot folkgrupp 
  
 Förslag:  
 I bestämmelsen om hets mot folkgrupp införs en särskild straff- skala - fängelse i lägst sex månader och högst fyra år - för grova brott. Ansvar skall kunna ådömas redan för förberedelse eller stämpling till hets mot folkgrupp som är grov. 
 Straffskalan för brottet hets mot folkgrupp är i dag fängelse i högst två år eller, om brottet är ringa, böter. Något grovt brott finns inte. Mot bakgrund av det stora antal rasistiska sammanslutningar som vuxit fram i Sverige under  
 1990-talet 
  och den ökande propagandaverksamhet som dessa bedri- ver, finns det anledning att fundera över om den nuvarande straffskalan är tillräcklig. 
  
 216  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen 
  
 SOU 2000:88 
  
 Utredningen för åtgärder mot etnisk diskriminering ansåg i sitt betän- kande (SOU 1991:75) Organiserad rasism att bestämmelsen om hets mot folkgrupp i sin nuvarande form då täckte behovet av kriminalisering av rasistiska uttalanden och andra meddelanden (s. 114). Straffmaximum på fängelse två år ansågs innebära att utrymme fanns för att ta hänsyn även till om ett uttalande t.ex. fått stor spridning. 
 Det bör emellertid beaktas att kunskapen om rasistiska organisationer i Sverige i början av  
 1990-talet 
  var mera begränsad (a.a. s. 109) än den är i dag och att det därefter också har vuxit fram en stor mängd nya rasistiska sammanslutningar här i landet. De allra flesta av dessa nya sammanslut- ningar är visserligen små, men de kan bli en grogrund för en växande rasism. Vi har ännu så länge inte sett några stora rasistiska partier eller organisationer av den typ som finns i andra europeiska länder, men några av de sammanslutningar som finns har uppnått ett visst mått av stabilitet och kan komma att utvecklas till organisationer av större omfattning. 
 De rasistiska sammankomster som vi hittills har sett här i landet har inte heller varit av det riktigt stora slaget, men den typ av manifestationer som Brottbykonserten är exempel på är mycket obehagliga och oroväck- ande. Det kan inte uteslutas att vi får se ännu större sammankomster av det slaget i framtiden. Den som anordnar och leder en sådan sammankomst gör sig skyldig till en form av hets mot folkgrupp (eventuellt anstiftan till sådant brott) som har ett högt straffvärde. Om en sådan sammankomst dessutom skulle vara ett led i en mera systematisk rasistisk kampanj, rör det sig om en typ av brottslighet som det finns goda skäl att beteckna som grov och för vilken en högre straffskala än den nuvarande bör finnas. Vi delar således den uppfattning som JK har gett uttryck för i sin skrivelse till regeringen i mars 2000 och föreslår att en särskild straffskala - fängelse i lägst sex månader och högst fyra år - för hets mot folkgrupp som är grov införs. Vid bedömningen av om brottet är grovt skall enligt vårt förslag särskilt beaktas om gärningsmannen har anstiftat eller lett en särskilt om- fattande sammankomst eller kampanj där meddelanden av det slag som omfattas av bestämmelsen har spritts. 
 Hets mot folkgrupp är i dag inte straffbar på förberedelse- eller stämp- lingsstadiet. Vi anser inte att någon ändring i detta hänseende är påkallad med avseende på brott av normalgraden. Förberedelse eller stämpling till gärningar av den typen som enligt vårt förslag skall anses som grova fall av hets mot folkgrupp är emellertid förfaranden som typiskt sett innebär en beaktansvärd risk för att brottet också skall fullbordas. Förberedelse eller stämpling till hets mot folkgrupp som är grov är således enligt vår uppfatt- ning en typ av gärning som är straffvärd och vi föreslår därför att den kri- minaliseras. 
  
 SOU 2000:88 
  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen  
 217 
  
 17.9.5 
  
 Hets mot folkgrupp som tryck- eller yttrandefrihetsbrott 
  
 Förslag:  
 Bestämmelsen om hets mot folkgrupp i TF ändras på samma sätt som i BrB. Förberedelse eller stämpling till hets mot folkgrupp som är grov skall dock inte vara straffbar inom det grundlagsskyddade området. Brottet förargelseväckande beteende görs inte till ett tryck- eller yttrande- frihetsbrott. 
 De skäl som vi har anfört för ändring av lydelsen av bestämmelsen om hets mot folkgrupp i BrB gör sig måhända inte med samma styrka gällande på tryck- och yttrandefrihetens område. För att inte oklarhet skall uppstå när det gäller principen om s.k. dubbel täckning, dvs. att en gärning för att kunna vara straffbar som tryck- eller yttrandefrihetsbrott också måste vara straffbar enligt vanlig lag, föreslår vi dock att bestämmelsen om hets mot folkgrupp i TF ändras på samma sätt som i BrB. Det innebär även att en möjlighet att döma för grov hets mot folkgrupp skall införas i TF, och därigenom också automatiskt i YGL. Däremot bör förberedelse eller stämpling till sådant brott inte vara straffbelagd inom TF:s och YGL:s tillämpningsområde. En sådan kriminalisering skulle stå i strid med förbu- det mot förhandsgranskning (censurförbudet) i 1 kap. 2 § TF respektive 1 kap. 3 § YGL och i praktiken bli utan verkan. 
 Förargelseväckande beteende kan i dag inte bestraffas som tryck- eller yttrandefrihetsbrott, dvs. brottet finns inte med i den s.k. brottskatalogen i 7 kap. TF. Vi anser inte att någon ändring därvidlag bör göras. Det vore från principiell synpunkt betänkligt att göra förargelseväckande beteende - som är ett ordningsbrott - till ett tryck- eller yttrandefrihetsbrott. Med hän- syn till den restriktivitet som JK genom den tryckfrihetsrättsliga s.k. in- struktionen måste upprätthålla vid sin bedömning av i vilka fall åtal för hets mot folkgrupp skall väckas, skulle dessutom en ändring inte få någon betydelse i praktiken. 
  
 17.9.6 
  
 Uniformslagen 
  
 Förslag:  
 Lagen (1947:164) om förbud mot politiska uniformer upphävs. 
 Lagen (1947:164) om förbud mot politiska uniformer (uniformslagen) har i två hovrättsavgöranden (se avsnitt 17.5.5) ansetts vara uppenbart grund- lagsstridig. Lagen framstår dessutom som otidsenlig och föråldrad. 
 Starka skäl talar för att ett sådant generellt förbud som uniformslagen ger uttryck för innebär en icke godtagbar inskränkning i den grundlags- 
  
 218  
 Brottet hets mot folkgrupp och uniformslagen 
  
 SOU 2000:88 
  
 stadgade yttrandefriheten. Oavsett hur det förhåller sig med den saken, är det vår bedömning att de förslag som vi har lagt fram i föregående avsnitt innebär att behovet av straffrättslig reglering i fråga bärande av uniformer, symboler och andra kännetecken med rasistisk och främlingsfientlig inne- börd har täckts. Något behov av ytterligare straffrättsliga sanktioner mot bärande av uniformer finns inte. Vi föreslår därför att uniformslagen upp- hävs. 
  
 SOU 2000:88 
  
 Hets mot homosexuella  
 219 
  
 18 Hets mot homosexuella 
  
 18.1 
  
 Inledning 
  
 Det finns inte i lagstiftningen någon bestämmelse om hets mot homo- sexuella som motsvarar den om hets mot folkgrupp. Kränkande eller hot- fulla uttalanden med anspelning på en enskild persons homosexuella lägg- ning kan dock i en del fall vara straffbara enligt bestämmelserna i BrB om förolämpning, förtal eller olaga hot. Att bland allmänheten uppmana till våld eller andra brottsliga gärningar mot homosexuella kan också vara straffbart som uppvigling. En näringsidkare, som i sin verksamhet diskri- minerar en person på grund av dennes homosexuella läggning, kan dömas för olaga diskriminering. 
 Enligt våra direktiv skall vi överväga om det bör göras straffbart att uttrycka hot eller missaktning mot homosexuella som grupp. Som en bak- grund till dessa överväganden lämnas i detta kapitel först en kort beskriv- ning av nu gällande lagstiftning och vissa internationella åtaganden med anknytning till homosexualitet. Därefter redovisas utfallet av några under- sökningar om förekomsten av hot och våld mot homosexuella i Sverige. Efter en redogörelse för frågans tidigare behandling redovisar vi våra överväganden i nu aktuell del. 
  
 18.2 
  
 Lagstiftning med anknytning till homosexualitet 
  
 18.2.1 
  
 Bestämmelser i grundlag 
  
 I grundlagarna finns inte några bestämmelser som direkt tar sikte på ho- mosexuella, homosexualitet eller sexuell läggning över huvud taget. För- slag om ändring i reglerna om skydd för vissa minoriteter (2 kap. 15 § och 22 § RF) som utredningen om de homosexuellas situation i samhället lade fram (se avsnitt 18.3.1) ledde inte till lagstiftning. Däremot har homo- sexuella, liksom andra grupper i samhället, ett indirekt skydd genom bl.a. stadgandet i 1 kap. 2 § RF som anger att den offentliga makten skall ut- 
  
 220  
 Hets mot homosexuella 
  
 SOU 2000:88 
  
 övas med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda män- niskans frihet och värdighet. 
  
