6 Överväganden och förslag 
  
 6.1 
  
 Inledning 
  
 Utredningen har enligt direktiven att överväga  
 Digital-TV-kommit- 
  téns förslag att en extern aktör, ett fristående operatörsföretag, får tillstånd att förfoga över en del av den totala överföringskapaci- teten i det digitala marknätet och att tillståndsgivning för marksänd  
 digital-TV 
  i framtiden bör delegeras till en myndighet. För att kunna ta ställning i dessa frågor krävs överväganden också angående vilken verksamhet – programföretagens och/eller operatörsföretagens – som skall underkastas tillståndsplikt, kriterier och riktlinjer för till- ståndsgivningen samt hur tillstånden bör utformas i fråga om vill- kor och tidsbegränsning. Vilka ställningstaganden som skall göras i dessa frågor är vidare beroende av i vilken mån marksända TV- sändningar kommer att omfattas av svensk jurisdiktion. 
 Vi behandlar i nästföljande avsnitt frågan om ett fristående opera- törsföretag och till detta knutna tillståndsfrågor. I det därefter följande avsnittet redovisar vi våra överväganden angående övriga tillståndsfrågor. Avslutningsvis behandlar vi tillsynsfrågor. Förutom att vi i det avsnittet redovisar våra överväganden föranledda av förslagen beträffande operatörsföretag och tillståndsfrågor disku- terar vi även tillsynsverksamhet i allmänhet inom området för radio och TV. 
  
 6.2 
  
 Ett fristående operatörsföretag 
  
 6.2.1 
  
 Några utgångspunkter 
  
 Hur man skall se på frågan om ett fristående operatörsföretag är självklart beroende av vilken utbyggnad det digitala marknätet kommer att få och förhållandet i kapacitetsutnyttjande mellan fri- TV och  
 betal-TV. 
  Också den tekniska utvecklingen, särskilt kom- 
 137 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 primeringen av information, spelar en betydande roll, eftersom det påverkar antalet program som kan sändas samtidigt i en frekvens- kanal. Det skall redan här framhållas att vi ser det som självklart att public service och vissa andra  
 fri-TV-tjänster 
  ges egna sändnings- tillstånd med rätt för programföretagen att fritt utnyttja ett visst sändningsutrymme. Med  
 fri-TV 
  avser vi  
 TV-program 
  som skall kunna tas emot utan krav på särskild betalning utöver  
 TV-avgift. 
  Vi återkommer till detta i avsnitt 6.3.2.4. 
 De kommersiella förutsättningarna för ett fristående operatör- skap är direkt avhängigt att utbudet av  
 betal-TV 
  blir tillräckligt stort. I Storbritannien sänds, som tidigare nämnts, för närvarande endast okrypterad TV i det digitala marknätet. Vår bedömning är att det är föga troligt att det skall ske en liknande utveckling i Sverige, dvs. att skulle finnas enbart  
 fri-TV 
  i marknätet. De kommer- siella programföretagen finansierar sin verksamhet genom intäkter från annonser, sponsring, distribution och abonnemang. Den svenska  
 TV-marknaden 
  består av ungefär 4,1 miljoner  
 TV-hushåll. 
  Även om ett hushåll kan ha fler än en  
 TV-apparat 
  torde befolknings- underlaget därmed inte vara tillräckligt för att kunna finansiera ett stort antal programtjänster enbart genom annonsintäkter. Det finns därför skäl att tro att marknätet även framöver kommer att innehålla såväl  
 fri-TV 
  som  
 betal-TV-tjänster. 
  
 Som har redogjorts för i det föregående har riksdagen ännu inte tagit ställning till utbyggnaden av marknätet. Inte heller går det att i dag göra några säkra uttalanden om hur stor kapacitet som kom- mer av avsättas för  
 betal-TV 
  eller hur många programtjänster som kommer att kunna sändas inom ett givet frekvensutrymme. Vi har emellertid valt att i våra överväganden utgå från att ett fullt utbyggt digitalt marknät kommer att omfatta åtminstone sex frekvenskanaler (multiplexer) och att minst fyra av dessa kommer att stå öppna för  
 betal-TV 
  och därmed kunna omfattas av ett fristående operatörs- företags verksamhet. Det skulle utifrån dagens teknik och krav på sändningskvalitet möjliggöra samtidig sändning av i storleksord- ningen 25 programtjänster, som är  
 betal-TV. 
  
 6.2.2 
  
 Tre typer av operatörsföretag 
  
 Med flera sändande programföretag i det digitala marknätet har såväl programföretagen som hushållen intresse av att det sker en samord- ning av tillämpningsprogram (API), system för villkorad tillgång 
 138 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 (CAS), hantering av programkort inbegripet auktorisation m.m. av dessa, paketering av program och andra tjänster, fakturering av avgiftsbelagda program och andra tjänster, tillgången till en gemen- sam elektronisk programguide (EPG) och liknande. Samordningen av dessa gemensamma frågor kan vara en uppgift för ett kommer- siellt operatörsföretag. Ett sådant operatörsföretag skulle ha ungefär samma funktion och roll som Boxer  
 TV-Access 
  AB (Boxer) har i dag. Verksamheten kan finansieras genom försäljning av program- paket och avgifter från konsumenterna för programkort och admi- nistration. Vi har valt att kalla en sådan aktör för  
  
 SMS-operatör 
 . 
  Med SMS (Subscriber Management System) avses ett system för hantering av  
 betal-TV-abonnemang. 
  I sammanhanget bör klargöras att om  
 SMS-operatören 
  ansvarar för auktorisationen och all annan signalering förknippad med systemet för villkorad tillgång bedriver den även verksamhet som operatör för SAS (Subscriber Authoriza- tion System). Boxer är i dag såväl  
 SMS-operatör 
  som  
 SAS-operatör. 
  Skälet till att vi valt beteckningen  
 SMS-operatör 
  är att verksamhetens kärna i denna vår första typ av operatörsföretag är att tillhandahålla programkort och  
 betal-TV-abonnemang 
  till konsumenterna. Att  
 SMS-operatören 
  även bedriver verksamhet som  
 SAS-operatör 
  är fullt möjligt men inte nödvändigt. 
 Ett operatörsföretags uppgifter kan i och för sig stanna vid en samordningsfunktion.  
 Digital-TV-kommitténs 
  förslag om ett fri- stående operatörsföretag går emellertid längre och innebär att en extern aktör får tillstånd att förfoga över en del av den totala över- föringskapaciteten i det digitala marknätet. Denna typ av aktör benämns fortsättningsvis  
 multiplexoperatör 
 . 
 Det är också möjligt att kombinera dessa två typer av operatör- skap, på så sätt att en multiplexoperatör även är  
 SMS-operatör 
  (och  
 SAS-operatör). 
  Både denna och andra frågor sammanhänger i viss mån med om det bör finnas endast en operatör eller flera konkurre- rande verksamheter i marknätet. Vi har också funnit anledning att särskilt ta upp frågan om det utöver nu nämnda operatörsföretag bör finnas ett självständigt subjekt som ansvarar för det samord- ningsbehov av mer teknisk natur som föreligger mellan dels  
 fri-TV- 
  sändningar och operatörens  
 betal-TV-sändningar, 
  dels, i förekom- mande fall, mellan flera fristående operatörsföretags sändningar. Vi har valt att kalla ett sådant organ för  
 tekniskt operatörsföretag 
 . Ett sådant företag skulle i sistnämnda fall fungera som  
 SAS-operatör. 
  
 Vilken roll och funktion ett operatörsföretag skall ges för att åstadkomma det för hushållen och programföretagen bästa utnyttjan- 
 139 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 det av marknätets sändningsutrymme och för att tillgodose intresset av största möjliga yttrandefrihet, informationsfrihet och mångfald är inte utan vidare givet. Det finns ett antal faktorer som måste beaktas vid valet av modell. Det gäller såväl förhållandet mellan å ena sidan ett operatörsföretag och å andra sidan programföretag och hushåll som fördelning av sändningsutrymme samt tillstånds- och tillsynsverksamhet. I det följande redovisas våra överväganden i dessa och därmed sammanhängande frågor. Utredningens slutsatser och ställningstaganden presenteras i nästa avsnitt. 
  
 SMS-operatör 
  
 Enligt denna modell inskränks operatörsföretagets uppgifter till att i huvudsak erbjuda konsumenterna programpaket av krypterade programtjänster i marknätet och samordna de gemensamma funk- tionerna och tjänsterna för de programföretag vars sändningar ingår i operatörens utbud. Eventuellt kan en del av sistnämnda funktioner i stället handhas av ett särskilt tekniskt operatörsföretag (se nedan). Det är de enskilda programföretagen som erhåller tillstånd att sända i det digitala marknätet. Programföretaget förfogar över ett visst sändningsutrymme i enlighet med vad som anges i tillståndet och avgör självständigt hur programmen skall fördelas över sänd- ningstiden. Det är dock även möjligt att låta programföretagens till- stånd endast ange en rätt att sända inom ett visst frekvensutrymme och låta den närmare fördelningen av sändningstid bero på avtal med operatören. Programföretagen får avtala med nätoperatören om rätt att utnyttja nätkapacitet, men det är också tänkbart att programföre- tagen uppdrar åt operatörsföretaget att sluta sådana avtal. Ansvaret för multiplexeringen kan läggas på nätoperatören eller  
 SMS-opera- 
  tören. I tillstånden för programföretagen kan införas bl.a. villkor beträffande teknisk kvalitet på sändningarna. 
 Det är möjligt att välja mellan att låta operatörsföretagets verk- samhet vara tillståndspliktig eller tillståndsfri. 
 Om verksamheten görs tillståndspliktig, kan det i villkoren för tillståndet anges bl.a. vad abonnentavgifterna får avse och föreskrivas en skyldighet för företaget att på skäliga och  
 icke-diskriminerande 
  villkor paketera krypterade programtjänster och administrera de gemensamma funktionerna åt programföretag som erhållit sänd- ningstillstånd. Ett samverkansavtal mellan nätoperatören, operatörs- företaget och programföretagen kan göras till tillståndsvillkor. 
 140 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 I en tillståndsfri situation kommer marknaden att vara helt öppen för företag som vill agera som operatörsföretag. Det kommer att råda full frihet för ett operatörsföretag att knyta programföretag till sig. I sådant fall kan statlig insyn i verksamheten ordnas genom en särskild tillsynsverksamhet. 
 Multiplexoperatör 
 Detta alternativ – som i stort motsvarar den modell som tillämpas i Storbritannien – innebär att operatörsföretaget ges rätt att förfoga över sändningsutrymme som inte har tilldelats public service och andra programtjänster med garanterat sändningsutrymme. Tillståndet kan innehålla bl.a. villkor beträffande teknisk kvalitet på sänd- ningarna och likabehandling av programföretag. Även operatörs- företagets utbud kan regleras genom tillståndsvillkoren. Det vilar på operatörsföretaget att avtala med en nätoperatör om rätt att utnyttja nätkapacitet. Operatörsföretaget eller nätoperatören kan ansvara för multiplexeringen. 
 Med ett system där operatören tilldelas sändningsutrymme – sändningstillstånd i marknätet – är det inte självklart att det måste ställas krav på sändningstillstånd även för de programtjänster som ingår i operatörens utbud. Det kan i stället överlämnas åt opera- törsföretaget att helt på egen hand avgöra vilka program och med dessa sammanhängande tjänster som skall ingå i utbudet. Här- igenom blir det lättare för operatörsföretaget att utnyttja hela sändningsutrymmet eftersom det inte är beroende av ett särskilt tillståndsförfarande när nya programföretag tas med. Tillståndet till operatörsföretaget kan dock, som nämnts, innehålla villkor om t.ex. mångfald i utbudet, teknisk kvalitet på sändningarna och lika- behandling av programföretag. Det kan också övervägas att genom tillståndsvillkor föreskriva skyldighet för operatörsföretaget att i avtal med programföretagen reglera vissa rättigheter och skyldig- heter för programföretagen. 
 Väljer man å andra sidan att behålla en tillståndsplikt även för programföretagen kan denna utformas på olika sätt. Ett är att till- stånden för programföretagen görs beroende av att de har ett avtal med operatörsföretaget. Sändningstillstånden bör dock inte ge pro- gramföretaget rätt att fritt förfoga över ett visst begränsat frekvens- utrymme. Tvärtom är det operatörsföretaget som skall ansvara för fördelningen av den totala sändningstiden inom en eller flera 
 141 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 frekvenskanaler (multiplexer). Ett sändningstillstånd till program- företaget behöver därför inte föregås av samma prövning som av programtjänster med garanterat sändningsutrymme och sändnings- tillståndet kan ges en enklare utformning. 
 En annan variant är att programföretagen inte behöver ha ingått något avtal med den kommersielle operatören innan programföre- taget ansöker om sändningstillstånd. Ett tillstånd till ett program- företag att sända i marknätet innebär då inte att det finns en ovill- korlig rättighet för programföretaget att sända, utan detta är beroende av att programföretaget träffar ett avtal med ett operatörsföretag. Sändningstillstånd kan då utfärdas för fler programtjänster än som ryms inom den del av marknätet som upplåts för  
 betal-TV. 
  Opera- törsföretaget kan mer eller mindre fritt avgöra vilka programtjänster, bland alla dem som har tillstånd, som företaget vill ta med i sitt utbud. 
 Ytterligare ett alternativ är att operatörsföretaget fritt kan be- stämma vilka program som man önskar erbjuda kunderna, men att sändning kräver att berörda programtjänster får ett godkännande från behörig myndighet utifrån vissa i lag angivna kriterier. 
 På samma sätt som gäller för en  
 SMS-operatör 
  kan en multiplex- operatör ansvara för gemensamma funktioner och tjänster så som teknisk standard, elektronisk programguide, SAS, kundhantering och liknande, såvitt gäller i dennes utbud ingående programtjänster. Genom samverkan med programföretag med egna sändningstill- stånd kan operatörsföretaget även ansvara för vissa gemensamma funktioner hos dessa programtjänster, t.ex. genom att handha en för hela marknätet gemensam elektronisk programguide. Finns det flera multiplexoperatörer krävs någon form av teknisk samordning även av deras sändningar. 
 Ett särskilt tekniskt operatörsföretag 
 Av de för programföretagen gemensamma funktionerna och tjänster- na i det digitala marknätet är en del gemensamma för såväl de pro- gramföretag som sänder okrypterat som de som sänder krypterat medan andra endast berör programföretag som sänder krypterat. Frågor som berör samtliga sändningar är sammanföringen av de programbärande signalerna i en frekvenskanal (multiplexering), den gemensamma elektroniska programguiden och sådana som rör tekniska standarder som inte har avgjorts genom särskild reglering. 
 142 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 De ovan beskrivna modellerna kan varieras på det sättet att det utses en särskild operatör, en s.k. teknisk operatör, som hanterar dessa gemensamma funktioner och tjänster i stället för det kom- mersiella operatörsföretaget. Denne tekniske operatör kan vara t.ex. en myndighet, ett statligt helägt bolag eller en kooperation av de sändande programföretagen/multiplexoperatörerna, som drivs utan vinstintresse. 
 Väljs en modell där det är möjligt med flera kommersiella opera- törsföretag liksom om det förekommer krypterade  
 fri-TV-sänd- 
  ningar kan det även finnas skäl att utöka den tekniske operatörens uppgifter till att omfatta vissa frågor som endast berör de program- företag som sänder krypterat. Samordningen kan gälla system för villkorad tillgång, driften av detta och hantering av kort och kunder i övrigt. Ur ett konsumentperspektiv framstår det nämligen som angeläget att frågan om system för villkorad tillgång samordnas i marknätet och att inlåsningseffekter undviks. Det är från användar- synpunkt också en fördel om de krypterade tjänsterna från samtliga aktörer kan läggas på ett kort. Ett alternativ till detta är att konsu- mentutrustningen kan hantera olika system för villkorad tillgång, s.k. simulcrypt. Vi återkommer längre fram till dessa frågor. 
  
 6.2.3 
  
 Utredningens ställningstaganden och förslag 
  
 Val av operatörsmodell 
  
 Vårt förslag 
 : Vi föreslår att ett operatörsföretag ges rätt att förfoga över den del av sändningsutrymmet i det digitala marknätet som inte tilldelas public  
 service-programtjänster 
  och andra programtjänster som det allmänna vill garantera sändningsutrymme. Operatörs- företaget får upplåta sändningsutrymme till programföretag samt tillhandahålla  
 TV-program 
  och andra tjänster till allmänheten mot betalning. 
 De ovan beskrivna olika modellerna för ett operatörsföretags roll och funktion i det digitala marknätet innebär olika följdverkningar, beroende på om man ser saken från hushållens, programföretagens eller statens sida. Utgångspunkten bör emellertid vara att det system skall väljas som bäst värnar om största möjliga yttrandefrihet, informationsfrihet och mångfald, som innebär ett effektivt och ändamålsenligt utnyttjande av det begränsade frekvensutrymmet 
 143 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 och som bäst kan bidra till att det digitala marknätet blir ett kon- sumentvänligt, konkurrenskraftigt och kostnadseffektivt alternativ på  
 TV-marknaden. 
  
 Det digitala marknätet konkurrerar med satellit- och kabelplatt- formarna. För marknätets utveckling är det viktigt att en kommer- siell operatör kan framstå som ett för konsumenterna attraktivt alternativ till de operatörer som verkar inom de andra plattformarna. Marknätet har därvid en särställning i negativ mening genom att sändningsutrymmet är betydligt mer begränsat än vid överföring via satellit eller kabel. Marknätet kommer aldrig att kunna erbjuda  
 TV-konsumenterna 
  ett så stort antal programtjänster som kan erbjudas av en kabel- eller  
 satellit-TV-operatör. 
  Det är i det samman- hanget viktigt att framhålla att marknätet också måste rymma fri-  
 TV-sändningar 
  och att ju fler programtjänster som sänds gratis, desto snävare blir operatörsföretagets utbud och kommersiella verksam- hetsbas. 
 Oberoende av såväl val av huvudmodell för en kommersiell ope- ratör som huruvida det även skall finnas en särskild teknisk operatör är det tänkbart med mer än en operatör i det digitala marknätet. Med flera aktörer ökar konkurrensen. Detta är i allmänhet till fördel för prissättningen och konsumenternas valmöjligheter. Om konkurrens mellan kommersiella operatörsföretag kan bidra till att fler  
 TV-konsumenter 
  ansluter sig och till att det digitala marknätet således ökar sin andel av den totala  
 TV-marknaden 
  påverkar detta dessutom programföretagen positivt. De programföretag som er- bjuder krypterade tjänster får fler abonnenter och därmed bättre förutsättningar till ökade intäkter genom t.ex. reklam. Detsamma gäller kommersiella  
 fri-TV-kanaler. 
  