 18.2.2 
  
 Bestämmelser i brottsbalken 
  
 BrB innehåller ett fåtal bestämmelser som direkt tar sikte på att ge ett sär- skilt skydd åt personer med homosexuell läggning. 
 Den som smädar annan genom kränkande tillmäle eller beskyllning eller genom annat skymfligt beteende mot honom döms för förolämpning (5 kap. 3 § BrB). I princip får förolämpning inte åtalas av annan än måls- ägande. Sedan år 1987 gäller emellertid att förolämpning med anspelning på homosexuell läggning får åtalas av åklagare om målsäganden angett brottet till åtal och åtal av särskilda skäl anses påkallat ur allmän synpunkt (5 kap. 5 § BrB). I förarbetena till bestämmelsen uttalades att avsikten med regeln var att markera att samhället tydligt tar avstånd från olika slag av fördomsfullt uppträdande mot homosexuella. Det skall tilläggas att för- olämpning kan utgöra såväl tryckfrihets- som yttrandefrihetsbrott. 
 Uttalanden med anspelning på enskild persons homosexuella läggning skulle eventuellt även kunna vara straffbara som förtal. I 5 kap. 1 § BrB stadgas att den, som utpekar någon som brottslig eller klandervärd i sitt levnadssätt eller eljest lämnar uppgift som är ägnad att utsätta denne för andras missaktning, döms för förtal. Förtal får åtalas av åklagare om mål- säganden anger brottet till åtal och åtal av särskilda skäl anses påkallat ur allmän synpunkt. Även förtal kan utgöra tryckfrihets- eller yttrandefrihets- brott. 
 Att bland allmänheten uppmana till våld eller andra brottsliga gärning- ar mot homosexuella kan också vara straffbart som uppvigling enligt 16 kap. 5 § BrB. Uppvigling kan vara straffbar också som tryckfrihets- eller yttrandefrihetsbrott. 
 Enligt 16 kap. 9 § BrB döms en näringsidkare, som i sin verksamhet diskriminerar någon på grund av hans ras, hudfärg, nationella eller etniska ursprung, trosbekännelse eller homosexuella läggning genom att inte gå honom till handa på de villkor näringsidkaren i sin verksamhet tillämpar i förhållande till andra, för olaga diskriminering. Bestämmelsen gäller även för vad som brukar kallas den offentliga servicesektorn, det vill säga hu- vudsakligen anställda hos stat, kommun och landsting. Ursprungligen in- nebar bestämmelsen förbud mot främst rasdiskriminering, men år 1987 utvidgades den till att avse även homosexuella. 
 Slutligen skall bestämmelsen i 29 kap. 2 § 7 BrB om diskriminerande motiv som straffskärpningsgrund nämnas. Bestämmelsen innebär att dom- stolarna vid påföljdsbestämningen skall ta hänsyn till om motivet för brottet varit att kränka en person, en folkgrupp eller annan sådan grupp av 
  
 SOU 2000:88 
  
 Hets mot homosexuella  
 221 
  
 personer på grund av ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, trosbe- kännelse eller annan liknande omständighet. Enligt förarbetena 
 1  
 omfattar bestämmelsen fall där ett motiv för brottet varit att kränka någon på grund av dennes sexuella läggning. Begreppet sexuell läggning diskuteras inte närmare i propositionen. Det torde därför få anses vara en öppen fråga om inte endast homosexuell utan även t.ex. bisexuell läggning omfattas av bestämmelsen. 
  
 18.2.3 
  
 Annan lagstiftning 
  
 Lagstiftning som i dag särskilt avser homosexuella är - förutom ovan an- givna bestämmelser i BrB - lagen (1987:813) om homosexuella sambor och lagen (1994:1117) om registrerat partnerskap. 
 Bestämmelserna i lagen om homosexuella sambor innebär att vad som gäller för heterosexuella sambor på en rad områden - t.ex. i fråga om sam- bors gemensamma hem - skall gälla också för homosexuella sambor. Part- nerskapslagen innehåller föreskrifter om registrering och upplösning av partnerskap samt bestämmelser om ett partnerskaps rättsverkningar. Inne- börden av dessa bestämmelser är att ett registrerat partnerskap, med vissa undantag, har samma rättsverkningar som ett äktenskap. 
 Den 1 maj 1999 trädde en lag (1999:133) om förbud mot diskrimine- ring i arbetslivet på grund av sexuell läggning i kraft. Lagen är inordnad i det arbetsrättsliga regelsystemet och skall gälla på hela arbetsmarknaden. Lagen innehåller förbud mot såväl direkt som indirekt diskriminering på grund av sexuell läggning och gäller oberoende av om arbetsgivaren haft en diskriminerande avsikt eller inte  
 (3-4 
  §§). De rättsliga påföljder som kan följa på överträdelser av diskrimineringsförbuden är skadestånd och ogiltighet  
 (9-15 
  §§). 
 Genom den nya lagen infördes ett nytt ombudsmannainstitut, Om- budsmannen mot diskriminering på grund av sexuell läggning (HomO). HomOs huvuduppgift är att se till att lagen följs (16 §). Om det behövs, kan HomO vid vite förelägga en arbetsgivare att inkomma med vissa upp- gifter och får även föra talan vid Arbetsdomstolen. Enligt förordningen (1999:170) med instruktion för HomO skall ombudsmannen också verka för att diskriminering på grund av sexuell läggning inte förekommer på andra områden i samhället. HomO skall bl.a. föreslå regeringen författ- ningsändringar och andra åtgärder som kan motverka diskriminering på grund av sexuell läggning. 
  
 1  
 Prop. 1993/94:101. 
  
 222  
 Hets mot homosexuella 
  
 SOU 2000:88 
  
 18.3 
  
 Internationella åtaganden och utländsk rätt 
  
 18.3.1 
  
 Internationella åtaganden 
  
 Inledning 
 Det finns ingen skyldighet för Sverige att på grund av något uttryckligt internationellt åtagande kriminalisera hets mot homosexuella som grupp. Frågor om homosexuellas rättigheter och om förbud mot diskriminering av homosexuella har däremot behandlats i ett flertal internationella samman- hang. I det följande lämnas en redogörelse för vad som i dessa frågor gäl- ler inom ramen för samarbetet i Europarådet och i den Europeiska unionen (EU). 
 Här kan också nämnas något om FN:s förklaring om de mänskliga rät- tigheterna. Förklaringen innehåller inte några stadganden om homo- sexuellas rättigheter. Däremot omfattas homosexuella naturligtvis också av de rättigheter som förklaringen tillförsäkrar alla människor, t.ex. artikel 12 om skydd mot godtyckliga ingripanden i fråga om privat- och familjeliv och artikel 22 om rätt till social trygghet och realiserande av ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. Dessa rättigheter kan väl tänkas ge skydd mot diskriminering av homosexuella. 
 Europarådet 
 Den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättighe- terna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen) gäller sedan den 1 januari 1995 som svensk lag. Enligt artikel 8 i konventionen har envar rätt till skydd för sitt privat- och familjeliv. Där stadgas också att offentlig myndighet, med vissa undantag, inte får störa åtnjutandet av den- na rättighet. Europadomstolen förklarade i målen  
 Dudgeon mot Storbri- tannien  
 och  
 Lopez mot Irland  
 att lagstiftning, varigenom frivilliga homo- sexuella handlingar mellan vuxna personer förbjuds, kränker den enskildes rätt till privatliv och att sådan lagstiftning strider mot artikel 8. Målen 
  
 Dixon 
  och Johnson mot Storbritannien  
 respektive  
 Byrd mot Storbritannien  
 gällde ett antal personer som på grund av att de var homosexuella hade fått avsked från sina befattningar inom brittiska flyg- vapnet. Europadomstolen fann att brott mot klagandenas rättigheter enligt artikel 8 förelåg. Till samma slut kom domstolen i målet  
 Salgueiro da Sil- va Mouta mot Portugal,  
 som gällde en man som på grund av sin homosex- ualitet vägrats vårdnad om sin dotter. 
  
 SOU 2000:88 
  
 Hets mot homosexuella  
 223 
  
 Yttrandefriheten skyddas genom artikel 10 i konventionen. Där anges att denna rätt innefattar åsiktsfrihet samt frihet att mottaga och sprida upp- gifter och tankar utan inblandning av offentlig myndighet och oberoende av territoriella gränser. I artikel 10:2 anges dock att, eftersom utövandet av yttrandefrihet medför ansvar och skyldigheter, denna frihet får underkastas vissa inskränkningar. Sådana inskränkningar skall vara angivna i lag och nödvändiga i ett demokratiskt samhälle med hänsyn till statens säkerhet, den territoriella integriteten, den allmänna säkerheten, förebyggandet av oordning och brott, hälsovården, skyddandet av sedligheten eller av an- nans goda namn och rykte eller rättigheter, förhindrandet av att förtroliga underrättelser sprids, eller upprätthållandet av domstolarnas auktoritet och opartiskhet. 
 Att straffbeläggande av angrepp på enskilda personers goda namn och rykte kan vara en tillåten inskränkning av yttrandefriheten framgår direkt av artikeltexten. Men även fall då angrepp riktas kollektivt mot medlem- mar av en viss folkgrupp eller annan grupp av personer omfattas av be- stämmelsen. Något avgörande som har avsett angrepp mot just homo- sexuella finns inte, men ett stort antal mål, som har gällt fall då klaganden har straffats för att ha förnekat eller förringat omfattningen eller betydel- sen av mord och andra missgärningar i de tyska koncentrationslägren eller för att på annat sätt ha propagerat för nazism eller framfört rasistiska åsikter, har varit föremål för Europakommissionens prövning. 
 2  
 Kommis- sionen har i samtliga dessa fall ansett att det varit fråga om tillåtna in- skränkningar i yttrandefriheten. I många fall har också hänvisats till artikel 17 i konventionen, enligt vilken rättigheterna i konventionen inte får miss- brukas i syfte att omintetgöra eller otillåtligt begränsa dessa rättigheter. 
 Enligt artikel 14 i Europakonventionen skall åtnjutandet av de fri- och rättigheter som anges i konventionen säkerställas utan någon åtskillnad såsom på grund av kön, ras, hudfärg, språk, religion, politisk eller annan åskådning, nationellt eller socialt ursprung, tillhörighet till nationell mino- ritet, förmögenhet eller ställning i övrigt. Europarådets rådgivande för- samlings social- och hälsoutskott föreslog år 1981 en ändring i artikeln innebärande att sexuell inriktning lades till den exemplifierande uppräk- ningen. Den rådgivande församlingen antog emellertid inte förslaget med motivering att artikel 14 redan kunde anses omfatta sexuell läggning. 
 Här kan också nämnas Europarådets parlamentariska församlings re- kommendation 924/1981 och resolution 756/1981, där rådets medlemmar uppmanades att avskaffa straffbestämmelser för frivilliga homosexuella handlingar mellan vuxna, att förstöra register över homosexuella, att ga- rantera homosexuella en likvärdig behandling på arbetsmarknaden, att upphöra med diskriminering av homosexuella föräldrar i vårdnadsärenden 
  
 2  
 Se förteckning i Gordon:  
 Mänskliga rättigheter i europeisk praxis 
 , 1997, s. 277. 
  
 224  
 Hets mot homosexuella 
  
 SOU 2000:88 
  
 och att införa samma åldersgräns för homosexuella som för heterosexuella relationer. 
 Europeiska unionen 
 Amsterdamfördraget om ändring av fördraget om Europeiska unionen (Maastrichtfördraget), fördragen om upprättandet av Europeiska gemen- skaperna (Romfördraget, etc.) och vissa akter som hänger samman med dem trädde, efter godkännande i bl.a. den svenska riksdagen, 
 3  
 i kraft den 1 maj 1999. 
 Till Romfördraget fogades genom Amsterdamfördraget en ny artikel 6 a (artikel 13 enligt den konsoliderade versionen). Rådet ges enligt arti- keln möjlighet att efter förslag från kommissionen vidta lämpliga åtgärder för att bekämpa diskriminering på grund av kön, ras, etniskt ursprung, religion eller övertygelse, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning. Den nya artikeln bör, enligt vad som uttrycks i prop. 1997/98:180 med förslag till lag om förbud mot diskriminering i arbetslivet på grund av sex- uell läggning (s. 13), uppfattas som ett principiellt avståndstagande från diskriminering på grund av sexuell läggning. 
 Även Europaparlamentet har i några sammanhang tagit ställning till frågor som rör homosexuellas rättigheter. I samband med behandlingen av en resolution om sexuell diskriminering på arbetsplatser 
 4  
 uppmanades medlemsländerna att avskaffa alla straffbestämmelser för frivilliga homo- sexuella handlingar mellan vuxna samt att införa samma åldersgränser för homosexuella som för heterosexuella förbindelser (jämför Europarådets parlamentariska församlings tidigare nämnda rekommendation och resolu- tion). 
  
 18.3.2 
  
 Utländsk rätt 
  
 Riksdagens utredningstjänst (RUT) gjorde år 1995 på konstitutions- utskottets uppdrag en kartläggning av förekomsten av lagstiftning om hets mot homosexuella som grupp i ett antal europeiska länder. Av kartlägg- ningen, som redovisades i utskottets betänkande 1995/96:KU8, framgår att sådan lagstiftning vid den tidpunkten fanns i Spanien, Tyskland, Irland, Danmark, Nederländerna och Norge. Lagstiftning om hets mot homosexu- Anthony saknades däremot i Schweiz, Italien, Storbritannien, Belgien, Frankri- ke, Österrike och Grekland. 
  
 3 
  
 Prop. 1997/98:58, bet 1997/98:UU13, rskr. 1997/98:197. 
  
 4 
  
 EGT 1984 C  
  
 104/46-48. 
  
 SOU 2000:88 
  
 Hets mot homosexuella  
 225 
  
 I  
 Danmark  
 finns bestämmelsen om straff för hets mot homosexuella som grupp i 266 b § i straffeloven (strafflagen). I straffeloven har alltsedan år 1939 funnits ett förbud mot förföljelse på grund av ras. År 1987 inför- des även uttrycket sexuell inriktning (seksuel orientering). Paragrafen har följande lydelse: 
 Stk.1 Den, der offentligt eller med forsæt til udbredelse i en videre kreds fremsætter udtalelse eller anden meddelelse, ved hvilken en gruppe af personer trues, forhånes eller nedværdiges på grund av sin race, hudfarve, nationale eller etniske oprindelse, tro eller seksuelle orientering, straffes med bøde, hæfte eller fængsel indtil 2 år. 
 Stk. 2. Ved straffens udmåling skal det betragtes som en skærpende omstændighed, at forholdet har karakter af propagandavirksomhed. 
 Den straffbara gärningen består således i att göra offentliga uttalanden eller på annat sätt meddela sig i syfte att ge spridning i en vidare krets med ett sådant innehåll att en grupp av personer hotas, hånas eller nedvärderas på grund av sin ras, hudfärg, nationella eller etniska ursprung, tro eller sexuella inriktning. Bestämmelsen kan även tillämpas om uttalandet rör en enskild, om det till sitt innehåll innebär t.ex. nedvärdering av den enskil- des folkgrupp. Begreppet seksuel orientering omfattar inte bara homo- sexuell läggning utan varje form av lagligt sexuellt beteende. 
 5 
  
 Vid bedömningen av om andra stycket är tillämpligt, dvs. om det är fråga om propagandaverksamhet, skall en helhetsbedömning göras. En försvårande omständighet kan därvid vara att brottet begås av flera i före- ning vid mer än ett enstaka tillfälle, t.ex. om gärningsmännen tillhör sam- ma parti, förening eller annan organisation och de straffbara yttrandena framförs som ett led i den aktuella organisationens verksamhet. 
 I 135 a § i den  
 norska  
 straffeloven finns en bestämmelse om hets mot folkgrupp. Bestämmelsen gäller även kränkningar av en person eller grupp på grund av deras homosexuella läggning, levnadsform eller inriktning. Paragrafen har följande lydelse. 
 Med bøter eller fengsel inntil 2 år straffes den som ved uttalelse eller annen meddelelse som framsettes offentlig eller på annen måte spres blant allmenn- heten, truer, forhåner eller utsetter for hat, forfølgelse eller ringeakt en person eller en gruppe av personer på grunn av deres trosbekjennelse, rase, hudfarge eller nasjonale eller etniske opprinnelse. Tilsvarende gjelder slike krenkelser overfor en person eller en gruppe på grunn av deres homofile legning, leveform eller orientering. 
 På samme måte straffes den som tilskynder eller på annen måte medvirker til en handling som nevnt i første led. 
 Den norska bestämmelsen skiljer sig från den danska på så sätt att den innefattar hot och annan missaktning som riktas mot såväl en enskild per- 
  
 5  
 Se danska Perez, band 5, 1996 s. 7378. 
  
 226  
 Hets mot homosexuella 
  
 SOU 2000:88 
  
 son som mot en grupp personer. Bestämmelserna skiljer sig också åt på det sättet att, medan den danska bestämmelsen avser kränkningar på grund av varje form av sexuell inriktning (sexuel orientering), den norska omnäm- ner endast kränkningar på grund av homosexuell (homofil) läggning. Ut- vidgningen av den norska bestämmelsen till att omfatta även hets mot ho- mosexuella gjordes år 1981. 
 I den  
 tyska  
 strafflagen (130 § Strafgesetzbuch) finns bestämmelser om hets mot folkgrupp. Bestämmelserna nämner inte uttryckligen homosexu- Anthony men enligt uppgift från det tyska justitieministeriet till RUT omfattas homosexuella av skyddet. Enligt bestämmelsen straffas den som, på ett sätt som är ägnat att störa den allmänna ordningen, uppviglar till hat mot delar av befolkningen eller som uppmanar till våldsåtgärd eller egenmäk- tig handling mot den eller angriper andras människovärde genom att för- olämpa, illvilligt förtala eller kränka delar av befolkningen. 
 Den  
 nederländska  
 strafflagen (137e § Johnston) inne- håller bestämmelser om hets mot personer av såväl hetero- som homosex- uell inriktning som grupp. 
  
 18.4 
  
 Förekomsten av hot och våld mot homosexuella i Sverige 
  
 18.4.1 
  
 Inledning 
  
 I detta avsnitt lämnas en redogörelse för några olika undersökningar av förekomsten av hot och våld mot homosexuella i Sverige. Man talar i detta sammanhang ofta om brott med homofobiska inslag. Begreppet  
 homofobi -  
 enligt Tiby/Landers rapport (se nedan) myntat i USA på  
 1970-talet 
  - kan sägas vara ett samlingsbegrepp för de negativa reaktioner en del männi- skor visar homosexuella. Enligt Nationalencyklopedin är homofobi en personlig, irrationell rädsla för homosexualitet, homosexuella människor eller egna homosexuella impulser. Även samhällets rädsla för och intole- rans mot homosexualitet kan enligt Nationalencyklopedin kallas homofo- bi. 
 Att hota eller utöva våld mot en person som är homosexuell är natur- ligtvis straffbart enligt bestämmelserna i BrB om brott mot person, t.ex. misshandel och olaga hot. Redogörelsen avseende nu nämnda brott lämnas här inte som underlag för ändringar i de bestämmelserna utan för att i möjligaste mån ge en generell bild av homosexuellas utsatthet för hot, våld och andra trakasserier, vilket i sin tur har betydelse för våra överväganden i fråga om kriminalisering av hets mot homosexuella som grupp. 
  