 För att konkurrens skall kunna leda till fördelar krävs emellertid att marknätet bedöms ha kommersiell bärkraft för mer än en aktör. Det bör också anmärkas att konkurrens på en och samma plattform kan ge oönskade konsekvenser i form av överlappningar i program- utbudet, vilket kan leda till att konsumenter för att erhålla vissa programtjänster måste betala två eller flera gånger för andra program som ingår i olika operatörers basutbud. Så är t.ex. situationen när det gäller satellitmottagning, där det finns två huvudsakliga kon- kurrenter, som utöver egna unika programtjänster erbjuder konsu- menterna ett i stort sett likartat basutbud. Är alla operatörer i marknätet skyldiga att tillhandahålla samtliga programtjänster kan visserligen risken för överlappningar synas elimineras. I praktiken 
 144 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 kan dock effekten bli densamma genom det sätt på vilket program- tjänster paketeras. 
 Erfarenheten visar att det med hänsyn till konkurrensen mellan olika plattformar, särskilt mellan marknät och satellitmottagning, kan antas bli nödvändigt för en kommersiell operatör att inled- ningsvis subventionera konsumenternas investeringar i nödvändig teknisk utrustning och att betala provision till detaljhandeln för förmedling av abonnemang. Det medför att konsumenten sällan är lönsam i inledningsskedet av avtalsrelationen. Med endast en kom- mersiell operatör i marknätet kan denne se en långsiktighet i avtalet med konsumenten och vara beredd att stå för den initiala kostnaden. Risken finns visserligen att konsumenterna byter mellan platt- formarna, men ett sådant byte är – förutsatt att konsumenten inte redan har tillgång till annan utrustning – än så länge förknippat med investering i helt annan mottagarutrustning. Detta har en avhållande effekt på benägenheten att byta mellan plattformarna. 
 Vid konkurrens mellan kommersiella operatörsföretag inom marknätet öppnas möjlighet för en helt annan rörlighet för kon- sumenterna, i vart fall om man har som utgångspunkt att samtliga sändningar i marknätet skall ske med samma tekniska standard. Varje operatör måste då hitta ett sätt att säkra kostnaderna för in- vesteringen i sina abonnenter. En tänkbar effekt av konkurrens mellan kommersiella operatörsföretag kan då bli förhållandevis långa bindningstider i avtalen med hushållen. Ett annat alternativ kan vara en högre inledande kostnad för konsumenten. I sammanhanget skall dock framhållas att möjligheten att byta mellan och inom platt- formar i och för sig är eftersträvansvärt eftersom konsumenterna då på ett enkelt sätt kan välja mellan olika leverantörer. 
 En annan fråga av stor ekonomisk betydelse är utbyggnaden av det digitala marknätet till så hög täckningsgrad som möjligt. Det faller sig naturligt att intresset av att medverka vid investeringar i infrastrukturen minskar om det inte är förenligt med någon fördel vid utnyttjandet av nätet. Risken att andra åker snålskjuts har en hämmande effekt på investeringsviljan. 
 Det finns mot bakgrund av det nu sagda anledning att närmare belysa villkoren för och konsekvenserna av konkurrens i marknätet, beroende på vilken typ av operatörskap som kan komma i fråga. 
 En operatör som har möjlighet att paketera samtliga krypterade  
 betal-TV-tjänster 
  i det digitala marknätet bör ha goda förutsätt- ningar att erbjuda ett i förhållande till operatörer på andra platt- formar konkurrensdugligt programutbud. Att flera kommersiella 
 145 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 operatörsföretag paketerar, marknadsför och säljer samma kryp- terade programtjänster behöver inte innebära några nackdelar, så länge ett dubbelt ianspråktagande av sändningsutrymme undviks. Tvärtom kan det leda till fördelar för konsumenterna att flera opera- törer tvingas konkurrera om kunderna genom paketering av utbud, pris och servicenivå. Risken att ett operatörsföretag skaffar sig ensamrätt till hanteringen av vissa programföretag kan undvikas genom särskilda tillståndsvillkor för såväl programföretagen som operatörsföretagen. Med flera kommersiella operatörsföretag uppnås konkurrens såväl inom plattformen som i förhållande till övriga plattformar. 
 En annan effekt av att mer än en kommersiell aktör tillåts operera i marknätet är emellertid att kundstocken späds ut på flera. Därmed kan det finnas en risk för att operatörerna var för sig inte får den styrka som krävs för att marknätet skall kunna utvecklas och hävda sig mot övriga plattformar. I dag har Boxer ungefär 200 000 abon- nenter. Den grupp av  
 TV-hushåll 
  som är kommersiellt mest intressant för samtliga plattformar när det gäller att knyta nya kunder till sig är sannolikt den som i dag endast har tillgång till de analoga mark- sändningarna. Vid marknätets digitalisering har dessa – i den mån de inte är kabelanslutna – att välja ett annat mottagningssätt. Enligt en mätning som företaget Mediamätning i Skandinavien MMS AB har genomfört hade 26,5 procent av befolkningen endast tillgång till SVT1, SVT2 och TV4 under hösten 2003 (MMS Basunder- sökning 2003:2). En del av hushållen som i dag endast tar emot de analoga marksändningarna kan förväntas nöja sig med de okryp- terade sändningar de får tillgång till genom att skaffa en avkodare. Andra kan däremot komma att vilja ha ett större utbud. Hur många potentiella nya  
 betal-TV-konsumenter 
  som finns är dock svårt att uppskatta. Intresset beror givetvis på vilket utbud som kommer att finnas och hur stort utrymme  
 fri-TV 
  ges. 
 Modellen med den externa aktören som  
 SMS-operatör 
  bygger på att samtliga programföretag får egna sändningstillstånd där de i huvudsak själva förfogar över tilldelat sändningsutrymme, angivet i form av viss överföringskapacitet i en bestämd frekvenskanal. Det finns enligt utredningens bedömning i sådant fall kommersiellt ut- rymme för flera konkurrerande operatörer att bedriva verksamhet, förutsatt att varje operatör har möjlighet att erbjuda konsumen- terna samtliga programtjänster som har tillstånd att sända betal- TV. En sådan konkurrens mellan flera operatörer kan leda till bl.a. prismässiga fördelar för konsumenterna. Varierande alternativa 
 146 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 utbud av programpaket beträffande såväl innehåll som antal pro- gramtjänster kan antas locka fler potentiella kunder än om det finns endast en operatör. 
 Valfriheten för konsumenterna kommer följaktligen att öka med mer än en kommersiell operatör i marknätet. I ett attraktivt marknät bör en operatör kunna se en betydande andel av de konsumenter som i dag endast har analog mottagning som möjliga kunder. Vidare har marknätet i konkurrensen med kabel- och satellitplatt- formarna goda förutsättningar att attrahera en del av de  
 betal-TV- 
  konsumenter som i dag har annat mottagningssätt. En särskilt intressant grupp bör de konsumenter vara som är satellit- eller kabelanslutna, men som vill ha visst  
 betal-TV-utbud 
  i mottagare som inte är hushållets primära. Vi har utifrån dessa överväganden svårt att se att det digitala marknätet skulle sakna bärkraft för mer än en kommersiell operatör eller att konkurrens annars skulle vara olämpligt, om modellen med  
 SMS-operatör 
  väljs. 
 Det skall emellertid också anmärkas att ett system med flera operatörer som erbjuder delvis olika programtjänster i sitt utbud inte bara kan leda till vinster för konsumenterna. Det finns också nackdelar förbundna med en sådan modell. En olägenhet är att hushållen måste teckna avtal med flera operatörer, om man inte är fullt ut tillfredsställd med en operatörs utbud. Konsumenten kan då tvingas få betala dubbelt för programtjänster som förekommer i mer än ett paket. Det finns också en risk för att den enskilde får svårt att överblicka utbudet och göra ett kvalitets- och prismässigt riktigt val. 
 För att ett system med flera konkurrerande operatörer i marknätet skall ge de effekter som nu beskrivits krävs, som nämnts, att opera- törerna har möjlighet att erbjuda ett brett utbud av programtjänster. Modellen med en multiplexoperatör bygger på att det är operatören, inte programföretagen, som tilldelas ett bestämt sändningsutrymme att distribuera  
 TV-sändningar 
  inom. Med flera multiplexoperatörer måste utrymmet för krypterade sändningar delas upp mellan dem. 
 Utredningen har tidigare antagit att det sändningsutrymme som kommer att upplåtas för  
 betal-TV, 
  utifrån dagens tekniska förut- sättningar, kan beräknas ge plats för samtidig sändning av i stor- leksordningen 25 programtjänster. Sannolikt måste en operatör för att locka kunder till sig i den utsträckning som krävs för att få en vinstgivande verksamhet kunna erbjuda ett visst antal program- tjänster som attraherar den breda publiken. Att låta flera operatörer använda sändningsutrymme för distribution av samma programtjänst 
 147 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 står i direkt strid med intresset om ett effektivt utnyttjande av frekvensutrymmet. En modell med konkurrerande multiplexopera- tör måste därför utgå från att varje operatör erbjuder ett för denne i förhållande till andra operatörer i marknätet unikt utbud. Man kan under sådana förhållanden inte bortse från ett scenario som innebär att en operatör lyckas träffa avtal med programtjänster som attra- herar en större publik, medan andra operatörer tvingas nöja sig med ett smalare utbud. En sådan utveckling skulle kunna innebära risker för en ekonomisk utslagning av operatörer, med åtföljande behov av omprövning av tillståndsfrågor under löpande tillståndstid. Erfaren- heterna från Storbritannien visar att denna risk är i högsta grad realistisk. Om å andra sidan attraktiva programtjänster fördelas på flera operatörer kommer många konsumenter att behöva träffa avtal med mer än en operatör. Detta försämrar konsumenternas ställning och därigenom också konkurrensläget för operatörer i marknätet i förhållande till utbudet på andra plattformar, där konsumenterna kan få motsvarande utbud från en operatör. 
 Utredningen gör mot denna bakgrund bedömningen att det, om modellen med den externa aktören som multiplexoperatör väljs, blir svårt att få ekonomisk bärkraft för mer än en operatör. Den kommersiella basen för verksamheten blir för snäv. Om det emel- lertid skulle visa sig finnas marknadsmässiga förutsättningar för operatörsverksamhet som begränsas till s.k. nischkanaler och det i framtiden blir möjligt med samtidig sändning av ett väsentligt större antal programtjänster som  
 betal-TV 
  i marknätet än vad vi har utgått ifrån, kan det finnas skäl att omvärdera ställningstagandet. 
 De skäl som här har tagits upp mot ett system med flera multi- plexoperatörer talar också med avsevärd styrka mot en modell med såväl en multiplexoperatör som flera  
 SMS-operatörer. 
  Enligt utred- ningens mening skulle det i ett sådant system saknas kommersiella förutsättningar att bedriva verksamhet som multiplexoperatör. Tvärtom framstår det enligt utredningen som helt nödvändigt att en multiplexoperatör ensam skall svara för hanteringen av betal-  
 TV-abonnemang 
  för de tjänster som distribueras inom operatörens sändningsutrymme. 
 Konkurrenshänsyn är endast en av flera faktorer att beakta vid valet mellan de två olika formerna av operatörskap. Hänsyn måste också tas till följande. 
 Det är från konsumentsynpunkt av väsentlig betydelse att det i det digitala marknätet finns endast ett system för villkorad tillgång. Tillåts mer än ett system kommer den redan begränsade marknaden 
 148 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 att delas upp i flera mindre delmarknader där konsumenterna riskerar att låsas in i de olika systemen. För konsumenterna är det därför bäst om samtliga programtjänster som utgör  
 betal-TV 
  finns placerade på samma kort. Även andra standardfrågor måste lösas gemensamt så att inlåsningseffekter undviks. En lösning av standard- frågorna är en förutsättning för ett attraktivt och väl fungerande digitalt marknät. Det faller sig naturligt att det är lättare att nå överenskommelser om en teknisk samordning om antalet parter är få. Utredningen ser dock inte att det bör möta några större hinder att åstadkomma en nödvändig teknisk enhetlighet även med flera operatörer verksamma i marknätet. 
 Genom att överlåta åt en multiplexoperatör att mer eller mindre fritt disponera över en eller flera frekvenskanaler ges bättre förut- sättningar för ett mer effektivt utnyttjande av sändningsutrymmet än enligt modellen med en  
 SMS-operatör. 
  Särskilt flexibelt blir systemet om multiplexoperatören inte är beroende av ett tillstånds- förfarande eller myndighetsgodkännande när programtjänster skall tas ur eller tillföras utbudet. Är den externa aktören enbart SMS- operatör, måste frågan om hur ett ökat respektive minskat behov av sändningsutrymme skall hanteras regleras i tillståndsvillkoren för programföretagen för att det totala sändningsutrymmet skall kunna hanteras på ett effektivt sätt. 
 För programföretag som inte har självständiga sändningstillstånd innebär systemet med en multiplexoperatör en svagare ställning i förhållande till operatörsföretaget än om denne endast är SMS- operatör. I det förra fallet är programföretagen för att nå ut med sina sändningar beroende av att få teckna avtal med operatörs- företaget och har programföretagen inte möjlighet att fritt välja sina sändningstider. Det är emellertid fullt möjligt att de avtal som träffas mellan operatören och programföretagen kommer att ge programföretagen en lika trygg ställning som ett tidsbegränsat eget sändningstillstånd. Det skall också framhållas att ett eget sändnings- tillstånd för programföretaget inte i sig innebär att programföretaget är garanterad en viss plats eller prissättning i  
 SMS-operatörens 
  utbud. 
 En annan viktig fråga är i vilken mån staten skall ha en bestäm- manderätt motsvarande den som finns i dag över vilka program- företag som skall få sända i det digitala marknätet. 
 Modellen med en extern aktör som  
 SMS-operatör 
  öppnar för en detaljstyrning av programutbudet genom att staten har att avgöra hur stor del av överföringskapaciteten i en frekvenskanal som varje 
 149 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 programföretag skall ha. Också systemet med en multiplexoperatör kan dock innehålla krav på tillstånd för programtjänster som ingår i operatörens utbud. Staten kan därmed behålla sitt inflytande över vilka programföretag som får sända i det digitala marknätet och ange villkor för sändningsrätten. Den faktiska beslutanderätten över programutbudet är dock överflyttad till multiplexoperatören. I praktiken behöver dock skillnaderna mellan systemen inte bli speciellt stora, särskilt om staten väljer att begränsa tillstånden till ungefär det antalet programtjänster som rent faktiskt ryms inom det givna sändningsutrymmet. 
 Som framgått tidigare kan emellertid modellen med en multiplex- operatör även utformas enligt det alternativet att statens inflytande över vilken typ av program som skall få sändas i marknätet in- skränks på så sätt att det genom villkor vid tillståndsgivningen till operatörsföretaget fastställs ramar för vilket innehåll av program och med dem sammanhängande tjänster operatörens sändnings- utrymme får rymma. 
 Oberoende av om den externa aktören är  
 SMS-operatör 
  eller multiplexoperatör kan staten ges insyn i och utöva tillsyn över den kommersielle operatörens verksamhet. Är verksamheten tillstånds- pliktig ges utrymme för detaljstyrning genom särskilda tillstånds- villkor angående t.ex. vilka principer operatörsföretaget skall tillämpa i förhållande till såväl hushåll som programföretag. Men också om verksamheten är tillståndsfri kan staten genom särskild reglering utöva tillsyn och få insyn i verksamheten, om än inte av lika långt- gående slag. 
 Sammanfattningsvis kan sägas att det finns flera för- och nack- delar förbundna med såväl ett system där den externa aktören är  
 SMS-operatör 
  som en modell där denne själv förfogar över en multiplex. 
 Ur konkurrenshänsyn är  
 SMS-operatörskapet 
  att föredra, efter- som det är endast i denna modell som det i nuläget bedöms finnas utrymme för flera operatörer. Konkurrens leder i allmänhet till större mångfald och lägre priser. Emellertid kan förekomsten av flera operatörer också, som beskrivits ovan, försvåra för hushållen att välja utbud och medföra fördyringar genom att man måste betala mer än en gång för samma programtjänster. Risken finns även att s.k. nischkanaler marginaliseras i operatörernas paketerbjudanden och får svårt att nå tillräckligt kundunderlag. Det bör också fram- hållas att även en ensam multiplexoperatörs verksamhet kommer 
 150 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 att vara konkurrensutsatt, nämligen från operatörer med satellit- och kabelöverföring. 
 Ser man till behovet av statlig kontroll över programutbudet samt tillsyn över och insyn i operatörens verksamhet framstår skillnaderna mellan de båda modellerna inte som särskilt framträdande. Med en  
 SMS-operatör 
  får dock staten en mer direkt styrning över det totala programutbudet i marknätet genom att sändningstillstånden med- delas programföretagen. Systemet med en multiplexoperatör kan dock utformas på ett sätt som gör skillnaderna tämligen små i prak- tiken. 
 Att programföretagen tilldelas egna bestämda sändningsutrym- men kan sägas stå i strid med själva syftet bakom  
 Digital-TV- 
  kommitténs förslag om ett fristående operatörsföretag. Tanken med ett sådant system är att effektivisera kapacitetsutnyttjandet i marknätet genom att en extern operatör ges möjlighet att anpassa sändningarna efter tillgängligt utrymme från tid till annan. Det förutsätter att det är operatören som tilldelas sändningsutrymme och ges betydande frihet att bestämma programutbudet utifrån ledig sändningskapacitet. 
 När det gäller standardiseringsfrågor, och då närmast frågan att säkra konsumenternas valfrihet och tillgänglighet till  
 TV-tjänsterna, 
  finns det klara fördelar med ett begränsat antal operatörer och i än större utsträckning om denne är ensam. Nackdelarna med flera konkurrerande operatörer skall dock inte överdrivas. Även med en ensam multiplexoperatör finns dessutom ett behov av att lösa vissa standardiseringsfrågor, gemensamma för operatörens utbud och fri-  
 TV-sändningarna. 
  Oberoende av operatörskapets utformning kan tekniska samordningsproblem lösas eller minimeras genom att ansvaret för dessa frågor överlåts på en särskild teknisk operatör, på sätt som skisserats ovan. 
 Valet av operatörskap kan även ha inverkan på utbyggnaden av det digitala marknätet. Sålunda kan det för en multiplexoperatör finnas kommersiella intressen av att medverka till finansieringen av investeringar som krävs för att åstadkomma en högre täcknings- grad beträffande frekvenskanaler som används för  
 betal-TV. 
  Någon motsvarande investeringsvilja kan inte påräknas om modellen med flera  
 SMS-operatörer 
  väljs. 
 Vid en sammanvägning av de olika hänsyn och intressen som sålunda gör sig gällande anser utredningen att de fördelar som är förbundna med en extern aktör som multiplexoperatör väger tyngst. Vi anser att modellen med en multiplexoperatör kommer att leda 
 151 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 till det mest effektiva och ändamålsenliga utnyttjandet av mark- nätet till fördel för konsumenterna. Det ger utrymme för största möjliga flexibilitet i programutbudet. Konsumenterna riskerar inte att behöva hamna i en valsituation där man tvingas betala flera gånger för samma tjänster. Erfarenheterna hittills inom det digitala marknätet har inte påvisat några påtagliga nackdelar för konsumen- terna med en ensam operatör. Till frågan hur konsumenternas intresse av ett varierande alternativt utbud av programpaket kan tillgodoses återkommer vi i avsnittet om tillståndsfrågor. Enligt utredningens bedömning kan de konkurrensfördelar som utgör det främsta argu- mentet för att välja ett system med flera  
 SMS-operatörer 
  i stora delar förväntas vinnas redan genom konkurrensen mellan å ena sidan marknätet och å andra sidan kabel- och satellitnäten. 
 Väljs alternativet med multiplexoperatör ges också bättre förut- sättningar för nätoperatören och den kommersielle operatören att ta ett gemensamt ansvar för nödvändiga investeringar i nätet (vi återkommer längre fram till frågan om lämpligheten av gemensamma ägarintressen mellan olika aktörer i marknätet). Att det – i vart fall inledningsvis – endast kommer att finnas en operatör i marknätet gör det dessutom lättare att samordna tekniska frågor inom mark- nätet i dess helhet. 
 Utredningen förordar alltså att systemet med en multiplexopera- tör väljs. Även om detta alternativ åtminstone till en början ger en multiplexoperatör monopolställning i marknätet är systemet enligt utredningen förenligt med yttrandefrihetsgrundlagen. Grundlagen föreskriver inte någon etableringsfrihet gällande rätten att sända TV- program på annat sätt än genom tråd (se 3 kap. 2 § första stycket YGL). Detsamma anser vi måste gälla tillstånd att bedriva verk- samhet som multiplexoperatör. Inte heller anser vi att denna modell strider mot  
 EG-rätten. 
  Skälen för detta redovisas i avsnitt 6.2.4. 
 Vi återkommer längre fram till frågan om det vid sidan av en multiplexoperatör bör finnas en särskild teknisk operatör. Innan dess skall vi något närmare utveckla vår syn på en multiplexopera- törs funktion och roll, hur denne bör utses samt hur tillståndet till denne bör utformas. Också frågor rörande operatörens ägarstruktur, operatörens förhållanden till andra aktörer på  
 TV-marknaden 
  och byte av operatör kommer att beröras. 
 152 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Närmare om operatörsföretaget och dess verksamhet 
  