 SOU 2000:88 
  
 Hets mot homosexuella  
 227 
  
 18.4.2 
  
 Den officiella statistiken 
  
 I den officiella kriminalstatistiken görs ingen klassificering med ledning av brottsoffrets sexuella läggning. Det är därför inte möjligt att ur denna statistik dra några slutsatser beträffande förekomsten av hot och våld mot homosexuella. 
 Som framgått tidigare kan en näringsidkare som i sin verksamhet dis- kriminerar någon på grund av homosexuell läggning dömas för olaga dis- kriminering enligt 16 kap. 9 § BrB. Under år 1999 gjordes totalt 239 an- mälningar om brott mot denna bestämmelse. Det framgår emellertid inte av statistiken hur många av de aktuella anmälningarna som avsåg diskri- minering på grund av just homosexuell läggning respektive diskriminering av annat skäl. (Enligt SÄPO:s kartläggning, se nedan, gjordes tre sådana anmälningar.) 
 Det är inte obligatoriskt för domstolarna att i domslutet ange att den särskilda straffskärpningsgrunden i 29 kap. 2 § 7 BrB - som kan avse kränkning av en person bl.a. på grund av dennes homosexuella läggning - har tillämpats. Den officiella statistiken är därför högst osäker. Enligt uppgifter som redovisats i Ward doktorsavhandling  
 Hatbrott 
  
 6  
 angavs under tiden 1 juli 1994 - 31 december 1998 bestämmelsen i domslutet i 29 domar. Ingen av dessa domar avsåg emellertid brott på grund av brottsoff- rets sexuella läggning, utan gällde fall då ett rasistiskt motiv för brottet har förelegat. 
  
 18.4.3 
  
 Hatbrott - en doktorsavhandling 
  
 Hancock lade i september 1999 fram sin doktorsavhandling  
 Hatbrott - homosexuella kvinnors och mäns berättelser om utsatthet för brott. 
  
 7  
 Ge- nom offerundersökningar presenteras en bild av homosexuellas upplevelse av utsatthet för brott på grund av att de är, eller uppfattas som, homosexu- Anthony. Som material har använts bl.a. en intervjuundersökning, enkätunder- sökningar och registerstudier. 
 En av enkätundersökningarna avsåg individers utsatthet för brott. En- käten distribuerades till knappt 3 000 personer. Av de som svarade 
 8  
 angav ca 25 procent att de hade utsatts för brott på grund av sin homosexualitet. Nära hälften av dessa personer uppgav att de hade utsatts för brott på grund av sin homosexualitet mer än en gång. Utsattheten bland män är 
  
 6 
  
 Se avsnitt 18.4.3. 
  
 7 
  
 Stockholms universitet, kriminologiska institutionen. Avhandlingen föregicks av en pilotstudie,  
  
 Hat, hot, våld - utsatta homosexuella kvinnor och män 
  
 (Folkhälsoinstitutet 1996). 
  
 8 
  
 Bortfallet var ca 35 procent. 
  
 228  
 Hets mot homosexuella 
  
 SOU 2000:88 
  
 något högre än bland kvinnor. Undersökningen visar också att en stor an- del av de homosexuella känner rädsla för att utsättas för brott på grund av sin homosexualitet. 
 Av de utsatta har nära hälften drabbats av olika former av hot. Lika många har utsatts för någon form av våld. Den tredje mest frekventa brott- stypen är förolämpning eller förtal. En av de andra enkätundersökningar- na, som riktade sig till organisationer för homosexuella, visade att många av dessa hade utsatts för olika former av skadegörelse, t.ex. fönsterkross- ning och klotter på organisationens lokaler. 
 60 procent av gärningsmännen var enligt undersökningen mellan 15 och 25 år. Mer än 80 procent av dem var män. Nästan hälften av de utsatta hade råkat ut för tre eller flera gärningsmän åt gången. Majoriteten av gär- ningsmännen var helt obekanta för de utsatta. 
  
 18.4.4 
  
 Säkerhetspolisens kartläggningar avseende brottslighet kopplad till rikets inre säkerhet 
  
 Som har framgått av avsnitt 6.2, kartlägger säkerhetspolisen (SÄPO) sedan år 1993 brott med en främlingsfientlig, rasistisk, antisemitisk eller homo- fobisk bakgrund. 
 9 
  
 Resultatet av kartläggningen, som bygger på  
 polisanmälda  
 brott i Norris rige, har publicerats i fem rapporter avseende åren 1994/95, 1995/96, 1997, 1998 och 1999. Fr.o.m. kartläggningen av 1997 års brott har en mängd omarbetningar av det statistiska materialet och den teoretiska för- ankringen gjorts, vilket lett till att det inte varit möjligt att göra någon jäm- förande studie med kartläggningarna för åren före 1997. Här presenteras därför endast kartläggningarna avseende åren  
 1997-1999. 
  
 I den del av SÄPO:s rapporter som avser brott med homofobiska inslag redovisas brott som riktas mot en person eller en grupp av personer på grund av deras homosexuella läggning. Dessutom inkluderas övriga brott som antas ha ett homofobiskt inslag, dvs. brott där gärningsmannen ut- tryckt sig på ett sådant sätt att det kan antas att han eller hon hyser antipati mot homosexuella och homosexualitet. Detta innebär att offret inte behö- ver vara homosexuell för att brottet skall bedömas som homofobiskt. Om brottet skall bedömas som homofobiskt eller inte, är i stället beroende av gärningsmannens budskap i samband med brottet. 
 De anmälda brotten har i kartläggningen delats in i tydliga respektive tveksamma. De tydliga brotten har det gemensamt att det framkommit uppgifter som tyder på att brottet inte skulle har skett utan gärningsman- 
  
 9  
 När det gäller metod och källmaterial, kan hänvisas till vår redogörelse i avsnitt 6.2. 
  
 SOU 2000:88 
  
 Hets mot homosexuella  
 229 
  
 nens homofobi. Vid tveksamma brott har yttrande av missaktning mot homosexuella förekommit, men inte varit anledningen till händelsen. 
 Till kartläggningen avseende år 1999 rapporterades totalt 171 anmäl- ningar av brott med homofobisk bakgund. Anmälningarna omfattade sammanlagt 207 brott som ansågs vara relevanta (en anmälan kan omfatta flera brott). Av dessa bedömdes 148 brott ha ett tydligt inslag av homofo- bi. Under åren 1997 och 1998 uppgick antalet rapporterade brott med in- slag av homofobi till 151 respektive 226. 
 En stor del av de anmälda brotten inom denna kategori var olaga hot och brott som rubricerades som förtal eller förolämpning. År 1999 an- mäldes 27 olaga hot och 30 förtals- eller förolämpningsbrott som bedöm- des ha ett tydligt inslag av homofobi. Motsvarande siffror för år 1998 var 26 respektive 37 och för år 1997 20 respektive 15. Antalet misshandels- brott 
 10  
 med tydliga inslag av homofobi uppgick år 1999 till 42. Under år 1997 och 1998 anmäldes 19 respektive 29 sådana brott. Enligt den offici- Anthony kriminalstatistiken för år 1997 
 11  
 anmäldes under år 1997 totalt 55 109 fall av misshandel (varav 3 357 grova fall) utan dödlig utgång, 30 248 fall av olaga hot samt 4 459 fall av förtal eller förolämpning. 
 När det gäller statistik om brott mot homosexuella finns det, säger man i SÄPO:s rapport, anledning att anta att  
 mörkertalet  
 kan vara extra stort. För att brotten skall uppmärksammas gäller det, för det första, att homo- sexuella väljer att anmäla det inträffade till polisen och dessutom att de i samband med anmälan uppger att de är homosexuella samt att detta kan vara en anledning till att de utsatts för brottet. 
 Även det interna mörkertalet, dvs. de polisanmälningar som görs men som inte fångas upp i kartläggningen, kan enligt rapporten vara större för brott mot homosexuella än för brott i andra fall. Uppgifter som tyder på homofobiskt inslag kommer inte alltid fram och det kan vara känsligt att vid upptagningen av en anmälan ställa frågor kring offrets eventuella ho- mosexualitet och om homosexualiteten kan kopplas till brottet. 
 I detta sammanhang kan nämnas att Polismyndigheten i Stockholms län i en hotbildsanalys för år 1999 
 12  
 gör bedömningen att det finns risk för en ökning av s.k. hatbrott mot homosexuella. I rapporten sägs bl.a. att den omständigheten att uppmärksamheten har höjts och toleransen har sänkts från samhällets sida beträffande de rasistiska brotten under de senaste åren, kan få till följd att gärningsmännen i ökande utsträckning riktar sina brott mot homosexuella. Att många homosexuella är mera öppna med sin läggning nu, kan enligt rapporten innebära att potentiella brottsoffer blir mera exponerade för eventuella gärningsmän. 
  
 10 
  
 inklusive grov misshandel. 
  
 11 
  
 publicerad i  
  
 BRÅ-rapport 
  1998:3. 
  
 12 
  
 Dnr AA  
  
 191-34027/98. 
  