 Vårt förslag 
 : I princip samtliga  
 betal-TV-tjänster 
  skall vara hänvisade till det sändningsutrymme som upplåtits åt ett operatörsföretag. Det skall krävas tillstånd enligt radio- och  
 TV-lagen 
  att bedriva verksamhet som operatörsföretag. Antalet tillstånd att bedriva verksamhet som operatörsföretag får begränsas för att garantera en ändamålsenlig användning av sändningsutrymmet. Operatörsföre- taget skall vara skyldigt att tillämpa  
 icke-diskriminerande 
  villkor i sin verksamhet. 
 Enligt vårt förslag skall multiplexoperatören, dvs. operatörsföre- taget, förfoga över ett visst sändningsutrymme och bestämma vilka programtjänster som skall distribueras inom detta utrymme. Ope- ratörsföretaget kommer att fungera som en länk mellan program- företag och  
 TV-konsumenterna. 
  Operatören kommer att sammanföra programtjänster i olika paket samt marknadsföra och sälja utbudet till konsumenterna. Eftersom utredningen, som vi återkommer till längre fram, anser att sändningsverksamheten skall särskiljas från den infrastrukturella överföringen måste operatören upphandla nödvändig nätkapacitet externt. 
 Det finns i detta sammanhang anledning att ta upp frågan om samtliga  
 betal-TV-tjänster 
  skall omfattas av operatörsföretagets verksamhet eller om det bör vara möjligt för ett programföretag med eget sändningsutrymme att sända  
 betal-TV. 
  Det senare kan aktualiseras antingen på så sätt att ett programföretag som sänder  
 fri-TV 
  även vill sända en programtjänst – t.ex. en film- eller sport- kanal – som  
 betal-TV 
  eller genom att ett programföretag vill sända enbart  
 betal-TV 
  utanför operatörsföretagets utbud. 
 Enligt utredningen talar flera skäl för att  
 betal-TV 
  skall vara för- behållen operatörsföretagets verksamhet. Ett sådant är effektivitets- hänsyn. Som utvecklats ovan är ett av de viktigaste ändamålen med att tilldela ett operatörsföretag och inte programföretag eget sänd- ningsutrymme att optimera frekvensanvändningen. Det åstadkoms genom att operatörsföretaget på ett öppet och flexibelt sätt kan fördela det tilldelade sändningsutrymmet mellan programtjänster som ingår i dennes utbud. Att tilldela programföretag egna sänd- ningsutrymmen för  
 betal-TV 
  skulle stå i strid med själva tanken bakom att införa ett operatörsföretag i marknätet av modellen multiplexoperatör. 
 153 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 Ett annat argument som talar i samma riktning är att det med flera självständiga  
 betal-TV-sändande 
  tillståndshavare uppkommer behov av samordning av såväl system för villkorad tillgång som administration av kundtjänster osv. Vi har tidigare framhållit vikten av att sändningar i marknätet får en i tekniskt hänseende kundvän- lig utformning. Det är för marknätets konkurrenskraft i förhållande till satellit- och kabelsändningar, som kan erbjuda ett större pro- gramutbud, av stor betydelse att konsumenterna endast behöver nyttja ett programkort, faktureras på ett enkelt och överskådligt sätt, har en leverantör/operatör att vända sig till i kundfrågor osv. Att låta ett större antal programföretag på egen hand erbjuda betal- TV skulle närmast kräva att det inrättas även en gemensam SMS- operatör för samtliga  
 betal-TV-tjänster. 
  Vi har tidigare avfärdat en sådan lösning. 
 Ytterligare ett skäl är rättvisehänsyn. Programföretagen bör be- handlas så lika som möjligt. Utredningen har svårt att finna god- tagbara skäl för att generellt särbehandla en  
 betal-TV-tjänst 
  framför en annan. Med en sådan ordning skulle svåra urvalsförfaranden och gränsdragningsproblem kunna uppstå. 
 En situation där det, trots vad som nu anförts mot att låta ett programföretag sända  
 betal-TV 
  utanför operatörsföretagets utbud, skulle kunna finnas särskilda skäl att särbehandla en  
 betal-TV-tjänst 
  är dock när regionala programtjänsters intressen av distribution inte i tillräcklig mån kan tillgodoses inom ramen för operatörs- företagets verksamhet. Det finns ett allmänintresse av att regionala programtjänster får utrymme i marknätet. Dessa programtjänster är sådana att de typiskt sett av mediepolitiska skäl kan ges ett fri-  
 TV-utrymme 
  och därmed säkras en distributionsmöjlighet. Kan verksamheten inte finansieras utan distributionsintäkter hänvisas de dock enligt vad ovan sagts till  
 betal-TV-utrymmet 
  och opera- törsföretagets verksamhet. Det kan därvid föreligga en risk att operatören efter kommersiella överväganden väljer att inte ta med en sådan tjänst i utbudet eller paketera den på ett oförmånligt sätt. Situationen bör visserligen först och främst kunna lösas i urvals- förfarandet av ett operatörsföretag där hänsyn tas till åtaganden att distribuera regionala tjänster samt genom att operatören föreskrivs villkor om att distribuera ett visst utbud. För det fall tillstånds- myndigheten bedömer att detta i det enskilda fallet inte är en tillräcklig garanti för en regional programtjänsts verksamhet bör det dock finnas ett visst utrymme för att en programtjänst skall kunna ges tillstånd att sända  
 betal-TV 
  utan att omfattas av operatörs- 
 154 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 företagets utbud. Vi återkommer till detta i avsnittet om tillstånd till programföretag (avsnitt 6.3.2.4). 
 Sammanfattningsvis anser alltså utredningen att i princip samtliga  
 betal-TV-tjänster 
  för att nå ut med sina sändningar skall vara hän- visade till att träffa avtal med ett operatörsföretag. En möjlighet bör dock finnas att under särskilda förhållanden göra avsteg från denna regel. 
 Förhållandet mellan operatörsföretaget och de programföretag som skall ingå i dennes utbud kommer, som framgått, att grundas på avtal om villkoren för samarbetet. Vår utgångspunkt är att det bör stå parterna fritt att avtala om de villkor man önskar ha i avtalet, och att detta alltså inte bör bli föremål för reglering i lag. Med endast en kommersiell operatör i det digitala marknätet kan det visserligen finnas en risk för att monopolställningen utnyttjas för att gynna vissa programföretag till nackdel för andra. Den kon- kurrens om  
 TV-konsumenterna 
  som finns mellan  
 mark-, 
  kabel- och satellitnäten gör dock att det enligt vår bedömning i realiteten kommer att finnas endast ett litet, om något, utrymme för ett operatörsföretag att missbruka sin ställning på detta sätt, om denne vill vara konkurrenskraftig och kunna växa. Trots det anser vi att en särskild bestämmelse bör införas i radio- och  
 TV-lagen 
  om att ett operatörsföretag skall tillämpa  
 icke-diskriminerande 
  villkor i sin verksamhet. Skyldigheten bör avse såväl den situationen att det finns ett avtal om distribution mellan operatörsföretaget och pro- gramföretaget som den att det förhandlas om en sådan distribution. 
 Operatörsföretaget skall ha friheten att, med de begränsningar som föreskrivs genom radio- och  
 TV-lagen 
  och tillståndsvillkor, utifrån kommersiella överväganden ensam bestämma över sitt utbud. En skyldighet för operatörsföretaget att behandla programföretagen på ett  
 icke-diskriminerande 
  sätt och att verka för en fri och sund konkurrens mellan dem innebär därvid inte att programföretagen behöver erbjudas likadana avtalsvillkor. Olika programtjänsters popularitet och attraktionskraft hos  
 TV-konsumenterna 
  kan variera. Detta kan leda till att regleringen av ersättning mellan operatörs- företag och programföretag för distributionen kan variera, liksom avtalsvillkoren i övrigt, utan att operatörsföretaget för den skull behöver ha missbrukat sin ställning. Givetvis måste operatören vara beredd att redogöra för sina skäl till en olikbehandling av program- företag. Att avgöra om ett programföretag gynnas eller missgynnas av operatörsföretaget i förhållande till andra programföretag utan att det finns en godtagbar grund för det blir ytterst en uppgift för 
 155 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 tillsynsverksamheten på området. Grundläggande för bedömningen är att operatören inte får behandla likartade fall olika, om detta inte är objektivt sett försvarbart. Vi återkommer till frågan i författ- ningskommentaren. Vi återkommer i nästa avsnitt till frågan om vertikal integration mellan operatörsföretag och programföretag. 
 Vilken längd samarbetet mellan operatörsföretaget och program- företagen bör ha är inte givet. Inget bör hindra att det mellan operatörsföretaget och ett programföretag kan gälla en avtalstid som är kortare än operatörsföretagets tillståndstid och att operatörs- företaget under operatörskapets tillståndslängd kan byta ut program- tjänster. Tvärtom kan det finnas starka skäl för en operatör att på sådant sätt tidsbegränsa t.ex. introduktionen av nya kanaler i ut- budet, för att bedöma de kommersiella förutsättningarna för ett längre avtalsförhållande. Ytterst blir detta en förhandlingsfråga för parterna. Som vi återkommer till i avsnitt 6.3.2.4 kan det även före- komma att avtalstiden bestäms längre än motsvarande tiden för ett programföretags tillstånd att sända i marknätet. 
 Också mellan operatörsföretaget och  
 TV-konsumenterna 
  kommer det att råda ett avtalsförhållande. Operatörsföretaget kommer att marknadsföra och erbjuda hushållen olika programpaket. Liksom i dag kommer abonnemangen, tillsammans med lämplig teknisk ut- rustning, med största sannolikhet att förmedlas av detaljhandeln på uppdrag av operatörsföretaget. Operatören kommer att ansvara för kryptering, teknisk support och ha ett administrativt system för kundhanteringen. Faktureringen av kunderna kommer att göras av operatörsföretaget. Det bör framhållas att den föreslagna bestäm- melsen om skyldighet för operatörsföretaget att tillämpa  
 icke-diskri- 
  minerande villkor i sin verksamhet är tillämplig även på operatörs- företagets relation med konsumenterna. 
 Här bör vidare nämnas att i promemorian  
 Abonnentinflytande i  
  
 kabel-TV-nät 
  
 (Ds 2001:52) diskuteras frågan om ett stärkt abon- nentinflytande för kabelanslutna hushåll. Promemorian har hittills inte lett till lagstiftning. Utredningen anser det befogat att ifråga- sätta om inte konsumenternas ställning gentemot operatören bör stärkas när det gäller den paketering operatören gör av program- tjänster. Enligt utredningens mening bör dock frågan om ett ökat abonnentinflytande behandlas i ett sammanhang för samtliga platt- formar. Mot bakgrund härav ser vi inte anledning att nu överväga att införa regler om detta enbart för ett operatörsföretag i marknätet. Vid prövning av tillstånd till operatörsföretag kan dock beaktas på vilket sätt som en sökande tänker paketera utbudet, t.ex. om sökanden 
 156 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 åtager sig att erbjuda ett basutbud som konsumenterna helt eller delvis själva kan sätta samman. 
 Enligt nu gällande regler krävs det för sändning av  
 TV-verk- 
  samhet tillstånd dels enligt radio- och  
 TV-lagen, 
  dels enligt lagen om elektronisk kommunikation. Tillstånd enligt radio- och  
 TV-lagen 
  avser rätten att sända  
 TV-program 
  och meddelas i dag till program- företag. Tillstånd enligt lagen om elektronisk kommunikation avser rätten att använda viss radiosändare och meddelas nätoperatören. Enligt 3 kap. 10 § LEK får ett tillstånd att använda sändare för digital utsändning av program i ljudradio eller annat som anges i 1 kap. 1 § tredje stycket YGL förenas med rätt att använda radiosändaren för sändning av tjänster som inte utgör program enligt radio- och TV- lagen motsvarande högst tjugo procent av den digitala kapaciteten i frekvensutrymmet, förutsatt att villkor enligt 3 kap. 2 § 8 RTVL inte uppställts för motsvarande sändningstillstånd och det inte in- verkar menligt på konkurrensen. Det kan vara fråga om t.ex. sådana interaktiva tillämpningar som ligger utanför radio- och  
 TV-lagens 
  tillämpningsområde. I sådant fall berörs ett tillstånd till ett opera- törsföretag inte av dessa. Det bör dock anmärkas att utredningen i kommande betänkande har att överväga behovet av särskilda regler för interaktiva tjänster som ingår i digitala radio- och  
 TV-sändningar 
  (se Dir. 2003:30). 
 Vårt förslag till kommersiellt operatörskap i marknätet innebär att operatörsföretaget skall vara föremål för ett tillståndsförfarande enligt radio- och  
 TV-lagen 
  när det gäller rätten att bedriva sänd- ningsverksamhet på ett visst frekvensutrymme. Detta är en helt ny ordning jämfört med den som gäller i dag. Utredningen föreslår att det i lagen tas in en bestämmelse om att antalet tillstånd att bedriva verksamhet som operatörsföretag får begränsas om det är nödvändigt för att garantera en ändamålsenlig användning av sändningsutrym- met. 
 Radio- och  
 TV-lagen 
  saknar bestämmelser angående grunderna för regeringens prövning av tillstånd till programföretag. Av 3 kap. 2 § andra stycket YGL följer emellertid att det allmänna skall eftersträva att radiofrekvenserna tas i anspråk på ett sätt som leder till vidaste möjliga yttrandefrihet och informationsfrihet. Det anges i motiven till radio- och  
 TV-lagen 
  att de bedömningar som regeringen gör är av sådan natur att de knappast kan exakt beskrivas i lagtext, utan sådana som regeringen i politisk ordning ansvarar för inför riksdagen (se prop. 1995/96:160 s. 90). Prövningen är vidare nära 
 157 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 förbunden med frågan om vilka villkor som kan uppställas för ett tillstånd. 
 I utredningens uppdrag ingår att bedöma om tillståndsgivningen för marksänd  
 digital-TV 
  bör delegeras till en myndighet. Som vi närmare kommer att utveckla längre fram (avsnitt 6.3.3) anser vi att så skall ske beträffande tillstånden till operatörsföretag och andra programföretag än de allmänna public  
 service-företagen. 
  Vi föreslår att tillståndsgivningen delegeras till Radio- och  
 TV-verket. 
  Med en sådan ordning finns det enligt vår bedömning ett behov av att i lag närmare specificera de sakliga grunderna för hur sändningstillstånden skall fördelas jämfört med om regeringen är tillståndsmyndighet. 
 Våra överväganden beträffande grunderna för tillståndsgivning till programföretag – såväl de som kan ingå i operatörsföretagets utbud som de som skall sända enbart med egna sändningstillstånd – redovisas närmare längre fram liksom de villkor som vi anser att ett sändningstillstånd bör få förenas med. I det följande begränsar vi oss därför till utformningen av regleringen för hur ett operatörs- företag skall utses. Innan dess skall vi dock först särskilt belysa frågan om det finns behov av att ställa särskilda krav på operatörs- företagets ägarförhållanden. 
 Krav på ägarstruktur m.m. 
  
 Utredningens bedömning 
 : Det är inte lämpligt med en ägargemen- skap mellan å ena sidan ett operatörsföretag och å andra sidan ett programföretag, en nätoperatör eller en  
 SMS-operatör 
  på annan distributionsplattform. Vid tillståndsgivning bör vidare beaktas det allmänna mediepolitiska målet att stödja mångfald i ägande på massmediemarknaden. 
  
 TV-verksamhet 
  i det digitala marknätet förutsätter en samverkan mellan olika aktörer. Operatörsföretag, programföretag och nät- operatör har olika funktioner och roller i den distribution av pro- gram och andra tjänster som sker till  
 TV-konsumenterna. 
  
 Tendensen på massmediemarknaden är att ägar- och maktkon- centrationerna ökar. Riksdagen har som mål för mediepolitiken angett att politiken skall stödja yttrandefrihet, mångfald och mass- mediernas oberoende och tillgänglighet samt att den skall motverka skadliga inslag i massmedierna (prop. 2000/01:1, utg.omr. 17, bet. 2000/01:KrU1, rskr. 2000/01:59). I detta sammanhang är uppgiften 
 158 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 att stödja yttrandefriheten och mångfalden av särskilt intresse. Yttrandefriheten säkerställs genom grundlagarna. Uppgiften att värna mångfalden avser såväl utbud som ägande. En mångfald i ägandet gynnar opinionsbildningen, kunskapsspridningen och de- batten i samhället. 
 Det är utredningens mening att en prövning av en ansökan om tillstånd att bedriva verksamhet som operatörsföretag bör ske utifrån en helhetsbedömning där det bör läggas vikt vid bl.a. det medie- politiska målet att främja mångfald i ägandet på massmediemarkna- den. Ett urvalskriterium bör därför vara sökandens oberoende i förhållande till annan som bedriver verksamhet inom press, radio och TV. Sökandens koppling till andra aktörer på  
 TV-marknaden 
  kan ge upphov till speciella konkurrensproblem. Det är därvid främst förhållandet mellan operatörsföretaget och andra aktörer i det digi- tala marknätet som påkallar uppmärksamhet. Också ägargemenskap mellan ett operatörsföretag och konkurrerande operatörer på andra plattformar är emellertid av intresse. 
 På den svenska  
 TV-marknaden 
  finns det ett antal större aktö- rer/affärsintressen. En del av dessa har koncentrerat sig på ett produktionsled medan andra har intressen i flera led, s.k. vertikal integration. Sådan integration kan även uppstå mellan olika aktörer, som genom samarbetsavtal begränsar konkurrensen. 
 På uppdrag av regeringen har Konkurrensverket studerat konkur- rensen och samarbetet inom  
 TV-området. 
  I rapporten  
 Konkurrens och samarbete inom media 
 , från november 2003, konstaterar verket att med undantag av framförallt staten och Modern Times Group AB:s (MTG) sfär är vertikal integration inom  
 TV-verksamheten 
  generellt sett begränsad (s. 162). 
 I det digitala marknätet finns i dag en vertikal integration mellan den statligt ägda nätoperatören Teracom AB (Teracom) och den kommersielle operatören Boxer. Sålunda ägs Boxer till 70 procent av Teracom och till 30 procent av SMI Media Invest AB. Tidigare bedrevs verksamheten i Boxer i Ruiz två dotterbolag Boxer och Senda i Sverige AB (Senda). Under en fas när det digitala marknätet startades upp gick TV4 AB (TV4) in som delägare i Senda. Efter starka protester från andra aktörer sålde emellertid TV4 sina aktier i Senda. Därefter har det inte förekommit någon integration mellan den kommersielle operatören i det digitala marknätet och program- företag som sänder i marknätet. 
 Ser man på satellitsidan är en av de två stora kommersiella opera- törerna, Viasat AB (Viasat), som fungerar som marknadsbolag och 
 159 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 distribuerar abonnemang, vertikalt integrerad genom sitt moder- bolag MTG med programföretag som finns representerade i Viasats utbud. MTG har för övrigt även intressen i kabelplattformen genom att företaget ingår i samma intressesfär som telekommunikations- företaget Tele2 AB, som är ägare i Kabelvision AB. Den andra dominerande operatören på den svenska satellitmarknaden är Canal Digital Sverige AB (Canal Digital). Företagets moderbolag Telenor AS äger de satelliter som distribuerar en del av Canal Digitals programtjänster. Både Viasat och Canal Digital erbjuder hushållen ett brett utbud av programtjänster. Det finns dock vissa program- tjänster som respektive operatör av strategiska skäl är ensam om att erbjuda. Således ingår endast i Viasats utbud vissa programtjänster som produceras av företag som ingår i MTG:s egna sfär, t.ex. tjänsten TV3. På motsvarande sätt är Canal Digital ensam om att i satellitnätet sända programtjänster från Canal+ Television AB, som tidigare ingick i samma affärsintresse som Canal Digital. 
 Frågan om det finns behov av att ställa särskilda krav på opera- törsföretagets ägarförhållanden och vilka dessa krav i sådant fall skall vara bör bedömas utifrån hur en ägarstrukturell integration kan tänkas påverka konkurrensen och konsumenternas valfrihet. 
 Erfarenheterna från satellitområdet visar att ägargemenskap mellan en operatör och ett programföretag kan leda till begränsad valfrihet för konsumenterna. Även om detta kan mötas med bestämmelser om att ett operatörsföretag skall behandla programföretag på lika villkor är det svårt att genom sådan reglering helt undanröja de negativa verkningar som gemensamma ägarintressen kan föra med sig. Det finns alltid en beaktansvärd risk för att programtjänster inom den egna ägarsfären gynnas i fråga om paketering, prissätt- ning osv. Enligt utredningen finns det därför skäl att vara försiktig med att acceptera att operatörsföretaget och programföretagen är vertikalt integrerade genom samma aktör/affärsintresse. 
 Det är enligt vår bedömning inte heller lämpligt med en vertikal integration mellan operatörsföretaget och en nätoperatör. Ett skäl till det är att det vid en sådan integration är svårt att skapa garantier för en rättvis prissättning av nätkapaciteten. Priset för överföringen kommer ytterst att få betalas av programföretagen och hushållen. Vid starka gemensamma ägarintressen mellan operatören och nät- operatören kan man inte bortse från risken att koncernens vinst- intresse gynnas genom att priset hålls uppe på en hög nivå. Än tydligare blir risken för negativa verkningar av en sådan ägargemen- skap om, vilket vi återkommer till, man bör eftersträva konkurrens 
 160 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 på överföringssidan, på så sätt att operatörsföretaget fritt skall kunna välja nätoperatör. 
 Också en horisontell ägarintegration mellan ett operatörsföretag i det digitala marknätet och en  
 SMS-operatör 
  på en annan plattform förefaller olämplig, med hänsyn till den ställning som operatörs- företaget får i marknätet. Det skulle motverka en fri och oberoende konkurrens mellan plattformarna, vilket är av stor vikt för att stärka yttrandefriheten och mångfalden i utbudet till nytta för konsumen- terna och samhället i stort. 
 De oönskade konsekvenser som maktkoncentration för med sig motverkas i allmänhet genom den konkurrensrättsliga lagstiftningen. Emellertid råder det delade meningar om huruvida den generella konkurrensrättsliga regleringen, om bl.a. företagsförvärv samt förbud mot konkurrensbegränsande samarbete och missbruk av dominerande ställning, är tillämplig på det grundlagsskyddade massmedieområdet. Det saknas klarläggande rättspraxis på området. 
 Mediekoncentrationskommittén ger i sitt betänkande  
 Yttrande- friheten och konkurrensen  
 (SOU 1999:30) en beskrivning av motiv- uttalanden, olika uppfattningar och tidigare ställningstaganden i frågan (s. 203 ff). Kommittén uttalar att det inte kan uteslutas att konkurrenslagstiftningen saknar tillämplighet på tryckfrihetsförord- ningens och yttrandefrihetsgrundlagens områden men att frågan är svårbedömd och lämnar utrymme för olika tolkningar (a. bet. s. 216). Kommittén lade fram förslag på lagstiftningsåtgärder på området. Förslagen har ännu inte lett till några lagstiftningsåtgärder. 
 Konkurrensverket representerar uppfattningen att den konkur- rensrättsliga lagstiftningen är generellt tillämplig på medieområdet och har uttalat att grundlagarna inte utgör hinder mot en tillämp- ning av den konkurrensrättsliga lagstiftningen när en sådan tillämp- ning står i överensstämmelse med grundlagarnas syfte och ändamål och de rättigheter som tillförsäkras genom rättigheterna inte blir illusoriska (se bl.a. ovan nämnda rapport  
 Konkurrens och samarbete inom media  
 s. 204 ff.). 
 Enligt 3 kap. 2 § YGL får rätten att sända radioprogram på annat sätt än genom tråd regleras genom lag som innehåller föreskrifter om tillstånd och villkor att sända. Vid regleringen skall enligt 3 kap. 3 § YGL vad som föreskrivs om begränsningar av grundläggande fri- och rättigheter i 2 kap. 12 § andra – femte styckena och 13 § RF beaktas. Regleringen kan gälla dels urvalsförfarandet vid till- ståndsprövningen, dels villkor för sändningsrätten. Med stöd av detta föreskrivs i 3 kap. 4 § RTVL att villkor för sändningstillstånd 
 161 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 får innebära att ägarförhållandena och inflytandet i ett företag som erhåller tillstånd inte får förändras mer än i begränsad omfattning. Oberoende av om det, när frågan ställs på sin spets, konstateras att den generella konkurrensrättsliga regleringen är eller inte är tillämp- lig på medieområdet, finns det enligt utredningen ett klart behov av motsvarande reglering av operatörsföretagets ägarstruktur. Vi åter- kommer till detta längre fram. 
 Hur operatörsföretaget skall utses m.m. 
  
 Vårt förslag 
 : Regeringen skall besluta om vilka områden och vilket sändningsutrymme som skall upplåtas för digitala  
 TV-sändningar 
  och hur detta utrymme skall fördelas mellan  
 fri-TV- 
  och  
 betal-TV. 
  
 Den som kan antas sakna finansiella och tekniska förutsättningar att bedriva verksamheten varaktigt och med god kapacitet och kvalitet skall inte kunna komma i fråga för ett tillstånd att bedriva verksamhet som operatörsföretag. Tillstånd skall inte heller med- delas den som genom ägande eller på annat sätt ensam eller tillsam- mans med annan som bedriver verksamhet rörande produktion eller distribution av  
 TV-program 
  kan utöva ett bestämmande inflytande över annan som bedriver sådan verksamhet, eller som på motsvarande sätt står under inflytande av annan som bedriver sådan verksamhet. 
 Bedömningsgrunderna för hur ett operatörsföretag utses skall anges i radio- och  
 TV-lagen. 
  Störst betydelse skall fästas vid sakliga grunder såsom vilka programtjänster sökanden har för avsikt att distribuera till  
 TV-konsumenterna, 
  vilken täckningsgraden skall vara, den tekniska kapacitet och kvalitet med vilken sökanden avser att bedriva verksamheten och sökandens oberoende i förhållande till andra aktörer på medieområdet. 
 Ett anbudsförfarande föreslås ingå som ett led i tillståndpröv- ningen. Det pris en sökande är villig att betala för tillståndet skall ges utslagsgivande betydelse vid valet mellan sökande som är likvärdiga utifrån sakliga grunder. Den som erhåller tillståndet skall erlägga betalning för tillståndet i enlighet med det bud som denne lämnat. 
 Radio- och  
 TV-verket 
  skall få ta ut en handläggningsavgift av den som ansöker om tillstånd att bedriva verksamhet som operatörs- företag. 
 162 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Då frekvensutrymmet är en begränsad resurs och frågan om vilka områden och vilket sändningsutrymme som bör upplåtas för digitala  
 TV-sändningar 
  innebär övergripande massmediepolitiska bedöm- ningar anser vi att regeringen bör besluta om detta och hur ut- rymmet skall fördelas mellan  
 fri-TV 
  och  
 betal-TV. 
  Vi föreslår att en bestämmelse om detta införs i radio- och  
 TV-lagen. 
  Som fram- hållits ovan är det viktigt att fördelningen av sändningsutrymme mellan  
 fri-TV 
  och  
 betal-TV 
  bestäms med hänsyn till de kommersiella förutsättningarna att bedriva verksamhet som operatör i marknätet. 
 Prövningen av om och till vem ett tillstånd att bedriva verksam- het som operatörsföretag skall meddelas rör ytterst intresset att säkra att det begränsade frekvensutrymmet i marknätet används på ett sätt som leder till största möjliga yttrandefrihet, informations- frihet och mångfald. Ett anbudsförfarande där det pris sökanden är villig att betala för tillståndet ges avgörande betydelse för tillstånds- prövningen är mot den bakgrunden inte lämpligt. I stället bör det vid tillståndsprövningen fästas störst vikt vid sakliga grunder, såsom vilka programtjänster sökanden har för avsikt att distribuera till  
 TV-konsumenterna, 
  sändningarnas tillgänglighet för funktions- hindrade, vilken täckningsgraden skall vara, den tekniska kapacitet och kvalitet med vilken sökanden avser att bedriva verksamheten och sökandens oberoende i förhållande till andra aktörer på medie- området. Vi återkommer till detta i författningskommentaren. 
 Enligt utredningens mening bör en sökande som inte uppfyller vissa grundläggande krav på ett operatörsföretag inte kunna komma i fråga för ett tillstånd. Tillstånd bör sålunda inte få meddelas den som kan antas sakna finansiella och tekniska förutsättningar att bedriva verksamheten varaktigt och med god kapacitet och kvalitet. Inte heller bör tillstånd få meddelas den som genom ägande eller på annat sätt ensam eller tillsammans med annan som bedriver verk- samhet rörande produktion eller distribution av  
 TV-program 
  kan utöva ett bestämmande inflytande över annan som bedriver sådan verksamhet, eller som på motsvarande sätt står under inflytande av annan som bedriver sådan verksamhet. 
 Även om det sålunda är andra faktorer än det pris som sökanden kan vara villig att betala för ett tillstånd som skall tillmätas störst betydelse vid valet av operatörsföretag finns det enligt utredningen skäl att diskutera frågan om ett anbudsförfarande ändå bör ingå som ett led i bedömningen. Att operatörsföretaget får en ensamrätt att inom ett visst utrymme distribuera  
 betal-TV 
  i det digitala marknätet talar för att tillståndsprövningen tillåts att innefatta ett 
 163 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 anbudsförfarande. Ensamrätten får antas ge goda intäktsmöjlig- heter och kan därför sägas ha ett ekonomiskt värde. Det framstår som rimligt att en del av detta värde återförs till staten. Ett anbuds- förfarande ger en marknadsmässig information om hur ensamrätten värderas. 
 Mot ett anbudsförfarande talar att någon motsvarande kostnad inte finns på kabel- och satellitområdena. En sådan kostnad för en operatör i marknätet skulle således kunna försätta denne i ett kon- kurrensmässigt sämre läge. Marknätet har genom det begränsade frekvensutrymmet och högre distributionskostnader redan en sär- ställning i förhållande till andra plattformar. Å andra sidan bör sökanden genom noggranna affärsmässiga överväganden kunna undvika att priset sätts högre än vad verksamheten kan bära för att upprätthålla konkurrenskraft i förhållande till andra distributions- plattformar. 
 Enligt utredningen är skälen för att tillåta ett inslag av anbudsför- farande i tillståndsprövningen starkare än motargumenten. Vi före- slår att det skall ske i den ordningen att det pris som en sökande är villig att betala för tillståndet skall ges utslagsgivande betydelse vid valet mellan två eller flera i övrigt likvärdiga sökande. Den utifrån sakliga grunder gjorda bedömningen skall alltså i första hand styra valet. Därigenom sker bedömningen av hur målet om största möjliga yttrandefrihet, informationsfrihet och mångfald skall uppfyllas. Endast om flera sökande bedöms som likvärdiga i dessa hänseenden skall det pris som en sökande förklarat sig villig att betala för tillståndet vara utslagsgivande. 
 Ett anbudsförfarande kan ske på olika sätt. Enligt utredningens mening bör sluten budgivning tillämpas och budet lämnas i sam- band med att tillståndsansökan lämnas in. Sökanden skall erlägga betalning för tillståndet i enlighet med det bud som lämnats, obe- roende av vad andra sökande bjudit och utan hänsyn till om priset tillmätts någon verkan vid tillståndsprövningen. Det skall vara fråga om ett engångsbelopp. Tillståndsmyndigheten bör ges rätt att meddela föreskrifter om betalningsvillkor, säkerhet och dylikt. De medel som flyter in genom anbudsförfarandet skall tillfalla staten, jfr. lagen (1996:1059) om statsbudgeten. Administrativa kostnader i samband med att ett operatörsföretag utses bör kunna tas ut genom en handläggningsavgift. 
 Behörighetskrav för ett operatörsföretag samt bedömningsgrun- derna för hur ett operatörsföretag utses bör anges i nya bestäm- melser i radio- och  
 TV-lagen. 
  Vidare föreslår vi att en bestämmelse 
 164 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 om betalning för operatörstillståndet förs in i lagen liksom en bestämmelse om att Radio- och  
 TV-verket 
  har rätt att ta ut en handläggningsavgift vid ansökningsförfarandet. 
 Tillståndets innebörd, villkor m.m. 
  
 Vårt förslag 
 : Operatörsföretaget skall ha rätt att inom ett angivet sändningsutrymme låta programföretag sända så många samtidiga programtjänster som överföringskapaciteten medger. Det skall vila på operatörsföretaget att självständigt sätta samman utbudet av TV- program och andra tjänster. Operatörsföretaget skall dock endast få upplåta sändningsutrymme till  
 TV-program 
  som erhållit tillstånd att sända  
 betal-TV. 
  