 230  
 Hets mot homosexuella 
  
 SOU 2000:88 
  
 18.4.5 
  
 Enkätundersökning i promemorian Rasistiskt och främlingsfientligt våld (Ds 1998:35) 
  
 År 1996 tillsattes inom Inrikesdepartementet en arbetsgrupp (In 1996:D) med uppgift att föreslå åtgärder för att motverka och förebygga rasistiskt och annat etniskt relaterat våld. Arbetsgruppen överlämnade i maj 1998 sin rapport  
 Rasistiskt och främlingsfientligt våld  
 (Ds 1998:35). Arbets- gruppen skickade ut en enkät till 49 organisationer för homosexuella och lesbiska med en förfrågan om deras utsatthet för våld och hot. Det var 13 av organisationerna som svarade. Samtliga av dessa hade erfarenheter av olika typer av angrepp riktade mot såväl enskilda individer, homosexuella som grupp, organisationen som sådan eller dess lokaler. I svaren, som re- dovisats i arbetsgruppens rapport, nämndes också olika former av diskri- minering. 
 Som exempel på angrepp mot lokaler nämns i rapporten bl.a. att RFSL i Helsingborg rapporterat att förbundets lokaler kontinuerligt utsätts för vandalisering, till exempel genom klotter och uppsättning av nazistiska klistermärken på väggar och fönster och genom att entrébelysningen slås sönder. Man har också utsatts för bombhot. RFSL i Luleå har uppgett att ett gäng ungdomar stormat in i förbundets lokaler i Luleå vid ett tillfälle och misshandlat förbundets dåvarande ordförande samt att förbundet ut- satts för hot då aktiviteter pågått i lokalerna. Även RFSL i Göteborg har rapporterat om hot riktade mot förbundets lokaler. 
 Som exempel på hot nämns ett anonymt brev till RFSL i Göteborg år 1991, i vilket skrivits bland annat att Homosexualitet är äckligt, sjukt och perverst. Ett flertal av förbundets medlemmar fick under år 1993 ett ano- nymt brev med bland annat innehållet Vi ser er . hoppas DU drabbas av AIDS din djävla bög och ett brev till förbundet år 1997 med bland annat innehållet Rätt åt den där  
 37-årige 
  Algeriern som blev mördad på Ramberget. En liten kriminell missbrukande, parasiterande bög. Väck med skiten. RFSL i Helsingborg har rapporterat om s.k. dödslistor med namn på deras medlemmar, som lagts ut på Internet. 
 Som exempel på diskriminering nämns att Ekumeniska homosexuella (EKHO) i Uppsala har uppgivit att ett homosexuellt par vägrats att hyra en lokal för att fira att de ingått partnerskap och att RFSL i Helsingborg be- skrivit ett fall, där en lesbisk kvinna hade svårigheter att få sin partner införd i ett hyreskontrakt. RFSL i Helsingborg tar också upp ett fall, där en medlem blivit illa bemött på sjukhuset i Helsingborg på grund av sin sexu- ella läggning. RFSL i Luleå har uppgett att kommunen har vägrat att ta in information om en gayfestival i en turistbroschyr. 
 Några organisationer har tagit upp utsatthet för något som de benämner ett andligt våld. Härmed avses den behandling de får från vissa religiösa samfund, som har en öppet negativ inställning till homosexuella. EKHO i 
  
 SOU 2000:88 
  
 Hets mot homosexuella  
 231 
  
 Göteborg och RFSL i Luleå och Piteå har tagit upp den aspekten. De två sistnämnda organisationerna har uppgivit att de vid upprepade tillfällen smädats i insändare undertecknade av präster och predikanter. De har där- vid jämförts med nekrofiler och polygamer och det övriga samhället har varnats för dem. 
 HOMAN, som är en sammanslutning för homosexuella iraniers rättig- heter, har i sitt svar framhållit den svåra situation som homosexuella in- vandrare upplever. I svaret framhålls också att det är svårt att få homo- sexuella invandrare att öppet berätta om våld och annan utsatthet liksom att få dem att polisanmäla angrepp. 
  
 18.4.6 
  
 Hets mot homosexuella som grupp 
  
 Vårt uppdrag är att överväga om det bör göras straffbart att uttrycka hot eller missaktning mot homosexuella  
 som grupp 
 . Redogörelsen i det före- gående har i huvudsak avsett förekomsten av sådant våld och sådana hot mot homosexuella som redan i dag är straffbara, dvs. som utgör brott. Vi har gjort detta för att ge en beskrivning av hur homosexuellas utsatthet för hot och våld ser ut generellt. Det finns emellertid anledning att mera speci- fikt försöka bilda sig en uppfattning om hur vanligt förekommande (i dag inte straffbara) uttryck för hot eller missaktning mot homosexuella som grupp är. 
 Det finns inte några säkra uppgifter om hur vanligt förekommande hot eller hets mot homosexuella som grupp är. Någon statistisk undersökning som specifikt avsett den frågan har oss veterligen inte gjorts. Eftersom handlingar av den aktuella typen inte är straffbelagda, finns inte heller någon officiell statistik som avser förekomsten av hets mot homosexuella som grupp. 
 Arbetsgruppen med uppgift att motverka och förebygga rasistiskt och annat etniskt relaterat våld (se föregående avsnitt) ville i sin rapport Sawyer sistiskt och främlingsfientligt våld (Ds 1998:35) särskilt peka på att anti- pati gentemot homosexuella och homosexualitet (homofobi) utgör en grundläggande beståndsdel i den nationalsocialistiska och rasideologiska föreställningsvärlden. I rapporten (se bl.a. s. 83 ff) lämnas en beskrivning av vilka uttryck detta kan ta sig. Flera exempel lämnas på förekomsten av homosexuella som hatobjekt i olika nationalsocialistiska gruppers skrifter, på Internet och i Vit  
 makt-musiken. 
  Något statistiskt material presenteras emellertid inte. 
 Här kan också nämnas något om lagen (1998:112) om ansvar för elek- troniska anslagstavlor. Lagen innebär bl.a. att den som tillhandahåller en elektronisk anslagstavla i rimlig omfattning skall ha uppsikt över tjänsten. Tillhandahållaren är också skyldig att ta bort eller på annat sätt förhindra 
  
 232  
 Hets mot homosexuella 
  
 SOU 2000:88 
  
 vidare spridning av vissa typer av meddelanden, bl.a. om meddelandets innehåll uppenbart är sådant som avses i BrB:s bestämmelse om hets mot folkgrupp. I propositionen 
 13  
 sägs att det inte finns underlag för några säkra bedömningar av hur omfattande de kriminella aktiviteterna genom elek- troniska anslagstavlor är, men att sådant torde förekomma regelbundet och att det finns ett flertal exempel på att dessa anslagstavlor använts för att sprida meddelanden med ett innehåll som typiskt sett är straffbart. 
 Historikern Williamson har i sin bok  
 Nazismen i Sverige  
  
 1980-1997 
  
 14 
  
 gjort en kartläggning av den moderna rasideologiska rörelsen i Sverige. Hon pekar där på att elimineringen av de s.k. moraliska fienderna, däri- bland homosexuella, utgör ett viktigt inslag i dessa rörelsers propaganda. Calderon var, säger hon, en integrerad del av den tyska nationalsocia- lismen och är fortfarande central i föreställningen om moraliska fiender. I boken redovisas (s. 281 ff) flera exempel på att homosexuella är vanligt förekommande hatobjekt i de moderna rasideologernas agitation. Homo- sexuella betraktas som undermåliga och rasligt perverterade. Homo- sexualitet ses även som ett judiskt påfund i syfte att förinta den vita rasen. Det är också vanligt att agitationen mot homosexuella kombineras med AIDS; homosexuella och färgade utpekas som de huvudsakliga spri- darna av AIDS. 
 I boken  
 Vit makt och blågula drömmar 
  
 15  
 - en kartläggning av rasismen i dagens Sverige - lämnar journalisterna  
 Burke och Brewer en liknande beskrivning av svenska nazisters hat mot homo- sexuella (s. 276 f). Att homosexuella är en målgrupp för det rasistiska och högerextremistiska våldet och propagandan bekräftas även av den norske forskaren Vasquez i dennes doktorsavhandling  
 Racist and  
  
 Right-Wing 
  
  violence in Scandinavia. 
  
 16  
 Björgo pekar på (s. 313) att högerextremistiska och rasistiska grupper i allmänhet riktar sig mot en dubbel uppsättning fiender, dels utländska inkräktare (dvs. invandrare och flyktingar), dels en blandning inre fiender (däribland homosexuella). 
  
 13 
  
 Prop. 1997/98:15 s. 8. 
  
 14 
  
 Ordfront 1998. 
  
 15 
  
 Natur  
  
 o  
 Kultur 1997. 
  
 16 
  
 Tano Aschehoug 1997, bl.a. s. 79, 159, 171. 
  
 SOU 2000:88 
  
 Hets mot homosexuella  
 233 
  
 18.5 
  
 Frågans tidigare behandling, m.m. 
  