 Ett operatörsföretags tillstånd skall kunna förenas med särskilda villkor. Villkoren får avse täckningsgrad, sändningstid, samtidig sänd- ning av visst minsta antal program, sändningarnas tillgänglighet för funktionshindrade, sändningsteknik, samverkan i tekniska frågor med andra tillståndshavare samt att operatörens utbud av  
 TV-pro- 
  gram skall ha viss sammansättning. Likaså skall villkor som avser ägarförhållandena och inflytandet i operatörsföretaget samt dess ägande och inflytande i andra aktörer på  
 TV-marknaden 
  kunna meddelas operatörsföretaget. 
 Av 3 kap. 2 § YGL följer att rätten att sända bl.a.  
 TV-program 
  på annat sätt än genom tråd får regleras genom lag som innehåller föreskrifter om tillstånd och villkor för att sända. Radio- och TV- lagen innehåller sådana föreskrifter. Vissa bestämmelser gäller för innehållet i alla slags  
 TV-sändningar 
  oavsett distributionssätt medan andra regler gäller endast för sändningar med visst distributionssätt 
 Sändningar som regeringen meddelar tillstånd till kan förenas med villkor enligt 3 kap.  
 1–4 
  §§ RTVL. Uppräkningen är uttömmande. Att meddela villkor för sändningsrätten utöver vad som anges i dessa bestämmelser kan ses som en otillåten yttrandefrihetsinskränkning. Villkoren avser särskilda skyldigheter avseende bl.a. sändningarnas innehåll, sändningarnas omfattning, infrastruktur, sändningsteknik och ägarförhållanden. Beslut om sändningstillstånd får enligt 3 kap. 8 § RTVL endast innehålla villkor som den sökande godtagit. Följs inte villkoren kan sändningstillståndet ytterst återkallas. 
 Varken i 3 kap. YGL eller i radio- och  
 TV-lagen 
  anges uttryck- ligen vem som är mottagare av ett sändningstillstånd eller vem som 
 165 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 avses när det i författningstexten används begrepp som den som sänder eller liknande. 
 Frågan vem som skall anses vara den som sänder ställs på sin spets när det skall avgöras vem som är ansvarig för sändningarna. 
 En grundläggande princip i tryckfrihetsförordningen och yttrande- frihetsgrundlagen är den om ensamansvar. Ansvar enligt yttrande- frihetsgrundlagen för att bedriva television bärs i stort sett alltid av en utgivare. Enligt 4 kap. 1 § andra stycket YGL skall en utgivare utses av den som bedriver sändningsverksamheten. Enligt motiven till bestämmelsen avses med den som bedriver sändningsverksam- heten den som ligger bakom programmet (se prop. 1990/91:64 s. 122). Beträffande  
 TV-sändningar 
  är det följaktligen programföre- taget som ytterst bär det yttrandefrihetsrättsliga ansvaret såsom ansvarig för att utgivare utses. 
 I sammanhanget bör nämnas att till programföretagens sänd- ningsverksamhet är även knuten en grundlagsfäst rätt till redaktio- nellt oberoende. I 3 kap. 4 § YGL anges att det är den som sänder radioprogram som självständigt avgör vad som skall förekomma i programmen. Den redaktionella självständigheten tillkommer således den som är ansvarig för att utgivare utses och avser inte den som medverkar enbart genom att ställa sändningskapacitet till förfogande (se a. prop. s. 117). Rätten enligt bestämmelsen är inte knuten till att det har meddelats sändningstillstånd för verksamheten. 
 Vem som bär ansvaret enligt radio- och  
 TV-lagen 
  för sändningar anges inte uttryckligen i lagen. Enligt den princip som allmänt anses gälla vilar ansvaret på den tillståndspliktige, när det krävs tillstånd att sända program, och beträffande icke tillståndspliktig verksam- het, på den som faktiskt bedriver verksamheten (se bl.a. prop. 1995/96:160 s. 155 och SOU 1994:105 s. 253). Även enligt denna lag får således enligt nuvarande ordning med begreppet den som sänder förstås ett programföretag. Denna ordning har vi också valt i författningsförslagen i vårt tidigare betänkande  
 Reklamtid i TV  
 SOU 2003:62 (jfr. prop. 2003/04:66). Det är även programföre- tagen som är föremål för tillsynsverksamheten. Ett undantag från detta är de åtgärder som en satellitentreprenör kan bli föremål för med stöd av 10 kap. 12 § RTVL när det sändande programföretaget inte är etablerat i Sverige. 
 Sammanfattningsvis kan sägas att enligt nuvarande ordning är det programföretaget som vid tillämpningen av yttrandefrihets- grundlagen och radio- och  
 TV-lagen 
  normalt anses vara den som sänder. I  
 TV-direktivet 
  används också genomgående begreppet 
 166 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 programföretag som benämning på den fysiska eller juridiska person som sänder TV (se bl.a. artikel 2). Enligt direktivets artikel 1 definieras programföretag som den fysiska eller juridiska person som har det redaktionella ansvaret för sammansättningen av TV- program och som sänder ut eller låter sända ut dem genom tredje part. 
 Att vid fördelning av sändningsfrekvenser tilldela ett operatörs- företag ett visst sändningsutrymme är närmast att se som en ny typ av tillstånd för sändningsverksamhet. Operatören bedriver verksam- het på annat sätt än genom att själv sända  
 TV-program. 
  Verksam- heten innefattar upplåtelse av sändningsutrymme till programbolag samt tillhandahållande av  
 TV-program 
  och andra tjänster till all- mänheten mot betalning. Införandet av denna form av tillstånd för sändningsverksamhet låter sig enligt vår bedömning göras inom ramen för såväl yttrandefrihetsgrundlagen som  
 TV-direktivet 
  och  
 EG-rätten 
  i övrigt. Med begreppet den som sänder skall i radio- och  
 TV-rättslig 
  mening alltjämt avses ett programföretag. Detsamma gäller lokutionen den som bedriver sändningsverksamhet i 1 kap. 2 § RTVL. Som utredningen konstaterar i samband med diskussio- nen angående  
 EG-rättsliga 
  aspekter på vårt förslag till operatörs- modell (avsnitt 6.2.4) kommer operatörsföretaget att vara skyldigt att följa svensk lagstiftning oavsett om företaget är etablerat i Sverige eller i något annat land. 
 Med hänsyn till det ansvar operatören ges att förfoga över en betydande del av ett begränsat frekvensutrymme i marknätet är det enligt vår mening befogat att ställa speciella krav på operatören och dennes verksamhet. Vi föreslår därför att ett tillstånd till ett opera- törsföretag skall kunna förenas med särskilda villkor. 
 Även om operatörsföretaget sätter samman programutbudet är dennes förhållande till innehållet i utbudet snarare av administrativ och teknisk karaktär än redaktionell. Operatören kommer att vara den som i administrativa och tekniska hänseenden bedriver verk- samhet avseende  
 betal-TV. 
  Det kommer alltjämt att vara det enskilda programföretaget som ligger bakom produktionen av  
 TV-program- 
  men och därmed vara skyddad av rätten till redaktionellt oberoende. Programföretaget kommer också att ha det yttrandefrihetsrättsliga ansvaret för att utgivare utses. Mot denna bakgrund kan operatören inte anses vara den som i förhållande till innehållet i sändningarna – i yttrandefrihetsgrundlagens och radio- och  
 TV-lagens 
  mening – bedriver  
 TV-verksamhet. 
  Operatören varken kan eller bör ha något 
 167 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 redaktionellt inflytande över innehållet i en sändning inom det sändningsutrymme som operatören förfogar över. 
 Till följd av detta bör operatören i princip inte heller kunna hållas ansvarig för innehållet. I stället bör ansvaret för innehållet även fortsättningsvis bäras av programföretagen. Förutsatt att deras sändningsverksamhet faller under svensk jurisdiktion har de att följa radio- och  
 TV-lagens 
  generella bestämmelser. Detta utesluter emellertid inte att sanktioner kan aktualiseras även mot ett opera- törsföretag, om de program som sänds strider mot operatörens tillståndsvillkor. Vi återkommer till detta i avsnitt 6.5. 
 Det framstår som oförenligt med nu nämnda princip för ansvars- fördelningen mellan operatör och programföretag att förena ett tillstånd till ett operatörsföretag med särskilda villkor om sänd- ningarnas innehåll. Bestämmelserna i 3 kap. 1 och 3 §§ samt vissa punkter i 3 kap. 2 § RTVL som rör själva innehållet i sändningarna skall därför inte vara tillämpliga på ett operatörsföretag. 
 Däremot bör, som vi redogjort för tidigare, det vid tillstånds- förfarandet angående utseende av operatörsföretag läggas stor vikt vid det utbud som operatören förklarar sig vilja distribuera. Valet av operatör skall ske utifrån en värdering av bl.a. det tilltänkta utbudet samt sökandens tekniska och finansiella möjligheter att klara distributionen. Ett meddelat sändningstillstånd innebär en rätt att använda ett visst sändningsutrymme för att distribuera utbudet. Det framstår därvid som angeläget, för att säkerställa ett effektivt och ändamålsenligt utnyttjande av sändningsutrymmet, att till- ståndet förenas med en motsvarande skyldighet för operatörsföre- taget att distribuera ett utbud, som motsvarar vad denne angett under ansökningsförfarandet. Villkoret kan anges som en skyldighet att distribuera programtjänster som – på i villkoren närmare angett sätt – skall vara rikstäckande, regionala eller lokala och som kan tilltala olika åldersgrupper, intressen och smakriktningar. 
 Då olika programtjänster kräver olika mycket utrymme och den tekniska utvecklingen av sammanföring av programsignalerna kan påverka det antal programtjänster som kan sändas samtidigt i en frekvenskanal är det förenat med stora svårigheter att i ett tillstånd till ett operatörsföretag försöka precisera det exakta antal program- tjänster som denne får distribuera. Tillståndet till ett operatörs- företag bör därför inte vara utformat på så sätt att det avser vissa specificerade programtjänster. Det bör i stället utformas som en rätt att inom ett angivet frekvensutrymme sända så många samtidiga programtjänster som överföringskapaciteten medger. En bestämmelse 
 168 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 om vilken rätt tillståndet ger operatören att bedriva verksamhet bör införas i radio- och  
 TV-lagen. 
  
 Syftet med den av oss föreslagna tillståndsmodellen är att opera- törsföretaget med de förbehåll som nyss nämnts skall ges frihet att självständigt sätta samman utbudet av programtjänster. Som utred- ningen närmare utvecklar i avsnitt 6.3.2.2 anser vi dock att de programföretag som vill sända  
 betal-TV 
  skall vara föremål för ett särskilt tillståndsförfarande. Mot bakgrund härav bör det uppställas ett krav på att operatörsföretaget endast får upplåta sändningsut- rymme åt  
 betal-TV-program 
  som erhållit tillstånd. En bestämmelse om detta bör tas in i lagen. 
 I likhet med nu gällande regler för programföretagen bör ett tillstånd till ett operatörsföretag vidare kunna förenas med villkor avseende täckningsgrad, sändningstid, samtidig sändning av visst minsta antal program, sändningarnas tillgänglighet för funktions- hindrade, sändningsteknik och samverkan i tekniska frågor med andra tillståndshavare. 
 I samband med våra överväganden kring ägarstruktur och relatio- nen mellan operatörsföretaget och andra aktörer på  
 TV-marknaden 
  konstaterade vi att prövningen av en ansökan om tillstånd att bedriva verksamhet som operatörsföretag bör innefatta en bedömning av sökandens koppling till andra aktörer på mediemarknaden. För att säkerställa att ägarförhållandena och inflytandet i ett företag som tilldelas ett operatörstillstånd inte förändras mer än i begränsad omfattning under tillståndstiden bör ett villkor om detta kunna meddelas operatören. Likaså bör det införas möjlighet att meddela operatören villkor som begränsar dennes ägande och inflytande i andra aktörer på  
 TV-marknaden, 
  som leder till att en vertikal inte- gration etableras. Med hänsyn till den grundlagsskyddade rättig- heten att sända  
 TV-program 
  genom tråd (3 kap. 1 § första stycket YGL) får begränsningen dock inte avse operatörsföretagets ägande och inflytande i aktörer som bedriver sådan verksamhet. Det bör här framhållas att utredningen finner skäl att ifrågasätta det berätti- gade i att inte kunna begränsa operatörsföretagets ägande och inflytande i aktörer som bedriver trådsändningar. Utredningen ser sålunda ett behov av att det i annat sammanhang övervägs en ändring av yttrandefrihetsgrundlagens bestämmelse om etableringsfrihet för trådsändningar i nu berört hänseende. 
 Ägar- och maktkoncentration kommer således att beaktas dels vid valet av operatörsföretag, dels när villkor för tillståndet med- delas, dels under löpande tillståndsperiod vid tillsynen av villkoren. 
 169 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 De överväganden som görs i dessa sammanhang kring när det föreligger en olämplig koppling mellan olika aktörer kan vara svåra att göra och det finns en skiljelinje mellan överväganden i urvals- förfarandet och överväganden kring tillståndsvillkor. 
 Prövningen som sker i urvalsförfarandet bör präglas av ett vidare mediepolitiskt perspektiv än prövningen kring tillståndsvillkor. I det senare hänseendet skall bedömningsgrunderna begränsas till att avse  
 TV-marknaden 
  och aktörerna på denna. Syftet med prövning- en är att säkra att det mellan ett operatörsföretag och andra aktörer inte uppstår en sådan koppling att det finns en risk för att opera- tören särbehandlar programföretag eller nätoperatör på osakliga grunder. Det är inte aktieägandet i sig som är förbjudet utan ett sådant på ägande grundat inflytande som kan bedömas leda till skadliga effekter i operatörsföretagets verksamhet. Ett sådant infly- tande kan – beroende på ägarförhållanden i övrigt – finnas redan vid ett mindre aktieinnehav. Inflytandet kan också utövas gemensamt med andra ägare. Utredningen ser det därför inte som lämpligt att ange procentuella nivåer för vilket ägande som är otillåtet. Ett vill- kor gällande ägarstruktur kan i stället ges en allmän formulering utifrån målet att förhindra en ägar- och maktkoncentration med risk för oönskade effekter på operatörsföretagets verksamhet till skada för programföretag, nätoperatör eller konsumenter. Gransk- ningsnämnden och Radio- och  
 TV-verket 
  har att inom ramen för sin respektive verksamhet bedöma när det föreligger en ägarföränd- ring som medför en sådan risk. Ytterst ankommer det på domstol att göra bedömningen vid överprövning av beslut av verket om ingripande på grund av överträdelse av villkor. 
 Tidigare har vi berört relationen mellan operatörsföretaget och  
 TV-konsumenterna. 
  Vår uppfattning är att det för närvarande inte är påkallat att föreslå någon särskild reglering i radio- och  
 TV-lagen 
  beträffande avtalsrelationen mellan operatörsföretaget och TV- konsumenterna. Däremot kan det bli aktuellt att i ett tillstånd föra in villkor rörande t.ex. prissättning och paketering, speciellt om operatörsföretaget gjort åtaganden i dessa hänseenden under ansök- ningsförfarandet. 
 En del av de tillståndsvillkor som vi föreslår att ett tillstånd till ett operatörsföretag skall kunna förenas med har en motsvarighet i dagens lagstiftning medan andra är nya till sin innebörd. Vissa villkorstyper kommer att vara gemensamma för operatörsföretag och programföretag, andra att vara specifika för operatörsföretag. Lagtekniskt bör enligt utredningens mening den lösningen väljas 
 170 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 att bestämmelserna i radio- och  
 TV-lagen 
  rörande tillståndsvillkor för programföretag och operatörsföretag åtskiljs från varandra. Sålunda bör det i en ny paragraf anges villkor som ett operatörs- tillstånd får förenas med. Därigenom tydliggörs programföretagens och operatörsföretagets olika ansvars- och verksamhetsområden. I sammanhanget bör nämnas att utredningen i senare sammanhang kommer att överväga behovet av en allmän översyn av radio- och  
 TV-lagen, 
  med avseende på bl.a. terminologi och systematik. 
 Särskilt om tillståndstidens längd 
  
 Vårt förslag 
 : Tillståndstidens längd för operatörsföretaget skall vara sex år. Giltighetstiden för tillståndsvillkor får vara kortare än till- ståndstiden. 
 Enligt nuvarande bestämmelser i radio- och  
 TV-lagen 
  meddelas tillstånd att sända radio och  
 TV-program 
  för viss tid. Någon exakt tillståndstid anges inte i lagen (3 kap. 7 § första stycket RTVL). 
 Motsvarande bestämmelser om tillståndstidens längd gällde enligt den tidigare radiolagen (1966:755). I Radiolagsutredningens betän- kande  
 Ny lagstiftning om radio och  
 TV (SOU 1994:105) föreslogs att en tillståndstid om sex år med rätt till förlängning på visst sätt skulle framgå av lag. Skälet härför angavs av utredningen vara att tillståndstidens längd är en bestämmelse av yttrandefrihetsbegrän- sande natur och därför bör anges i lag (s. 263). Regeringen förkla- rade att den delade uppfattningen och i princip anslöt sig till utred- ningens förslag, men fann mot bakgrund av praktiska synpunkter att det inte var lämpligt att binda upp tillståndstiden enligt radio- och  
 TV-lagen 
  till en viss angiven längd (prop. 1995/96:160 s. 87). De praktiska synpunkter som lyftes fram var bl.a. att det kunde behövas tas en rad politiska beslut under de närmaste åren p.g.a. den tekniska utvecklingen och andra strukturförändringar på radio- och  
 TV-området. 
  Vidare angavs som motiv en eventuellt skiftande utvecklingstakt mellan olika medier liksom mellan nya respektive gamla medieformer. 
 Utredningen har att ta ställning till tillståndstidens längd för dels operatörsföretag, dels programföretag som sänder TV i det digitala marknätet. Utanför utredningsuppdraget faller frågan om radio- sändningar. 
 171 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 Med hänsyn till det uppbyggnadsskede som marknätet befunnit sig i samt i avvaktan på nya regler på området har de tillstånd som hittills meddelats programföretag för digitala  
 TV-sändningar 
  gällt under förhållandevis korta perioder. Tillstånden har gällt perioder om ett till fyra år. 
  
 Digital-TV-kommittén 
  har föreslagit att tillståndstiden för de digitala sändningstillstånden i marknätet skall vara tio år (SOU 2001:90 s. 169 f.). Huruvida detta skall framgå direkt av lagen eller tillämpas inom ramen för den nuvarande bestämmelsen framgår inte av kommitténs betänkande. Inte heller har kommittén gjort någon skillnad mellan tillståndstiden för programföretag och en fristående operatör. 
 Utredningen konstaterar att de skäl som var avgörande för rege- ringens bedömning i fråga om reglering av tillståndstiden när radio- och  
 TV-lagen 
  infördes inte gör sig lika starkt gällande längre. De då förutsedda teknikförändringarna har blivit en realitet. Ett digitalt marknät har byggts upp och sändningarna har pågått under ett antal år. Regeringen lägger i mars 2004 fram ett förslag inför riksdagen om marknätets utbyggnadsgrad. Framtida politiska ställningstagan- den kring en ytterligare utbyggnad liksom en utvecklad teknik för multiplexering kan dock medföra nya förändringar på området. Vidare fortgår konvergensen inom området för elektronisk kom- munikation. 
 Utgångspunkten för utredningens bedömning är att en bestäm- melse om tillståndstidens längd är av yttrandefrihetsbegränsande natur och att tillståndstiden därför av rättssäkerhetsskäl bör anges direkt i lagen, om det inte finns starka skäl mot en sådan reglering. Även med beaktande av möjliga framtida förändringar inom om- rådet för television ser utredningen inte att det föreligger några sådana starka skäl mot att tillståndstiden nu regleras i lag. Tvärtom framstår det som angeläget att en sådan reglering sker. Utredning- ens uppfattning är således att bestämmelser om tillståndstid och eventuella möjligheter till förlängning bör framgå direkt av radio- och  
 TV-lagen. 
  
 Flera remissinstanser tillstyrkte  
 Digital-TV-kommitténs 
  förslag om tioåriga tillstånd. Teracom, Boxer och Senda angav särskilt att tillståndet för ett operatörsföretag bör gälla under tio års tid. Till frågan om tillståndstidens längd för programföretagen återkommer vi i avsnitt 6.3.2.4. Beträffande tillståndstidens längd för ett opera- törsföretag gör utredningen följande överväganden. 
 172 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Det kommer att vara förenat med betydande investeringar att bedriva verksamhet som operatörsföretag. För att operatören skall få in nödvändigt kapital i verksamheten och kunna generera av- kastning framstår det som önskvärt att tillståndstidens längd är lång. En förhållandevis lång tillståndsperiod leder också rent allmänt till stabila förhållanden på marknaden. Sålunda kan operatören då göra en långsiktig planering av verksamheten och vet konsumen- terna för en längre period vilket typ av utbud som de kan förvänta sig och vem som är distributör av detta. Även mot bakgrund av att en tillståndsprocess är tids- och arbetskrävande för samtliga in- blandade parter bör kortare tillståndsperioder undvikas. 
 Mot mycket långa tillståndstider talar dock att det från statens sida finns ett intresse av att en omprövning sker med regelbundna intervall för att utröna vem som är mest lämplig som tillstånds- havare. En tillståndshavare som missköter sig men misskötsam- heten inte är av den dignitet att återkallelse kan komma i fråga, riskerar då att inte få sitt tillstånd förlängt. 
 Vid en inte allt för lång tillståndstid finns det vidare bättre möj- lighet att anpassa operatörens verksamhet till den utveckling som sker på området. Som exempel på det kan nämnas att det genom utbyggnad av nätet eller annars finns möjlighet att fördela frekvens- utrymme till ytterligare ett operatörsföretag, vilket kan motivera omflyttningar av programföretags sändningar mellan olika frekvens- kanaler. 
 Enligt utredningens bedömning leder det anförda till att till- ståndstidens längd för operatörsföretaget bör bestämmas till sex år. Med den längden på tillståndet anser utredningen att det är påkallat att det införs en bestämmelse om att tillståndsvillkoren skall kunna meddelas för kortare tid. Någon automatisk rätt till förlängning av tillståndet under vissa förutsättningar bör enligt vår mening inte finnas. I stället bör tillståndet förutsättningslöst omprövas inför en ny tillståndsperiod. 
 Byte av operatörsföretag 
  
 Vårt förslag 
 : Ett operatörsföretag vars verksamhet upphör skall utan dröjsmål föra över registerdata om abonnenter och programkort till den nye tillståndshavaren. Äger den tidigare tillståndshavaren de programkort som abonnenterna innehar skall även på begäran äganderätten till korten föras över. Det operatörsföretag som för 
 173 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 över rättigheterna har rätt till skälig ersättning från den nye opera- tören. 
 Ett operatörsföretag skall tillhandahålla Radio- och  
 TV-verket 
  en säkerhetskopia av registerdata om abonnenter och programkort. Verket får utfärda närmare föreskrifter om tillhandahållandet av en sådan säkerhetskopia. 
 Radio- och  
 TV-verket 
  skall ha rätt att meddela någon ett tillfälligt tillstånd att bedriva verksamhet som operatörsföretag i avvaktan på att en ny operatör utsetts enligt det normala urvalsförfarandet. 
 Ett byte av operatörsföretag kan komma att aktualiseras vid tillstånds- periodens slut. Detsamma kan bli fallet om tillståndet återkallas eller operatören av någon annan anledning upphör med verksamheten. 
 En väsentlig bas för operatörsföretagets verksamhet är de register- data om abonnenter och kort som operatören låtit upprätta. För att ett byte skall kunna genomföras på ett, inte minst för konsumen- terna, så friktionsfritt sätt som möjligt framstår det som angeläget att en ny operatör får tillgång till den förre operatörens register över dessa uppgifter samt möjlighet att använda de programkort som abonnenterna innehar. Den nye operatören sätts givetvis inte i den förre operatörens ställe i den avtalsrelation denne haft med konsumenterna, utan får bygga upp en egen kundrelation. Genom att i rimlig tid inför ett operatörsbyte få kunskap om vilka som haft abonnemang kan övergången dock underlättas genom att de konsu- menter som haft ett abonnemang kan erbjudas att övergå till ett nytt. Härigenom bör luckor i distributionen kunna undvikas i största möjliga mån. Huruvida en operatör sedan väljer att använda samma system för villkorad tillgång som den tidigare operatören och de kort som abonnenter redan har tillgång till är en annan fråga, som ytterst kan antas vara beroende av kommersiella överväganden. 
 Att införa en bestämmelse om en skyldighet att överföra ett register har upphovsrättsliga implikationer. En databas innehållande ett sådant register eller sammanställningen av uppgifterna i den kan ha ett upphovsrättsligt skydd. 
 För att en databas skall kunna få upphovsrättsligt skydd krävs enligt 1 § lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konst- närliga verk (URL) att databasen, i likhet med andra verk som skyddas enligt lagen, har viss verkshöjd. I motiven till lagen anges att verkshöjd förutsätter viss självständighet respektive originalitet (prop. 1996/97:111 s. 17). I vilken utsträckning ett verk kan anses vara så självständigt och originellt som krävs för skydd enligt lagen 
 174 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 varierar beroende på verkets karaktär. Utanför skyddet faller mera mekaniskt eller rutinmässigt gjorda sammanställningar. I praxis, se bl.a. NJA 1995 s. 256, har behandlats i vilka fall en databas kan anses vara strukturerad på ett sätt som innebär att den uppnår verkshöjd. Av avgörandet framgår att kravet inte ställs särskilt högt. 
 I 49 § URL stadgas att en katalog eller liknande arbete i vilket ett stort antal uppgifter sammanställts inte får eftergöras utan fram- ställarens samtycke. Bestämmelsen ger upphovsrättsligt skydd utan krav på att sammanställningen uppnår verkshöjd. Det är inte upp- gifterna i en sammanställning, t.ex. information om abonnenter, utan sammanställningen som sådan som skyddas. 
 Huruvida en databas som operatörsföretaget upprättar för att hantera abonnemang och kort kommer att uppnå verkshöjd och därmed upphovsrättsligt skydd enligt 1 § URL är inte givet. Som ovan angetts förutsätter ett sådant skydd att databasen kan uppvisa ett visst mått av självständighet och originalitet. Klart är däremot att i vart fall operatörens sammanställning av abonnemang och kort får antas omfattas av det s.k. katalogskyddet i 49 § URL. Vid dessa förhållanden måste det diskuteras hur en bestämmelse om skyldig- het att överföra ett register över abonnemang till en ny operatör förhåller sig till de grundlagsfästa reglerna om skydd för egendom som finns i 2 kap. 18 § RF. 
 I 2 kap. 18 § första stycket RF stadgas att varje medborgares egendom är tryggad genom att ingen kan tvingas avstå sin egendom till det allmänna eller till någon enskild genom expropriation eller något annat sådant förfogande eller tåla att det allmänna inskränker användningen av mark eller byggnad utom när det krävs för att till- godose angelägna allmänna intressen. Bestämmelsen är inte begränsad till att avse någon viss typ av egendom (se bl.a. Bauer/Hughes, Sveriges grundlagar, 12:e upplaga, Lund, Liber, 2002, s. 85). Sålunda omfattas även immaterialrättsliga rättigheter av be- stämmelsen. Det skydd som följer av bestämmelsen gäller för såväl fysiska som juridiska personer (se prop. 1993/94:117 s. 48). Genom regleringen i 2 kap. 22 § första stycket nionde punkten RF likställs utlänning med svensk medborgare. 
 Vad som kan anses utgöra angelägna allmänna intressen som motiverar ingrepp i egendomsskyddet får avgöras från fall till fall. Innebörden av begreppet angeläget allmänt intresse anknyter till vad som gäller om egendomsskyddet i den europeiska konventio- nen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grund- läggande friheterna. Enligt lagen (1994:1219) om den europeiska 
 175 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna gäller konventionen som svensk rätt sedan den 1 januari 1995. Enligt artikel 1 i första tilläggsprotokollet till konventionen har varje fysisk eller juridisk person rätt till respekt för sin egendom. Ingen får berövas sin egendom annat än i det allmännas intresse och under de förutsättningar som anges i lag och i folkrättens allmänna grundsatser. Bestämmelsen inskränker inte en stats rätt att genomföra sådan lagstiftning som staten finner nödvändig för att bl.a. reglera nyttjandet av egendom i överensstäm- melse med det allmännas intresse. 
 Enligt 2 kap. 18 § andra stycket RF är den som tvingas avstå sin egendom genom expropriation eller annat sådant förfogande berät- tigad till ersättning för förlusten. Ersättningen skall bestämmas enligt grunder som anges i lag. 
 Oavsett om ett operatörsföretags databas med register över abonnenter har sådan verkshöjd som krävs för upphovsrätt eller om det föreligger ett katalogskydd för sammanställningen av upp- gifterna omfattas rättigheten av 2 kap. 18 § RF. Operatörsföretaget är följaktligen skyddad mot de ingrepp, dvs. expropriation eller annat liknande förfogande, som avses i bestämmelsen. Samma skydd åtnjuter ett operatörsföretag som har förbehållit sig äganderätten till de kort som abonnenterna använder. 
 Att införa en skyldighet för ett operatörsföretag att föra över sitt register över abonnenter och kort till en ny operatör innebär således ett ingrepp i egendomsskyddet. Likaså innebär en skyldighet för operatören att på begäran av den nye tillståndshavaren föra över sin äganderätten till korten till denne ett sådant ingrepp. Är det abon- nenterna som äger korten saknar en sådan skyldighet angående korten dock betydelse i sammanhanget. Frågan vem – operatör eller abonnent – som äger ett kort är beroende av hur avtalsvillkoren mellan parterna har utformats. 
 Ett tvångsövertagande av register och kort får endast ske om det kan sägas tjäna ett så angeläget intresse att det står i proportion till följden av ingreppet. I den frågan gör utredningen följande över- väganden. 
 Situationer där ett tvångsövertagande kan bli aktuellt är dels om det inför en ny tillståndsperiod konstateras att en annan aktör än tillståndshavaren på ett bättre sätt kan uppfylla de krav som det allmänna ställer på ett effektivt utnyttjande av frekvensutrymmet för att åstadkomma största möjliga yttrandefrihet, informations- frihet och mångfald, dels om operatörsföretaget under gällande 
 176 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 tillståndsperiod på grund av misskötsamhet eller annan anledning måste överge tillståndet. 
 Det allmänna intresset av att vid ett byte av operatörsföretag kunna göra bytet så konsumentvänligt som möjligt är enligt utred- ningens mening påtagligt. En bestämmelse om tvångsövertagande gör det lättare för den nye operatören att komma i gång med sin verksamhet, vilket är av stor betydelse för de hushåll som innehar abonnemang på  
 betal-TV-sändningar 
  i marknätet. 
 Samtidigt framstår de ekonomiska verkningarna för den operatör som förlorar sitt tillstånd inte alltför stora. Genom att tillståndet för ett operatörsföretags verksamhet upphör kommer denne inte längre att kunna använda databasen med sammanställning av abon- nenter och kort för det syfte som den ursprungligen upprättats. Rättighetens värde får därmed anses reducerad när verksamheten upphör och beträffande korten representerar de i sig inte något direkt värde för ett operatörsföretag som upphör med verksamheten. 
 Mot bakgrund av det anförda gör utredningen bedömningen att det allmänna intresset av att ett operatörsbyte kan göras på ett så friktionsfritt sätt som möjligt måste anses stå i proportion till det ingrepp som sker i det egendomsskydd som tillkommer den opera- tör som skall föra över register och kort. Detta gäller särskilt om man förenar skyldigheten med rätt till skälig ersättning för de in- vesteringar operatören gjort i den egendom som skall föras över. 
 Sammanfattningsvis föreslår utredningen att det i en ny bestäm- melse i radio- och  
 TV-lagen 
  föreskrivs att ett operatörsföretag vars verksamhet upphör skall utan dröjsmål, mot skälig ersättning för investeringar, föra över registerdata om abonnenter och kort samt 
 – på begäran – eventuell äganderätt till korten till den nye opera- tören. Radio- och  
 TV-verket 
  bör få i uppgift att meddela närmare föreskrifter om överföring av registerdata och rättigheter. 
 Den nye operatören skall betala ersättning för registerdata och rättigheter till den som för över dessa. Kan parterna inte träffa en överenskommelse om ersättningens storlek får frågan avgöras av domstol. Överföringen av registerdata och rättigheter skall ske även om ersättningsfrågan inte har fått en lösning. 
 Ur ett allmänt säkerhets- och beredskapsperspektiv är det vidare önskvärt att en säkerhetskopia av registerdata finns hos Radio- och  
 TV-verket 
  under löpande tillståndsperiod. Det kan inte bortses ifrån att ett operatörsföretags verksamhet kan utsättas för sabotage eller annars drabbas av driftfel. Motivet till ett angrepp kan vara ekono- miskt, politiskt eller militärt. Ett angrepp kan även vara slump- 
 177 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 mässigt och utan egentligt motiv. Oavsett anledningen till det kan en oönskad förändring av mjukvara eller information i operatörs- företagets kunddatabas leda till stora olägenheter. Finns en kopia av registerdata hos verket kan risken för längre distributionsavbrott minskas. Över huvud taget måste det inom samtliga led för pro- duktion och distribution av  
 digital-TV 
  finnas en beredskap för hot av olika slag. 
 Finns en kopia av registret hos Radio- och  
 TV-verket 
  kan det också säkerställas att den nye operatören får tillgång till registret med information om abonnenter och deras kort även om den som är skyldig att överlämna detta av någon anledning inte medverkar till ett överlämnande. Härigenom kan en smidig övergång mellan operatörerna underlättas. 
 Utredningen föreslår mot bakgrund av det anförda att en be- stämmelse förs in i radio- och  
 TV-lagen 
  om att ett operatörsföretag skall vara skyldigt att tillhandahålla Radio- och  
 TV-verket 
  en kopia av registerdata om abonnenter och programkort. Det bör ankomma på verket att meddela närmare föreskrifter om bl.a. hur ofta en säkerhetskopia skall lämnas till verket. Uppgifterna i en sådan kopia rör affärshemligheter och kan sekretessbeläggas av verket med stöd av 8 kap. 6 § sekretesslagen (1980:100). 
 Förpliktelsen att lämna en kopia av registerdata till Radio- och  
 TV-verket 
  bör i sig inte ses som ett ingrepp i egendomsskyddet. Ett sådant ingrepp aktualiseras först om operatören inte fullgör sin skyldighet att föra över registerdata när verksamheten övergår till en ny operatör. Genom verkets försorg kan då en säkerhetskopia i stället föras över till den nye operatören. Utredningen gör liksom ovan bedömningen att allmänintresset av en sådan överföring måste anses stå i proportion till det ingrepp det innebär i egendoms- skyddet. Även om det är verket som verkställer överföringen av registerdata till en ny operatör bör den som upprättat registret ha rätt till skälig ersättning för överföringen av den nye operatören. 
 Ett register med information om abonnenter och deras kort som operatörsföretaget upprättar och hanterar innebär en behandling av personuppgifter. Verksamheten i denna del omfattas därför av per- sonuppgiftslagen (1998:204), PUL. Enligt 1 § PUL har lagen till syfte att skydda människor mot att deras personliga integritet kränks genom behandling av personuppgifter. Lagen är subsidiär i förhållande till annan lag eller förordning som innehåller bestäm- melser som avviker från personuppgiftslagen (2 § PUL). Även en överföring av register till en ny operatör innebär en sådan behandling 
 178 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 av personuppgifter som regleras enligt personuppgiftslagen (se 3 § PUL angående definition av behandling av personuppgifter). Genom att operatören i avtalet med abonnenterna skriver in ett villkor om att abonnenten samtycker till en överföring av registret är behand- lingen av uppgifterna tillåten enligt personuppgiftslagen. Även utan sådant avtalsvillkor torde denna behandling, varigenom den operatör som överlämnar registret fullgör en i radio- och  
 TV-lagen 
  angiven skyldighet, vara tillåten enligt 10 § b) PUL. 
 En operatörs verksamhet kan upphöra mer eller mindre abrupt och innan en ny operatör har utsetts. I syfte att skydda konsumen- ternas och programföretagens intressen bör en bestämmelse införas som möjliggör att verksamheten kan upprätthållas innan ett nytt operatörsföretag har utsetts. Vi föreslår därför en bestämmelse om att Radio- och  
 TV-verket 
  får meddela någon ett tillfälligt tillstånd att bedriva verksamhet som operatörsföretag i avvaktan på att en ny operatör utsetts enligt det normala urvalsförfarandet. 
 Tekniska samordningsfrågor 
  