 18.5.1 
  
 Utredningen om homosexuellas situation i samhället 
  
 Redan utredningen om homosexuellas situation i samhället föreslog i be- tänkandet Homosexuella och samhället (SOU 1984:63) att bestämmelser- na om hets mot folkgrupp i BrB (16 kap. 8 §) och tryckfrihetsförordningen (7 kap. 4 §) skulle ändras så att även anspelning på sexuell läggning skulle vara straffbar. Motsvarande utvidgning föreslogs i fråga om brottet olaga diskriminering i 16 kap. 9 § BrB. Utredningen föreslog också att bestäm- melserna i 2 kap. 15 § och 20 § (nuvarande 22 §) RF skulle ändras så att homosexuella skyddas mot missgynnande lagstiftning. 
 Utredningens förslag behandlades i prop. 1986/87:124 om de homo- sexuellas situation i samhället. Förslaget om en utvidgning av bestämmel- sen om olaga diskriminering tillstyrktes och ledde till lagstiftning. Depar- tementschefen ansåg däremot att det inte förelåg tillräckliga skäl att före- slå en ändring av bestämmelserna om hets mot folkgrupp. Han underströk att en ändring av brottsbalksbestämmelserna även förutsatte att TF ändra- des. Han anförde vidare att det krävs starka skäl för att en grundlagsänd- ring skall företas och att en sådan bör genomföras endast om den är på- kallad av ett påtagligt behov. Det underlag som presenterats i lagstift- ningsärendet var, enligt departementschefens mening, inte sådant att det kunde läggas till grund för en bedömning av i vad mån kränkningar av homosexuella förekommer i tryckta skrifter eller i övrigt i de situationer som omfattas av bestämmelserna i BrB. Han framhöll även att det skulle bli mycket svårt att överblicka konsekvenserna av en lagstiftning i enlighet med förslaget. Som exempel framhölls att det var tänkbart att lagstiftning- en skulle drabba olika slags framställningar med religiös bakgrund och över huvud taget snarare bidra till en konflikt mellan homosexuella och samhället än att vara till någon verklig nytta. 
 Departementschefen ansåg inte heller att reglerna i RF om skydd för vissa minoriteter mot missgynnande lagstiftning borde ändras. Han anför- de därvid att grundlagarna bör utmärkas av en viss stabilitet och att be- stämmelserna inte bör vara alltför detaljbetonade. Grundlagsändringar borde därför inte genomföras utan mycket starka skäl. Tillräckligt starka sådana skäl fanns enligt departementschefen inte och han pekade också på vissa tolkningsvårigheter som skulle kunna uppkomma, bl.a. i fråga om lagstiftningen om rätt att ingå äktenskap och att adoptera barn. 
 Vid den följande riksdagsbehandlingen beredde Socialutskottet ären- det. I anledning av ett motionsyrkande om ett förslag till ändring av be- stämmelsen om hets mot folkgrupp i enlighet med utredningsförslaget förklarade sig utskottet tveksamt till om det förelåg ett behov av en regel- 
  
 234  
 Hets mot homosexuella 
  
 SOU 2000:88 
  
 ändring och anslöt sig till departementschefens uppfattning. Med anled- ning av ett annat motionsyrkande uttalade utskottet emellertid att det var självklart att regeringen skyndsamt vidtar åtgärder och återkommer till riksdagen med lagförslag, om regeringen skulle få information om att ytt- randen som kan liknas vid hets mot folkgrupp sprids om homosexuella. Frågan om en utvidgning av diskrimineringsförbudet i RF behandlades också. Utskottet delade dock den i propositionen uttalade uppfattningen att övervägande skäl talade mot en grundlagsändring och pekade på att det i andra bestämmelser anges att myndigheterna i sin verksamhet skall beakta allas likhet inför lagen och iaktta saklighet och opartiskhet (1 kap. 9 § RF) samt att den offentliga makten enligt 1 kap. 2 § RF skall utövas med re- spekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans fri- het och värdighet. Dessa grundläggande stadganden omfattar, som utskot- tet framhöll, givetvis också homosexuella. 
 17 
  
 18.5.2 
  
 Senare utskottsbehandlingar 
  
 Frågan om kriminalisering av hets mot homosexuella har senare behand- lats av Konstitutionsutskottet vid ett flertal tillfällen. Vid 1992/93 års riksmöte uttalade utskottet bland annat att det vid utformningen av straff- bestämmelser gäller att finna den rätta avvägningen mellan yttrandefri- hetsintresset och olika gruppers behov av skydd mot nedsättande omdö- men eller kritik. Mot bakgrund av vikten av vidast möjliga yttrandefrihet saknades det, enligt utskottets mening, anledning att ändra straffbestäm- melserna (bet. 1992/93:KU 2). Riksdagen följde utskottet (prot. 1992/93:16). 
 Vid påföljande riksmöte, då frågan återigen väcktes genom ett par mo- tionsyrkanden, hänvisade utskottet åter till att tryckfriheten sedan lång tid har ett mycket starkt skydd i TF och i YGL. Utskottet förklarade sig i allt väsentligt dela den uppfattning som framförts av departementschefen i propositionen om homosexuellas situation i samhället. Utskottet tillade att man inte kunde bortse från möjligheten att en lagändring kunde leda till att de homosexuella, på ett sätt som många av dem inte önskar, pekas ut som en speciell grupp i samhället. Utskottet vidhöll således sitt tidigare ställ- ningstagande och avstyrkte motionerna (bet. 1993/94:KU 2). Riksdagen följde utskottet (prot. 1993/94:11). 
 Konstitutionsutskottet tog vid 1995/96 års riksmöte, i anledning av två motioner, på nytt ställning till den aktuella frågan (bet. 1995/96:KU 8). Utskottet förklarade sig bestämt ta avstånd från alla former av nedsättande uttalanden om homosexuella. Under hänvisning till bestämmelserna i BrB 
  
 17  
 Bet. 1986/87:SoU31. 
  
 SOU 2000:88 
  
 Hets mot homosexuella  
 235 
  
 om förolämpning, uppvigling och olaga diskriminering framhöll man emellertid att det i lagstiftningen finns tillräckliga medel för att komma åt sådana uttalanden om homosexuella som individer. Enligt utskottets me- ning måste dock denna lagstiftning i större utsträckning omsättas i konkret handlande. Utskottet framhöll att det är en angelägen uppgift för såväl polis som åklagare att agera effektivt mot denna typ av brottslighet och det underströks att åklagare och domstolar bör uppmärksamma straffskärp- ningsbestämmelsen i 29 kap. 2 § 7 brottsbalken. I frågan om att utsträcka straffstadgandet om hets mot folkgrupp till att omfatta även homosexuella ansåg utskottet inte att det framkommit några nya omständigheter som talade för en kriminalisering. Utskottet vidhöll att en kriminalisering skulle innebära en omotiverad inskränkning i den grundlagsskyddade tryck- och yttrandefriheten och att en sådan skulle medföra oöverblickbara konsekvenser. Slutligen återkom utskottet till sin tidigare mening, att en lagändring skulle kunna leda till att de homosexuella, på ett sätt som många av dem inte önskar, pekas ut som en särskild grupp i samhället. Utskottet avstyrkte motionsyrkandena och riksdagen följde utskottet (prot. 1995/96:64). 
 Utskottet tog också upp frågan om kriminalisering av hets mot homo- sexuella i betänkandet 1996/97:KU15. Utskottet ansåg emellertid inte att några nya omständigheter hade framkommit som talade för en utvidgning av förbudet mot hets mot folkgrupp till att omfatta även hets mot homo- sexuella, och avstyrkte därför två motionsyrkanden i frågan. Riksdagen följde utskottet (prot. 1996/97:77). 
 I betänkandet 1997/98:KU32, där frågan behandlades på nytt, hänvisa- de utskottet till den utredning som skulle tillsättas (vår utredning) och an- såg att dess arbete inte borde föregripas. De aktuella motionerna avstyrk- tes därför och riksdagen följde utskottet (prot. 1997/98:103). Med samma motivering avslogs de motioner som hade lämnats till 1998/99 års riksmöte (bet. 1998/99:KU22, prot. 1998/99:79). Nya motioner lämnades till föregående riksmöte. 
 18 
  
 18.5.3 
  
 Arbetsgruppen med uppgift att motverka och förebygga rasistiskt och annat etniskt relaterat våld (Ds 1998:35) 
  
 Huvuduppgiften för Arbetsgruppen med uppgift att motverka och före- bygga rasistiskt och annat etniskt relaterat våld 
 19  
 var att studera före- komsten av rasistiskt och främlingsfientligt våld i det svenska samhället 
  
 18 
  
 Se bl.a. motionerna K 258, K 309 och So 225. 
  
 19 
  
 In 1996:D. 
  
 236  
 Hets mot homosexuella 
  
 SOU 2000:88 
  
 samt att föreslå åtgärder för att motverka och långsiktigt förebygga sådant våld. När det gäller lagstiftning är det arbetsgruppens uppfattning att det inte föreligger några egentliga brister i de legala förutsättningarna för att bekämpa rasistiskt och främlingsfientlig brottslighet. Det tycks däremot, anför man, föreligga vissa brister när det gäller tillämpningen av lagstift- ningen. Arbetsgruppen anser dock att hets mot homosexuella bör jämstäl- las med hets mot folkgrupp. Arbetsgruppen lägger inte fram något eget konkret förslag i frågan utan anser att frågan bör överlämnas till vår utred- ning. 
 Som skäl för förslaget i denna del anges bl.a. att stark antipati gentemot homosexuella och homosexualitet (homofobi) utgör en grundläggande beståndsdel i den nationalsocialistiska och rasideologiska föreställnings- världen. Calderon intar, sägs det, en framträdande plats även i svenska nazisters och rasideologers ideologi. Enligt arbetsgruppen är det oaccepta- belt att homosexuella fortfarande inte tillerkänns samma skydd som de grupper som omfattas av bestämmelsen om hets mot folkgrupp. Den in- skränkning av yttrandefriheten och tryckfriheten som skulle bli en konsek- vens av en utvidgning av det straffbara området är enligt arbetsgruppen välmotiverad. 
  
 18.5.4 
  
 Homosexuellas egen uppfattning 
  
 Enligt direktiven skall vi, i den utsträckning det är möjligt, ta reda på och beakta homosexuellas egen uppfattning i frågan om hets mot homo- sexuella skall kriminaliseras. Vi har därför haft kontakt med Riksförbun- det för sexuellt likaberättigande (RFSL), som beretts tillfälle att lämna synpunkter på frågan. RFSL är den utan jämförelse största intresseorgani- sationen för homosexuella i Sverige. Vi har även träffat Ombudsmannen mot diskriminering på grund av sexuell läggning (HomO). 
 RFSL har under många år drivit frågan om hets mot homosexuella och krävt att homosexuella skall omfattas av bestämmelsen om hets mot folk- grupp. Förbundet pekar på att andra grupper har ett betydligt starkare skydd mot hets- och hatbrott än vad homosexuella har. Man anser att sam- hället på detta sätt medvetet eller omedvetet markerar att man tar mindre ansvar för hur homosexuella skyddas mot hot och hets jämfört med t.ex. invandrare. Förbundet menar också att man, genom att tillåta hets mot homosexuella, indirekt bidrar till att våldet mot gruppen ökar. 
 De företrädare för RFSL som vi har varit i kontakt med har uppgett att det inom förbundet råder enighet om att kriminalisering av hets mot ho- mosexuella bör ske. Såvitt man inom RFSL känner till, har andra organi- sationer för homosexuella samma uppfattning. Därmed inte sagt att det inte finns enskilda homosexuella som har en annan uppfattning. 
  
 SOU 2000:88 
  
 Hets mot homosexuella  
 237 
  
 HomO ansåg vid vårt sammanträffande med honom att brottet hets mot folkgrupp bör utvidgas så att det även omfattar hets mot homosexuella som grupp. Han befarade att den nuvarande avgränsningen av det krimi- naliserade området kunde ge en signal om att det är acceptabelt att driva hetspropaganda mot homosexuella. Någon fara för att homosexuella skulle känna sig utpekade om lagen ändrades kunde HomO inte se. 
  
 18.6 
  
 Våra överväganden 
  
 18.6.1 
  
 Utgångspunkter 
  
 Det är i dag inte straffbart att uttrycka hot eller missaktning mot homo- sexuella som grupp. Vi har i uppdrag att överväga om det finns skäl att ändra på rättsläget i detta hänseende. 
 För att en kriminalisering av handlingar som inte tidigare varit straffba- ra skall genomföras, måste det föreligga ett påtagligt behov av detta. Det måste röra sig om handlingar som typiskt sett framstår som straffvärda. Det bör också vara fråga om handlingar som förekommer i sådan utsträck- ning att det är angeläget att de motverkas eller, om det rör sig om mera sällan förkommande handlingar, ändå bör kriminaliseras, t.ex. på grund av att de är av särskilt allvarlig art eller för att man önskar skydda vissa grup- per eller intressen som hotas. 
 Att göra det straffbart att uttrycka hot eller missaktning mot homo- sexuella som grupp skulle innebära en inskränkning i den i RF grundlags- fästa yttrandefriheten. Yttrandefrihet tillförsäkras också genom Europeiska konventionen om mänskliga rättigheter. 
 Förutsättningar för en inskränkning av yttrandefriheten i nu aktuellt hänseende finns genom bestämmelsen i 2 kap. 13 § RF, där det anges att yttrandefriheten får begränsas med hänsyn bl.a. till allmän ordning och säkerhet. Begränsning i yttrandefriheten får dock göras endast för att till- godose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle och får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett begränsningen och inte heller sträcka sig så långt att den ut- gör ett hot mot den fria åsiktsbildningen såsom en av folkstyrelsens grundvalar (2 kap. 12 § andra stycket RF). Vid bedömandet av vilka be- gränsningar som får ske skall särskilt beaktas vikten av vidaste möjliga yttrandefrihet och informationsfrihet i politiska, religiösa, fackliga, veten- skapliga och kulturella angelägenheter (2 kap. 13 § andra stycket RF). Enligt Europakonventionen får yttrandefriheten begränsas om det är nöd- vändigt i ett demokratiskt samhälle med hänsyn till bl.a. den allmänna säkerheten. 
  
 238  
 Hets mot homosexuella 
  
 SOU 2000:88 
  
 Det nuvarande brottet  
 hets mot folkgrupp  
 är inte bara ett brott enligt BrB, utan också tryckfrihets- och yttrandefrihetsbrott. Med hänsyn till de likheter som finns mellan brottet hets mot folkgrupp och de gärningar som skulle kunna straffbeläggas som hets mot homosexuella, saknas enligt vår bedömning anledning att diskutera möjligheten att ändra bestämmelserna i BrB utan någon motsvarande ändring i TF och YGL. Mot en sådan lösning talar för övrigt den omständigheten att de uttalanden och andra meddelan- den som skulle omfattas av nykriminaliseringen i stor omfattning tycks spridas just i skrift eller genom andra medier. 
 En utgångspunkt bör alltså vara att en kriminalisering av hets mot ho- mosexuella innefattar ändringar i grundlag. Med hänsyn till att grundla- garna bör kännetecknas av en viss stabilitet och framför allt till att det är fråga om en inskränkning i yttrandefriheten och tryckfriheten, måste det finnas starka skäl för att genomföra en sådan kriminalisering. 
  
 18.6.2 
  
 Förslag 
  
 Förslag:  
 Hets mot homosexuella som grupp kriminaliseras. 
 Det råder enligt vår uppfattning ingen tvekan om att homosexuella är en utsatt grupp i vårt samhälle. Det kan visserligen sägas att det antal brott som begås mot homosexuella, i vart fall enligt vad som kan utläsas av sta- tistiken, relativt sett är litet och utgör en begränsad del av den totala brottsligheten. Det finns dock tecken på att brotten mot homosexuella ökar (se avsnitt 18.4.4). 
 Vilka de verkliga talen är bedömer vi emellertid vara av underordnad betydelse; att någon alls utsätts för hot eller våld på grund av sin homo- sexualitet är oacceptabelt och det finns anledning att med kraft reagera mot detta. Som redovisats tidigare (avsnitt 18.3.1) har EU, genom anta- gandet av Amsterdamfördraget och den nya artikeln i Romfördraget om möjligheter att vidta åtgärder för att bekämpa bl.a. diskriminering på grund av sexuell läggning, tydligt tagit avstånd från varje form av sådan diskriminering. 
 Som framgått av det föregående har det tidigare rått en viss osäkerhet om hur vanligt förekommande uttalanden och andra meddelanden som uttrycker hot eller missaktning för homosexuella som grupp är. Att sådana uttalanden - ofta mycket obehagliga och våldsamma - utgör en inte ovä- sentlig beståndsdel i de skrifter och andra meddelanden som sprids av na- tionalsocialistiska och andra rasideologiska grupper torde dock vara obe- stridligt. Mot bakgrund av vad som framkommit genom de nyare under- sökningar som redovisats i avsnitt 18.4, kan det enligt vår uppfattning nu- mera också slås fast att propaganda av den angivna typen är relativt van- 
  
 SOU 2000:88 
  
 Hets mot homosexuella  
 239 
  
 ligt förekommande och att den drabbar ett stort antal homosexuella. Det är i själva verket så, att agitationen mot homosexuella och homosexualitet utgör en del i dessa gruppers propaganda och är invävd i den rasistiska och antisemitiska agitationen i övrigt. Detta är inte någon ny företeelse; tvärt- om har homosexuella alltsedan  
 1930-talet 
  varit en av de nationalsocialis- tiska gruppernas måltavlor. 
 Det nu sagda innebär också att homosexuella har en särskilt utsatt po- sition jämfört med andra grupper i samhället. De utsätts för en hetspropa- ganda av ett slag som det i dag inte finns något egentligt skydd emot. Det kan långt ifrån uteslutas att den förekommande agitationen mot homo- sexuella påverkar omfattningen av såväl våld och hot som andra trakasse- rier och kränkningar av homosexuella på grund av deras sexuella läggning. 
 Ett skäl som framförts mot en kriminalisering av hets mot homo- sexuella är att homosexuella, på ett sätt som många av dem inte anser önskvärt, därigenom skulle pekas ut som en speciell grupp i samhället. Detta skäl förefaller emellertid knappast hållbart. Enligt den information som vi inhämtat (se avsnitt 18.5.4) tycks det finnas en rätt stor enighet bland homosexuella om att en lagändring bör komma till stånd. 
 Mot bakgrund av vad som nu anförts, anser vi att det finns mycket star- ka skäl för en kriminalisering av hets mot homosexuella som grupp. Dessa skäl måste emellertid vägas mot intresset av att bibehålla vidast möjliga yttrandefrihet och tryckfrihet. En eventuell kriminalisering får inte heller stå i strid med bestämmelserna i den Europeiska konventionen om mänsk- liga rättigheter. 
 Ett kriterium som skall uppfyllas för att en inskränkning av yttrandefri- heten skall vara tillåten är att det skall ske för ett ändamål som är godtag- bart i ett demokratiskt samhälle (enligt Europakonventionen nödvändigt i ett demokratiskt samhälle). Att intresset att skydda gruppen homo- sexuella mot hot eller andra uttryck för missaktning är ett sådant godtag- bart ändamål, anser vi vara uppenbart. Vi anser inte heller att en kriminali- sering av hets mot homosexuella går utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål (intresset av att skydda homosexuella mot hot eller andra uttryck för förakt, vilka företeelser - om de inte motverkas - kan leda till ett ökat våld mot homosexuella) som föranleder begränsningen av ytt- randefriheten. En viktig aspekt här är att de nationalsocialistiska och andra rasideologiska gruppernas agitation riktar sig mot såväl personer av visst etniskt eller religiöst ursprung som mot homosexuella. Det är emellertid endast hets mot den första gruppen av personer på grund av deras etniska eller religiösa ursprung som i dag är straffbart. Detta innebär att det finns en risk för att agitationen kommer att koncentreras mot homosexuella eller i vart fall bli brutalare när den riktas mot homosexuella. Polismyndigheten i Stockholms län har i sin hotbildsanalys för år 1999 (se avsnitt 18.4.4) gjort bedömningen att en ökad risk för brott mot homosexuella föreligger. 
  