 Vår bedömning 
 : Vi bedömer att det inte behövs någon särskild teknisk operatör med uppgift att ansvara för teknisk samordning i marknätet. I stället anser vi att samordningen av de för  
 fri-TV- 
  och  
 betal-TV-sändningarna 
  gemensamma funktionerna och tjänsterna bör lösas genom överenskommelser mellan parterna i marknätet samt genom tillståndsvillkor. 
 Inledning 
 För att säkerställa tillgängligheten, kvaliteten, konkurrenskraften och kostnadseffektiviteten i marknätet finns behov av en samord- ning av vissa tekniska funktioner och tjänster. I samband med vår beskrivning av olika typer av operatörsföretag (avsnitt 6.2.2) tog vi upp möjligheten att låta en s.k. teknisk operatör verka i marknätet. Den tekniske operatören skulle kunna ansvara för vissa funktioner och tjänster som är gemensamma för det kommersiella operatörs- företaget och  
 fri-TV-sändningarna. 
  Innan vi lämnar vår syn på behovet av en sådan operatör skall vi något närmare belysa de olika gemensamma funktionerna och tjänsterna samt behovet av sam- ordning. 
 179 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 Funktioner och tjänster som är gemensamma för samtliga pro- gramföretag, oberoende av om de sänder  
 fri-TV 
  eller  
 betal-TV, 
  är sammanföringen av de programbärande signalerna i en multiplex (multiplexering), en för marknätet gemensam elektronisk program- guide (EPG) samt vissa tekniska standarder som inte har avgjorts genom särskild reglering. Exempel på det senare är standarder för den mjukvara (API) som styr interaktiva och andra tillämpningar i sändningarna. 
 Funktioner och tjänster som endast berör de programföretag som sänder krypterade tjänster är de som gäller ett gemensamt system för villkorad tillgång (CAS) samt hantering av programkort och kunder. 
 Multiplexering 
 Multiplexeringen har en central roll inom den digitala tekniken. Hur mycket frekvensutrymme som skall ges åt varje tjänst avgörs vid multiplexeringen då program- och andra tjänstebärande signaler komprimeras till en gemensam signal. Program och andra tjänster kräver olika mycket utrymme beroende på faktorer som rörelse- mängd i bilden och bildkvalitet. Ju större rörelsemängd och högre bildkvalitet desto mer utrymme tas i anspråk. Antalet program- tjänster som sänds i en frekvenskanal med digital teknik kan därmed variera över tid t.ex. på sätt att det under en timme sänds fyra pro- gramtjänster och under den följande timmen sex programtjänster. I multiplexeringen ligger även uppgiften att distribuera sändningarna till  
 TV-konsumenterna. 
  Denna uppgift sköts lämpligast av nätopera- tören. När vi använder begreppet multiplexering i det följande är det uppgiften att fördela sändningsutrymmet inom en frekvenskanal mellan olika tjänster – program och andra – som avses. 
 Man kan tänka sig olika modeller för hur ansvaret för multi- plexeringen skall fördelas. Sålunda kan det lämnas åt ett speciellt organ, t.ex. en teknisk operatör, att ansvara för multiplexeringen i samtliga frekvenskanaler i marknätet. Det är också tänkbart att uppgiften ges till flera aktörer. Om public  
 service-företagen 
  även i framtiden tilldelas en hel frekvenskanal kan de i likhet med i dag själva ansvara för multiplexeringen för denna kanal. På motsvarande sätt kan ett operatörsföretag ges ansvaret för multiplexeringen för de frekvenskanaler som denne disponerar. I Storbritannien, som har ett system med operatörsföretag som har stora likheter med det system vi föreslår, har ansvaret för multiplexeringen i olika frekvens- kanaler delats upp på det sättet. 
 180 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 För det fall att inte hela frekvenskanaler i det svenska marknätet reserveras för en operatör eller ett programföretag, t.ex. att opera- törsföretaget ges frekvensutrymme som omfattar bl.a. en del av en frekvenskanal eller att flera från varandra oberoende program- företag delar på utrymmet för en frekvenskanal för  
 fri-TV, 
  krävs särskilda åtgärder för samordning av multiplexeringen inom den frekvenskanalen. En sådan situation kan motivera att en aktör får i uppgift att ansvara för multiplexeringen i dessa delar av marknätet. Ett annat alternativ är att berörda aktörer, i likhet med i dag, genom särskilda tillståndsvillkor förpliktas att samarbeta i frågor kring multiplexeringen och själva utse någon att ansvara för sam- ordningen. 
 Tillämpningsprogram 
 En viktig  
 TV-standard 
  för såväl de sändningar som operatörsföre- taget kommer att distribuera som  
 fri-TV-sändningarna 
  är den för tillämpningsprogram (API). Med tillämpningsprogram avses den mjukvara för mottagarutrustningen som möjliggör interaktivitet, inbegripet sådan kommunikation som kräver en returkanal. Det är ur konsumenternas tillgänglighetsperspektiv viktigt att ett gemen- samt tillämpningsprogram används. Brukas olika system mellan  
 betal-TV 
  och  
 fri-TV, 
  och kanske t.o.m. även inom  
 fri-TV, 
  sker en oacceptabel begränsning av konsumenternas valfrihet att kunna ta del av det mervärde som de interaktiva tjänsterna kan ge. 
 På de europeiska  
 TV-marknaderna 
  finns ett flertal tillämpnings- program och försök till samordning har gjorts genom branschorga- nisationer. Situationen med en splittring rörande val av program mellan såväl olika distributionsplattformar som olika länder håller tillbaka utvecklingen av de interaktiva tjänsterna eftersom ett pro- gramföretag som sänder på olika plattformar och marknader måste producera samma interaktiva tjänster i flera tekniska utformningar, anpassade för de olika systemen. 
 Inom NORDIG, det nordiska samarbetsprojektet rörande digital- TV, har medlemmarna träffat en överenskommelse om att det av branschorganet Digital Video Broadcasting (DVB) antagna öppna gränssnittet för tillämpningsprogram, Multimedia Home Platform (MHP), skall bli den framtida gemensamma standarden. Medlem- marna har också antagit en plan för hur övergången skall ske. Över- gången kompliceras dock av att det i dag finns ett stort antal digital-  
 TV-boxar 
  i hushållen som bygger på ett annat tillämpningsprogram. 
 181 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 Användandet av tillämpningsprogram är reglerat inom gemenskaps- rätten både genom ramdirektivet och tillträdesdirektivet. Genom artikel 18 i ramdirektivet förpliktas medlemsstaterna att uppmuntra användandet av öppna gränssnitt för sådana tillämpningsprogram för att främja ett fritt informationsflöde, mediemångfald och kulturell mångfald. Direktiven föreskriver inte att något visst tillämpnings- program obligatoriskt skall tillämpas i medlemsstaterna. Målsätt- ningen är i stället att branschen genom frivilliga samförståndsavtal skall enas kring öppna gränssnitt för tillämpningsprogram. Genom regelverket ges emellertid kommissionen en framträdande roll i utvecklingen mot en standardisering av tillämpningsprogram. Kom- missionen skall senast den 24 juli 2004 ha undersökt utvecklingen på området. Har samverkan och valfrihet för användarna inte uppnåtts på ett tillfredsställande sätt, kan kommissionen komma att ange en viss standard som obligatorisk. 
 Frågan om tillämpningsprogram är inte uttryckligen reglerad i svensk lagstiftning. Frågan har dock beaktats i samband med till- ståndsgivningen i det digitala marknätet genom att samverkan i denna fråga har gjorts till ett särskilt tillståndsvillkor. I tillstånden anges att den plan för övergång till en gemensam digital plattform som har fastställts av Young den 16 oktober 2002 skall beaktas. Vidare har regeringen gett Radio- och  
 TV-verket 
  i uppdrag att följa utvecklingen på området och att uppmuntra den frivilliga bransch- anpassningen för användning av en gemensam standard för tillämp- ningsprogram. 
 Mot bakgrund av den bevakning kommissionen har över frågan om en gemensam standard för tillämpningsprogram är det inte osannolikt att en gemensam standard kan komma att föreskrivas inom en inte alltför avlägsen framtid, om detta inte kan åstadkom- mas genom frivilliga överenskommelser. Antas ingen reglering på gemenskapsnivå, är det beträffande marknätet påkallat att säkerställa en samordning på annat sätt. 
 Elektronisk programguide 
 En elektronisk programguide (EPG) är till sin karaktär mer innehåll än teknik. I sin enklaste form är den en lokal interaktivitet där det ges allmän information kring pågående och kommande program. Tjänsten fungerar tekniskt sett som sökbar  
 text-TV. 
  Informationen sänds hela tiden ut över nätet och sparas i mottagningsutrustningens minne. Den lokala interaktiviteten är till skillnad från den centrala 
 182 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 inte beroende av någon returkanal. Även central interaktivitet kan erbjudas genom en elektronisk programguide. 
 I artikel 5 i tillträdesdirektivet föreskrivs att nationella regler kan införas beträffande tillträde till elektroniska programguider. Någon nationell reglering har inte införts på området. Genom det sam- verkansavtal som tillämpas av parterna i det digitala marknätet har samverkan kring en gemensam elektronisk programguide uppnåtts mellan aktörerna i marknätet. Denna samverkan har gjorts till till- ståndsvillkor. Det är Boxer som ansvarar för den gemensamma programguiden i dag. Det bör dessutom nämnas att regeringen har gett Radio- och  
 TV-verket 
  i uppgift att följa utvecklingen beträf- fande elektroniska programguider. 
 Ett operatörsföretag kommer med all säkerhet att avsätta en del av sändningsutrymmet för att distribuera en samlad presentation av sitt utbud av program och till dem relaterade tjänster i en elektro- nisk programguide. Vidare kommer det säkerligen att finnas indivi- duella elektroniska programguider från enskilda programföretag. Ur konsumentperspektiv är det emellertid i hög grad önskvärt att det finns en gemensam elektronisk programguide varigenom det samlade utbudet för såväl operatörsföretagets utbud som  
 fri-TV- 
  sändningarna presenteras. 
 Krypterade sändningar 
 Enligt den av utredningen föreslagna strukturen skall i princip samtliga  
 betal-TV-tjänster 
  i marknätet hanteras av operatörsföre- taget medan public service och vissa andra  
 fri-TV-sändningar, 
  med eget specificerat sändningsutrymme att sända inom, kommer att ligga utanför operatörsföretagets egentliga verksamhetsområde.  
 Betal-TV-tjänsterna 
  kommer att sändas krypterade. Huruvida fri-  
 TV-tjänsterna 
  kommer att sändas okrypterade är inte på förhand givet. Utredningen förespråkar dock att  
 fri-TV-sändningarna 
  skall sändas okrypterat i det digitala marknätet (jfr. prop. 2002/2003:72 s. 14 ff.). 
 Frågan om vilket system för villkorad tillgång som skall användas i marknätet är inte föremål för reglering. Följaktligen har operatörs- företaget frihet att välja vilket system som skall användas. I samman- hanget bör understrykas att mottagningsutrustning för dekryptering av  
 betal-TV-sändningarna 
  även måste kunna återge signalerna från  
 fri-TV-sändningarna. 
  Detta följer av 5 § första stycket lagen (1998:31) om standarder för sändning av radio- och  
 TV-signaler. 
  
 183 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 Hur skall samordningen ske? 
 Som framgått finns det ett flertal tekniska samordningsfrågor att lösa i det digitala marknätet. Samordningen mellan  
 fri-TV 
  och betal- TV är av särskilt intresse i det sammanhanget. Operatörsföretaget har i sin egenskap av tillståndshavare och ensam operatör i den del av frekvensutrymmet i marknätet som avsätts för  
 betal-TV 
  ett självständigt ansvar för den tekniska samordningen inom det ut- rymmet. För samordningen mellan  
 fri-TV 
  och  
 betal-TV 
  gäller såväl beträffande multiplexering och standard för tillämpningsprogram (API) som i fråga om driften av en gemensam elektronisk pro- gramguide att parterna kan träffa ett samverkansavtal i frågorna. Avtalet kan göras till tillståndsvillkor. Operatörsföretaget kan i ett sådant avtal ges en samordnande funktion. En annan väg att lösa samordningen är att en teknisk operatör ges befogenhet att ensam fatta beslut i dessa frågor. Fördelen med en teknisk operatör är att en för parterna neutral aktör utan egna intressen i frågorna ansvarar för samordningen. 
 Enligt den ordning som hittills har gällt har parterna i marknätet samverkat i fråga om multiplexering och val av tillämpningspro- gram (API). Detta har så vitt utredningen erfarit fungerat på ett tillfredsställande sätt. Mot bakgrund härav och den bevakning som finns inom bl.a. kommissionen av frågan om tillämpningsprogram förefaller det inte finnas några uppenbara samordningsvinster eller fördelar i övrigt förenade med att lyfta dessa frågor från de berörda parternas ansvarsområde till en teknisk operatör. 
 Med hänsyn till den nära kopplingen mellan en gemensam elektro- nisk programguide och innehållet i  
 TV-sändningarna 
  i övrigt kan operatörsföretaget ha ett kommersiellt intresse i att producera en egen guide över utbudet från de programföretag som det hanterar, även om en teknisk operatör presenterar hela marknätets utbud i en annan programguide. Det är inte lika klart att alla programföretag kommer att producera en egen elektronisk programguide, om det distribueras en för alla programföretag gemensam sådan guide. Varje programguide tar ett visst frekvensutrymme i anspråk. Att överlåta åt en teknisk operatör att sköta programguiden riskerar därför att leda till att onödigt mycket frekvensutrymme åtgår till denna tjänst samt i viss mån till dubbelt arbete. Då operatörs- företaget kommer att vara den aktör som i förhållande till andra aktörer i marknätet hanterar det största frekvensutrymmet ligger det i stället nära till hands att ge operatörsföretaget i uppgift att ansvara för driften av den gemensamma programguiden. 
 184 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Utredningen kan alltså inte finna att det är förenat med några för marknätets funktion och utnyttjande positiva effekter att inrätta ett särskilt tekniskt operatörskap. Tvärtom kan som ytterligare argument mot det anföras att det sannolikt skulle leda till extra kostnader jämfört med att samordningsfrågor löses direkt mellan inblandade parter. Distribution av  
 TV-program 
  och tjänster via marknätet är i sig dyrare än distribution via andra plattformar. Risken är att en för marknätet specifik fördyring kan försämra marknätets konkurrenskraft i förhållande till andra plattformar. 
 Sammanfattningsvis anser utredningen att det saknas skäl att in- rätta ett särskilt organ för att handha tekniska samordningsfrågor. Enligt utredningen bör det i stället läggas på operatörsföretaget som ett tillståndsvillkor att ansvara för hanteringen av systemet för villkorad tillgång och en för marknätet gemensam elektronisk pro- gramguide. 
 I det fall en tillståndshavare disponerar en hel frekvenskanal är det naturligt att låta denne på egen hand ansvara för multiplexeringen av signalerna inom frekvenskanalen. Delas sändningsutrymmet inom en frekvenskanal av flera tillståndshavare bör multiplexeringen lösas genom överenskommelser mellan dem. Om det är nödvändigt för att åstadkomma ett effektivt kapacitetsutnyttjande bör det vara möjligt att som ett särskilt tillståndsvillkor överlämna ansvaret för multiplexeringen på en av tillståndshavarna. 
 Beträffande val av tillämpningsprogram (API) ser utredningen det som önskvärt att det i marknätet tillämpas ett öppet gränssnitt i enlighet med vad som överenskommits inom NORDIG. Detta bör kunna ske genom en frivillig överenskommelse mellan samtliga företag som innehar sändningstillstånd i marknätet. Det bör dock finnas möjlighet att utfärda tillståndsvillkor i frågan. 
  
 6.2.4 
  
 EG-rättsliga 
  
  aspekter 
  
 Vår bedömning 
 : Vi bedömer att det förslag till regelverk för ett operatörsföretags verksamhet som vi presenterar är förenligt med  
 EG-rätten. 
  
 Utredningen har ovan flera gånger påpekat att ett regelverk för operatörsföretagets verksamhet måste vara förenligt med  
 EG-rätten. 
  Vi gör i detta avsnitt en samlad bedömning av olika  
 EG-rättsliga 
  
 185 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 aspekter som kan läggas på de förslag till lagstiftning som framförts i tidigare avsnitt. 
 Den modell som vi förespråkar skall införas innebär att åt- minstone ett operatörsföretag - i framtiden kan det bli flera – beviljas en särskild rätt att dels förfoga över sändningsutrymme för betal- TV, dels paketera och sälja  
 TV-abonnemang 
  i marknätet till allmän- heten. Det är i för sig inte oförenligt med fördraget att tillerkänna företag särskilda eller exklusiva rättigheter. En sådan rätt kan dock medföra inskränkningar eller hinder i främst etableringsfriheten och den fria rörligheten för tjänster. Redan beviljandet av en sådan rättighet kan då innebära ett fördragsbrott. 
  
 1 
  
 Principen om etableringsfrihet kommer till uttryck i främst artikel 43 EG. Etableringsfriheten innefattar i första hand en rätt att starta och utöva verksamhet som egenföretagare samt rätt att bilda och driva företag på de villkor som etableringslandet före- skriver för egna medborgare. Det finns ett nära samband mellan denna frihet och den i artikel 49 intagna principen om fri rörlighet för tjänster, som innebär att det är förbjudet att inskränka möjlig- heten för den som är etablerad i en medlemsstat att tillhandahålla tjänster i andra medlemsstater. En närmare beskrivning av prin- cipernas innebörd finns i avsnitt 4.3.3. 
 Enligt artikel 46 EG kan undantag från etableringsfriheten och den fria rörligheten för tjänster medges på grund av hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa. Det framgår vidare av praxis att ett hinder som grundar sig på andra kriterier än nationalitet kan vara berättigat också av andra tvingade skäl av allmänintresse än de som uttryckligen räknas upp i artiklarna 45 och 46. 
  
 2 
  
 Av artikel 86.1 följer att ett företag som, utan att det kränker fördraget, beviljats en särskild eller exklusiv rättighet är skyldigt att i sin verksamhet iaktta samma konkurrensregler som företag i övrigt, dock med det undantag som framgår av artikel 86.2 EG. Artiklarna 81 och 82 som innehåller de grundläggande konkurrensbestämmel- serna blir alltså som utgångspunkt tillämpliga även för operatörs- företaget. Den förra stadgar förbud mot konkurrensbegränsande avtal mellan företag och den senare förbjuder missbruk av domine- rande ställning. Båda artiklarna förutsätter för sin tillämpning att den konkurrenshämmande åtgärden påverkar handeln mellan med- lemsstater. 
  