 240  
 Hets mot homosexuella 
  
 SOU 2000:88 
  
 En begränsning i yttrandefriheten får inte sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen. Vi kan inte finna att en krimi- nalisering av hets mot homosexuella generellt sett utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen. Hot mot eller kränkande omdömen om homosexuella kan, allmänt sett, knappast anses som uttryck för en viss åsikt. Det är sna- rare fråga om ett missbruk av yttrandefriheten. Det straffbara området får emellertid inte sträckas så långt att det kommer att omfatta även saklig diskussion om homosexualitet. 
 Sammantaget anser vi att de skäl som talar för en kriminalisering av hets mot homosexuella som grupp väger tyngre än de skäl som kan anföras däremot, främst intresset av att behålla yttrandefriheten oförändrad i denna fråga. Det kan också tilläggas att den straffrättsliga lagstiftningen i flera europeiska länder, däribland Danmark och Norge, innehåller förbud mot hets mot homosexuella som grupp (se avsnitt 18.3.2). Det är vår bedöm- ning att en sådan inskränkning av yttrandefriheten inte står i strid med den Europeiska konventionen om mänskliga rättigheter (se avsnitt 18.3.1 om Europadomstolens praxis). 
 Vi föreslår således att hets mot homosexuella som grupp skall krimina- liseras. Det är emellertid viktigt att det straffbara området inte sträcks så långt att det utgör ett hinder mot opinionsfriheten eller kritikrätten. Vi återkommer i det följande avsnittet till frågan om den närmare utform- ningen av en ny straffbestämmelse. 
 Det skulle kunna göras gällande att även andra minoritetsgrupper - t.ex. handikappade - kan behöva samhällets stöd mot olika former av hetspro- paganda. Det finns emellertid ingenting som tyder på att några andra grupper utsätts för en hetspropaganda av det slag som den som homosexu- Anthony utsätts för. Historiskt är det också just homosexuella som - vid sidan av etniska och religiösa minoriteter - är föremål för nazistisk och rasistisk propaganda. Bestämmelsen om hets mot folkgrupp tillkom ursprungligen som en reaktion mot den under 1930- och  
 1940-talen 
  ökande rasistiska - framför allt antisemitiska - propagandan. 
 20  
 Lagstiftaren tog lärdom av historien och lät vad som hänt i Europa avspeglas i den straffrättsliga lag- stiftningen. Det är enligt vår uppfattning också så som lagstiftningen skall användas. Man bör - särskilt med tanke på att det här är fråga om en in- skränkning av yttrandefriheten - inte införa straffbestämmelser som krimi- naliserar förfaranden som inte förekommer nu men som eventuellt skulle kunna komma att bli vanligare i framtiden. Mot bakgrund av vad vi inled- ningsvis sagt om förutsättningarna för att kriminalisering av handlingar som inte tidigare varit straffbara, nämligen att det skall vara fråga om straffvärda handlingar som förekommer i viss utsträckning eller som är av 
  
 20  
 Se SOU 1944:69 s. 222 ff. 
  
 SOU 2000:88 
  
 Hets mot homosexuella  
 241 
  
 särskilt allvarlig art, anser vi att det inte finns något behov av en ytterliga- re utvidgning av bestämmelsen om hets mot folkgrupp. 
  
 18.6.3 
  
 Den närmare utformningen 
  
 Förslag:  
 Bestämmelsen i 16 kap. 8 § BrB utvidgas så att den omfattar även kränkning av homosexuella. Brottet benämns i sådana fall hets mot homosexuella. 
 Kriminalisering av hets mot homosexuella kan ske antingen genom en utvidgning av den nuvarande straffbestämmelsen om hets mot folkgrupp eller genom att ett särskilt brott tillskapas. Vi anser att övervägande skäl talar för att kriminaliseringen bör ske genom en utvidgning av bestämmel- sen om hets mot folkgrupp. Det är t.ex. angeläget att man får en gemensam utveckling i praxis i fråga om vad som är ett meddelande i lagens mening. Det är för övrigt den modell som valts i våra grannländer Danmark och Norge. 
 Det har invänts att homosexuella inte kan anses som en enhetlig folk- grupp. Vi har förståelse för detta synsätt, men frågan är vilken relevans som invändningen har i det nu aktuella sammanhanget. Så mycket kan i alla fall sägas som att homosexuella som gemensamt har den sexuella läggningen och det är just denna som föranleder olika typer av angrepp från bland annat nationalsocialistiska och rasideologiska grupperingar. Med hänsyn till den utformning som vårt lagförslag har, blir under alla förhållanden denna diskussion irrelevant. Homosexuella - liksom övriga grupper som skyddas av bestämmelsen om hets mot folkgrupp - kallas där nämligen inte för folkgrupp. 
 En särskild fråga är om kriminaliseringen skall avse hets mot just ho- mosexuella eller om den skall avse även hets mot personer med annan sexuell läggning. Av våra direktiv framgår inte annat än att vi skall pröva frågan, om hets mot homosexuella skall kriminaliseras, men vi anser ändå att det finns anledning att överväga den närmare utformningen av nykri- minaliseringen i detta hänseende. 
 I juridiskt språkbruk används ofta uttrycket  
 sexuell läggning  
 som en övergripande term för  
 hetero-, 
  homo- och bisexualitet. I det tidigare nämnda betänkandet (SOU 1984:63) Homosexuella och samhället använ- des sexuell läggning som en beteckning för vilket kön en människas sex- uella känslor riktas mot. Utredningen ansåg mot bakgrund av den be- stämningen att sexuell läggning kunde förstås endast som  
 hetero-, 
  homo- eller bisexuell läggning. Flera remissinstanser ansåg emellertid att begrep- pet var alltför vitt och obestämt. Denna kritik delades av departementsche- fen, som ansåg att det i begreppet ryms böjelser för en rad beteenden som 
  
 242  
 Hets mot homosexuella 
  
 SOU 2000:88 
  
 inte rimligen kan skyddas av lagstiftaren och varav vissa till och med är straffbara. 
 21  
 Den aktuella utvidgningen av bestämmelsen i BrB om olaga diskriminering (16 kap. 9 §) kom därför att omfatta diskriminering endast på grund av  
 homosexuell  
 läggning. 
 Den s.k.  
 SEDA-utredningen 
  förordade i sitt betänkande Förbud mot diskriminering i arbetslivet på grund av sexuell läggning (SOU 1997:175), att begreppet sexuell läggning används som en lagteknisk, övergripande term för  
 hetero-, 
  homo- och bisexualitet. Den lag (1999:133) om förbud mot diskriminering i arbetslivet på grund av sexuell läggning som antagits av riksdagen och trädde i kraft den 1 maj 1999 (se avsnitt 18.2.3) innehål- ler också (2 §) en definition av begreppet sexuell läggning i enlighet med utredningens förslag. 
 Enligt vad som uttalas i förarbetena 
 22  
 hör alla individer till någon av de tre kategorierna heterosexuell, homosexuell eller bisexuell. Redan som en följd av lagens avgränsning till sexuell läggning faller olika sexuella  
 be- teenden  
 och sexuella variationer som finns hos såväl  
 hetero-, 
  homo- som bisexuella personer utanför lagens diskrimineringsförbud, t.ex. pedofili.  
 SEDA-utredningen 
  beskriver dessa variationer som uttryck för sexualitet som ligger på toppen av eller går utöver den sexuella läggningen (s. 116). En individ kan alltså ses som t.ex. heterosexuell och pedofil - däremot kan denne inte ses som enbart pedofil. 
 23 
  
 Det är möjligt att man genom användande av begreppet sexuell lägg- ning i och för sig kan avgränsa nykriminaliseringen så att den avser hets mot grupper av personer på grund av deras heterosexuella, homosexuella eller bisexuella läggning utan att därmed ge skydd för alla former av sexu- ellt beteende. Frågan är dock om det finns skäl att utsträcka nykriminalise- ringen till annat än hets mot homosexuella. Heterosexuella utgör en majo- ritet av befolkningen och det ter sig tämligen långsökt att någon skulle bedriva hets mot denna del av befolkningen. Likaså har man svårt att tänka sig att någon skulle ägna sig åt hetspropaganda som specifikt skulle avse bisexualitet. Med hänsyn härtill och till utformningen av våra direktiv samt - inte minst - till att 1999 års diskrimineringsutredning har i uppdrag att behandla frågan om användningen av termen sexuell läggning i lag- stiftningen, föreslår vi att bestämmelsen om hets mot folkgrupp nu utvid- gas så att den kommer att omfatta även hets mot grupper av personer på grund av homosexuell läggning. Brottet skall enligt vårt förslag i sådana fall benämnas hets mot homosexuella. 
 Det har påpekats att det i olika religiösa texter - t.ex. i Bibeln - före- kommer uttalanden som är kränkande för homosexuella. Självfallet gäller 
  
 21 
  
 Prop. 1986/87:124 s. 37. 
  
 22 
  
 Prop. 1997/98:180 s. 21. 
  
 23 
  
 a. prop. s. 22. 
  
 SOU 2000:88 
  
 Hets mot homosexuella  
 243 
  
 här - liksom när man i övrigt skall pröva om en gärning utgör hets mot folkgrupp - att man måste bedöma uttalandet eller meddelandet i sitt sam- manhang. Den som endast citerar och seriöst diskuterar texter av det an- givna slaget gör sig givetvis inte skyldig till hets mot homosexuella. Om någon däremot använder exempelvis citat ur Bibeln i syfte att hetsa mot homosexuella, kan denne dock göra sig skyldig till sådant brott. 
  
 244  
 Hets mot homosexuella 
  
 SOU 2000:88