 1 
  
 Mål  
  
 C-202/88 
  Frankrike mot kommissionen 
  
 2 
  
 Se t ex mål  
  
 C-44/94 
  Martinez mot Consiglio dellOrdine degli Avvocati e Procuratori di Milano,, REG 1995  
 I-4165, 
  punkten 37. 
 186 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Enligt utredningen är det främst två frågekomplex som gör sig påminda när det gäller våra förslags förenlighet med  
 EG-rätten. 
  Det första gäller operatörsföretagets särställning såsom ensam innehavare av dels sändningsutrymme för  
 betal-TV, 
  dels rätten att paketera och sälja  
 TV-abonnemang 
  i marknätet till allmänheten. Det andra frågekomplexet sammanhänger med det krav på ägarförhållanden, som vi föreslår skall gälla för ett operatörsföretag. I samband med det finns också skäl att diskutera frågan om det är önskvärt och möjligt att ställa som villkor att operatörsföretaget skall vara etablerat i Sverige. 
 När det gäller förslagets konsekvenser för programföretagens valfrihet aktualiseras även frågan om regleringens förenlighet med  
 TV-direktivet. 
  I den delen hänvisas till det som sägs i avsnitt 6.3.2.2 angående möjligheten att ställa upp krav på tillstånd för program- företag för vidaresändning i marknätet av sändningar som härrör från ett annat medlemsland. Däremot faller enligt utredningen operatörsföretagets verksamhet som sådan utanför ramen för TV- direktivets bestämmelser. 
 Operatörsföretagets monopolställning 
 Det av oss föreslagna systemet med särskilda eller exklusiva rättig- heter för ett operatörsföretag får till följd att programföretag, som vill sända  
 betal-TV, 
  måste träffa en uppgörelse med operatören för att nå ut med sina sändningar till marknätets abonnenter. Modellen utestänger också andra – såväl programföretag som fristående aktörer 
 – från möjligheten att som  
 SMS-operatör 
  erbjuda konsumenterna ett  
 betal-TV-utbud 
  i marknätet. Dessa konsekvenser kan i viss mån synas inskränka fördragets principer om etableringsfrihet och fri rörlighet för tjänster. Operatörsföretagets ställning kan också väcka vissa frågor i förhållande till EG:s konkurrensregler. 
 Operatörsföretagets ställning som ensam innehavare av frekvens- utrymme är föranledd av starka allmänna intressen. Frekvensutrym- met i marknätet är en knapp resurs, som kräver särskild reglering för att kunna utnyttjas på det mest effektiva sättet i yttrande- frihetens, informationsfrihetens och mångfaldens intresse. Vi har utvecklat detta utförligt i avsnitt 6.2.3. Där diskuteras även frågan om det vid sidan av en eller flera operatörsföretag/multiplexopera- törer dessutom bör finnas fristående  
 SMS-operatörer 
  i marknätet. Enligt utredningen saknas det i nuvarande läge förutsättningar för 
 187 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 det. Värnandet och tillgodoseendet av de ändamål som ligger bakom valet av modell med multiplexoperatör i stället för  
 SMS-operatör, 
  förutsätter att samma aktör ansvarar för båda operatörskapen. Operatörsföretaget skall utses på sakliga grunder oberoende av nationalitet och i första hand genom en bedömning av vilket företag som har bäst förutsättningar att uppfylla målet om största möjliga yttrandefrihet, informationsfrihet och mångfald. 
 När det gäller programföretagens rätt att etablera sig här i landet och erbjuda sina programtjänster skall påpekas att utredningen i avsnitt 6.3.1 avfärdar tanken på att ställa upp krav på etablering i landet som villkor för att ett programföretag skall erhålla tillstånd att sända i marknätet. Den av utredningen föreslagna ordningen gör inte heller skillnad på inhemska och utländska programföretag. Tvärtom skall operatörsföretaget vara skyldigt att vid tilldelning av sändningsutrymme, paketering av utbud och prissättning samt i övrigt behandla samtliga programföretag på ett  
 icke-diskriminerande 
  sätt och med beaktande av intresset att främja en fri och sund kon- kurrens mellan programföretagen. Visserligen föreslår vi att opera- törsföretaget vid sammansättning av programutbudet skall ta hänsyn till vissa kriterier, hänförliga till kulturpolitiska önskemål om största möjliga yttrandefrihet, informationsfrihet och mångfald. Inte heller i det hänseendet skall det emellertid göras någon skillnad beroende på från vilket land sändningarna härrör. Regleringen är enligt ut- redningen utformad på ett sätt som varken direkt eller indirekt leder till ett otillbörligt gynnande av ett eller flera företag. 
 Att sändningsutrymmet tilldelas ett operatörsföretag i stället för programföretagen påverkar vidare inte i vilken omfattning marknätet skall tas i anspråk för  
 betal-TV. 
  Tvärtom medger modellen med ett operatörsföretag större flexibilitet när det gäller förändringar i programutbudet än om programföretagen erhåller egna sändnings- frekvenser. Detta förbättrar förutsättningarna för programföretag att snabbt få utrymme för sina sändningar när andra program- tjänster förs bort från utbudet. 
 Den förespråkade modellen försämrar alltså inte förutsättning- arna för programföretag att kunna sända i marknätet jämfört med andra lösningar för fördelning av sändningstillstånd. Samma villkor skall gälla för inhemska och utländska programtjänster. Operatörs- företagets tillstånd kommer vidare att innefatta även en sänd- ningsskyldighet, vilket innebär att det inte riskerar att uppstå något otillfredsställt behov från allmänheten att ta emot marksändningar, som hade kunnat tillgodoses med ett annat system. 
 188 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Sammanfattningsvis kan alltså konstateras att det system som vi föreslår innebär att det inte görs någon åtskillnad på grund av nationalitet. Bestämmelserna kommer alltså att tillämpas på ett icke- diskriminerande sätt. Regleringen är vidare motiverad med hänsyn till tvingande mål av allmänintresse och ägnad att säkerställa denna målsättning och går inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå densamma. 
 En annan fråga är om den ensamrätt som operatörsföretaget kommer att få i ovan nämnda hänseenden står i strid med kon- kurrensreglerna i fördraget. 
 Utredningen vill i det sammanhanget uppmärksamma att Post- och Telestyrelsen (PTS) inom ramen för sina uppgifter som sektors- myndighet för området elektronisk kommunikation gjort preliminära bestämningar av grossistmarknader för programutsändningstjänster för distribution av radio- och  
 TV-sändningsinnehåll 
  till slutanvän- dare. Enligt en promemoria av den 8 maj 2003 bedömdes att TV- sändningstjänster och distributionsnät som möjliggör förmedling av sändningsinnehåll till slutanvändare utgör en och samma marknad, oavsett om distributionen sker via mark, kabel eller satellit (s. 75). Sedan berörda parter och andra intressenter getts tillfälle att yttra sig över bedömningen har PTS reviderat sin preliminära bedöm- ning. I ett beslutsutkast av den 2 mars 2004 har PTS sålunda fastställt den nationella grossistmarknaden för programutsändningstjänster, vad avser digitala  
 TV-sändningar 
  via marknät, för distribution av  
 TV-sändningsinnehåll 
  till slutanvändare, såsom en relevant marknad. Även analoga  
 TV-sändningar 
  via marknät, analoga och digitala TV- och radiosändningar via kabelnät, analoga och digitala TV- och radiosändningar via satellit samt radiosändningar via marknät utgör enligt PTS bedömning separata produktmarknader. Beslutsutkastet skall remissbehandlas under våren 2004. 
 Utredningen anser att den bedömning som PTS har gjort i sitt beslut av den 2 mars 2004 kan ifrågasättas. Enligt utredningens mening finns det skäl att i stället bedöma att distribution av TV- sändningar via mark, kabel och satellit tillhör en gemensam TV- marknad, i synnerhet gäller det sändningar via satellit och digitala marksändningar.  
 TV-sändningar 
  via de tre överföringssystemen är i princip utbytbara såväl för slutkunderna som för de program- företag som erbjuder ett attraktivt utbud. Vidare är tillgängligheten för konsumenterna i de olika distributionssätten hög och en till- räckligt andel av slutanvändarna har möjlighet att växla mellan plattformarna för att de bör kunna anses tillhöra en gemensam 
 189 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 marknad. I en sådan marknadssituation är det inte sannolikt att ett operatörsföretag skulle uppnå en sådan marknadsandel som förut- sätts för att någon skall inta en dominerande ställning på marknaden. Vår bedömning är under dessa förhållanden att artikel 82 EG inte kommer att bli tillämplig i fråga om operatörsföretagets verk- samhet. 
 Skulle man emellertid göra bedömningen att marknätet är en egen marknad, kommer ett operatörsföretag tveklöst att få en domine- rande ställning, åtminstone så länge frekvensutrymmet inte medger att tillstånd meddelas ett flertal konkurrerande operatörer. Att ett operatörsföretag tillåts få en sådan särställning på marknaden bärs emellertid, som framhållits flera gånger, upp av starka allmänna intressen. Den särskilda rättigheten motiveras av ett behov av att säkerställa ett effektivt utnyttjande av det begränsade frekvens- utrymmet i yttrandefrihetens, informationsfrihetens och mångfaldens intresse. Regleringen av operatörsföretagets verksamhet är såväl proportionerlig som ändamålsenlig i förhållande till dessa syften och ändamål och kan därmed inte anses otillåten av den anledningen att den i och för sig ger upphov till en dominerande ställning på marknaden. Däremot åligger det självfallet operatörsföretaget att inte missbruka denna sin dominerande ställning. Enligt utredningens uppfattning ger det föreslagna systemet goda möjligheter att mot- verka att sådant missbruk uppkommer. Bestämmelserna som gäller för operatörsföretaget ger tydliga regler för hur verksamheten skall bedrivas. I detta sammanhang måste också undantagsbestämmelsen i artikel 86.2 uppmärksammas. Där sägs att bl.a. företag som anför- trotts att tillhandahålla tjänster av allmänt ekonomiskt intresse skall vara underkastade reglerna i fördraget, särskilt konkurrensreglerna, i den mån tillämpningen av dessa regler inte rättsligt eller i prak- tiken hindrar att de särskilda uppgifter som tilldelats dem fullgörs. Utvecklingen av handeln får inte påverkas i en omfattning som strider mot gemenskapens intresse. Till tjänster av allmänt ekono- miskt intresse hör  
 TV-sändningar. 
  
 3 
  
 Även om konkurrensreglerna alltså som utgångspunkt är tillämpliga gäller att operatörsföretaget måste ha möjlighet att t.ex. göra ett val mellan olika programföretag på annat än rent affärsmässiga grunder i syfte att uppfylla de starka allmänna intressen som motiverar ensamrätten till förmedling av  
 betal-TV-sändningar 
  i marknätet, utan att operatörsföretaget för den skull anses ha missbrukat sin ställning. 
  
 3  
 Mål  
 C-155/73 
  Sacchi 
 190 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Sammanfattningsvis kan utredningen inte heller se att förslagen är oförenliga med  
 EG-rättens 
  konkurrensregler. 
 Krav på ägarstruktur och etablering 
 Enligt vad som framgår av våra överväganden i avsnitt 6.2.3 föreslår vi att ett operatörsföretag skall vara underkastat vissa villkor i fråga om dess ägare och ägande. Syftet med detta är att minska risken för maktkoncentration på medieområdet. Den av oss föreslagna regle- ringen har i dag en motsvarighet i 3 kap. 4 § RTVL, som medger att liknande villkor ställs på programföretag med tillstånd att sända i marknätet. Frågan är om denna inskränkning är förenlig med EG- rättens principer om etableringsfrihet och fri rörlighet för tjänster. 
 Vårt förslag innebär att ett operatörsföretag inte får ha ägar- intressen som helt eller till viss del sammanfaller med andra aktörer på  
 TV-marknaden, 
  omfattande både  
 mark-, 
  satellit- och kabelnät. Därvid skall hänsyn tas till såväl operatörsföretagets ägarstruktur som operatörens ägarroll i andra företag. Syftet är, som nämnts, att motverka maktkoncentration grundat på ägande. Förbudet kommer att träffa olika subjekt utifrån deras verksamhetsinriktning. Däremot skall det inte göras någon skillnad utifrån nationalitet eller etable- ringsland. Enligt utredningens mening kan därmed regleringen inte sägas stå i strid med etableringsfriheten och den fria rörligheten för tjänster. Med hänsyn till att syftet är att motverka koncentration av makt och ägande kan regleringen inte heller anses strida mot kon- kurrensrätten. 
 Operatörsföretagets verksamhet kommer att grundas på ett till- stånd att disponera visst sändningsutrymme för  
 TV-sändningar. 
  Denna verksamhet saknar  
 EG-rättslig 
  reglering. Eftersom verksam- heten faller utanför  
 TV-direktivets 
  tillämpningsområde kommer svensk lag att gälla, oberoende av var operatören har sin hemvist. Som framgår längre fram (se avsnitt 6.5.3) föreslår vi att ett opera- törsföretags verksamhet skall stå under tillsyn av Granskningsnämn- den för radio och TV. Intresset av en effektiv tillsyn kan synas göra det önskvärt att operatörsföretaget har hemvist i Sverige. Ett krav på operatörsföretaget att vara etablerat i Sverige får emellertid anses oförenligt med fördragets principer om etableringsfrihet och fri rörlighet för tjänster. Utredningen ställer sig mycket tveksam till att det mervärde som ett uttryckligt etableringskrav kan ge är tillräckligt för att motivera ett avsteg från fördragets grundläggande 
 191 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 principer. De kontrollfunktioner som skall säkerställas genom att operatören har sin hemvist i Sverige kan i allt väsentligt vinnas genom en prövning i samband med tillståndsgivningen. 
  
 6.3 
  
 Övriga tillståndsfrågor 
  
 6.3.1 
  
 Jurisdiktion 
  
 Som utredningen redogjort för närmare i kap. 4 innebär gällande rätt betydande begränsningar i fråga om vilka  
 TV-sändningar 
  som faller under svensk jurisdiktion. Enligt våra direktiv skall utred- ningen överväga behovet av lagstiftning som gör att  
 TV-sändningar 
  i det svenska marknätet med säkerhet kommer under svensk juris- diktion. Vi skall i det sammanhanget analysera vilket utrymme för nationell lagstiftning som finns inom ramen för  
 EG-rätten. 
  
 Av föregående avsnitt framgår att utredningen förespråkar att det även fortsättningsvis skall krävas tillstånd för att sända TV i marknätet. Tillståndskravet skall gälla oberoende av varifrån sänd- ningarna sker. Eftersom sändningsutrymmet i marknätet är begrän- sat bör urvalet av programföretag som får sända ske utifrån vissa förhållanden av allmänt intresse. Som utvecklas närmare nedan anser vi också att det skall vara möjligt att förena ett tillstånd med olika former av villkor. 
 Eftersom urvalet på sätt som beskrivs i avsnitt 6.3.2.3 skall styras av vissa kriterier finns det också ett intresse av att tillståndshavarna uppfyller de villkor och åtaganden som utgjort en förutsättning för beviljande av sändningstillstånd. I de fall tillståndshavare brutit mot villkor som ställts upp i tillståndet finns det behov av att kunna förmå tillståndshavaren till rättelse genom olika sanktioner, i sista hand återkallelse av tillståndet. 
 I frågor som regleras i  
 TV-direktivet 
  kan svenska myndigheter inte ingripa mot  
 TV-sändningar 
  som faller under en annan medlems- stats jurisdiktion. Men även då ett programföretag faller inom svensk jurisdiktion trots att det inte är etablerat här kan problem uppstå. I det sistnämnda fallet har Granskningsnämnden i och för sig full behörighet att granska sändningarna och ingripa med sanktioner och Radio- och  
 TV-verket 
  kan i fall förutsättningarna härför är uppfyllda återkalla sändningstillståndet. I övrigt kan det dock bli stora svårigheter att genomdriva andra sanktioner än en återkallelse av tillståndet mot ett tredskande programföretag. 
 192 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Det kan alltså utifrån intresset av en effektiv tillsyn sägas finnas önskemål om att dels åstadkomma svensk jurisdiktion över fler programföretag än vad som gäller enligt nuvarande regler, dels säkerställa i praktiken verkningsfulla sanktionsmöjligheter. Nedan följer en redogörelse för olika tänkbara sätt att uppnå detta. 
 Ändring av 1 kap. 2 § andra stycket RTVL 
  
 Vårt förslag 
 : Vi föreslår att 1 kap. 2 § andra stycket RTVL ändras så att dess tillämpningsområde inte begränsas till situationer där det programföretag som etablerat sig i ett annat  
 EES-land 
  i syfte att kringgå svensk lagstiftning först måste ha varit etablerat här i landet. 
 I 1 kap. 2 § andra stycket RTVL föreskrivs att den som, efter att ha varit etablerad i Sverige, etablerar sig i en annan  
 EES-stat 
  i syfte att kringgå svensk lagstiftning när verksamheten huvudsakligen riktar sig till Sverige, vid tillämpningen av radio- och  
 TV-lagen 
  skall anses etablerad i Sverige. Enligt bestämmelsens ordalydelse tar den endast sikte på företag som har ändrat etableringsland, således inte den som redan från starten etablerat sig utanför Sverige även om motivet för etableringen utomlands varit att undgå svensk jurisdiktion. Vi har i avsnitt 4.2 närmare redogjort för bakgrunden till bestäm- melsen. Enligt utredningens bedömning är den begränsning av bestämmelsens tillämplighet som har gjorts inte nödvändig med hänsyn till innebörden av stycke 14 i ändringsdirektivets ingress (jfr  
 EG-domstolens 
  domar i målen TV10 
  
 4  
  
 och Booker 
  
 5 
  
 ,  
 vilka redogjorts för i avsnitt 4.3.3.) 
 Radio- och  
 TV-lagens 
  tillämpningsområde har alltså enligt ut- redningens bedömning begränsats mer än vad som följer av TV- direktivet, vilket fått till följd att den svenska jurisdiktionen också inskränkts. Vi föreslår därför att 1 kap. 2 § sista stycket RTVL ändras på så sätt att det inte ställs upp som krav för tillämpning av bestämmelsen att programföretaget tidigare varit etablerat i Sverige. Den omständigheten att ett företag tidigare varit etablerat i Sverige och därefter ändrat etableringsort kan dock naturligtvis tjäna som bevisfaktum för att motivet med etableringen utomlands varit att kringgå svensk lagstiftning. 
  
 4 
  
 Mål  
  
 C-23/93, 
  TV10 SA mot Commissariaat voor de Media (REG 1994, s.  
 I-4795) 
  
 5 
  
 Mål  
  
 C-33/74, 
  Fisher mot Bestuur van de Bedrijfs- vereniging voor de Metaalnijverheid, (REG 1974, s. 1299) 
 193 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 Den föreslagna ändringen kan förbättra möjligheterna att kon- trollera sändningar av programföretag etablerade i andra  
 EES-stater 
  som riktar sina sändningar enbart eller huvudsakligen till Sverige. Om ett programföretag med stöd av bestämmelsen i stället skall anses etablerat i Sverige innebär det att såväl dess sändningar i marknätet som sändningarna per satellit kommer under svensk jurisdiktion. Huruvida en sådan ändring kommer att leda till att programföretagen Viasat Broadcasting UK Limited (TV3, TV8 och ZTV) och Kanal 5 AB, som för närvarande är de enda program- företagen som tillhör denna kategori och som också har tillstånd att sända i marknätet, kommer att falla under svensk jurisdiktion får överlämnas åt de rättstillämpande myndigheterna att avgöra. 
 Införa etableringskrav för att erhålla sändningstillstånd 
  
 Vår bedömning 
 : Utredningen anser att det är oförenligt med grund- läggande  
 EG-rättsliga 
  principer att ställa upp som krav för program- företag att de måste vara etablerade här i landet för att kunna få tillstånd att sända i marknätet. 
 Ett sätt att få jurisdiktion över sändningarna i marknätet är att föreskriva att ett programföretag skall vara etablerat i Sverige för att få sändningstillstånd. I samband med de ändringar i radio- och  
 TV-lagen 
  som föranleddes av ändringsdirektivet uppmärksammades problemet med att ett utländskt programföretag som beviljas till- stånd att sända i marknätet inte faller under svensk jurisdiktion. Om programföretaget i fråga inte följer tillståndsvillkoren och be- stämmelserna i radio- och  
 TV-lagen 
  anfördes i promemorian att Granskningsnämnden inte har någon möjlighet att vidta åtgärder mot detta. Ett förslag om införande av ett etableringskrav för att få tillstånd att sända i svenska marknätet drogs dock tillbaka bl.a. på grund av kritik från Lagrådet om att ett sådant krav skulle kunna stå i strid med den  
 EG-rättsliga 
  principen om fri rörlighet för tjänster (jfr Ds 1998:21 och prop. 1997/98:184 s. 55 f. och 121 f.). 
 Ett krav på auktorisation för att få sända i det svenska marknätet är som vi konstaterar nedan i avsnitt 6.3.2.2 förenligt med gemen- skapsrätten. En förutsättning är dock att det inte ställs upp kriterier som försätter sökande etablerade i andra medlemsstater i ett sämre läge än inhemska sökande. Genom tillståndskravet ges möjlighet att fördela tillstånden på ett sätt så att största möjliga yttrande- 
 194 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 frihet, informationsfrihet, mångfald och konkurrens uppnås. Detta är allmänna intressen som motiverar en tillståndsplikt. 
 Att ställa upp ett krav på att den sökande skall vara etablerad i Sverige för att erhålla tillstånd att sända i marknätet innebär ett väsentligt avsteg från grundläggande gemenskapsrättsliga principer och står i direkt strid med ändamålen bakom  
 TV-direktivet. 
  Ett etableringskrav måste därför motiveras med mycket starka allmänna intressen som inte kan tillgodoses på annat sätt. 
 Sverige har i flera avseenden mer restriktiva regler för  
 TV-reklam 
  än andra länder inom EES. Exempelvis finns det i Sverige, till skill- nad från vad som gäller enligt  
 TV-direktivet, 
  förbud mot såväl reklam för alkohol som för reklam som riktar sig till barn under tolv år. Även när det gäller mängden tillåten reklam i förhållande till sändningstiden speglar Sveriges bestämmelser en mer återhåll- sam hållning. Emellertid har hänsyn till konsumentintresset redan beaktats inom ramen för  
 TV-direktivet. 
  Sverige kan därför enligt utredningens bedömning inte med framgång hävda att ett etable- ringskrav är motiverat av hänsyn till det allmänna intresset att skydda  
 TV-tittarna 
  (jfr. t.ex.  
 EG-domstolens 
  dom i förenade målen 
  
 KO mot De Miles och  
  
 TV-shop 
 ). 
  Det kan även hävdas att lik- värdiga regler för alla tillståndshavare skulle skapa en mer rättvis konkurrenssituation i marknätet. Detta intresse kan emellertid enligt utredningen inte anses ha sådan tyngd att det ensamt motiverar införandet av ett etableringskrav. 
 Sammanfattningsvis anser utredningen att det är oförenligt med grundläggande  
 EG-rättsliga 
  principer att ställa upp som krav för programföretag att de måste vara etablerade här i landet för att kunna få tillstånd att sända i marknätet. 
 Beträffande programföretag som är etablerade utanför EES utgör inte  
 TV-direktivet 
  eller reglerna om fri rörlighet för tjänster något hinder mot att införa ett krav på etablering i Sverige för att få sändningstillstånd. Det kan dock inte uteslutas att Sverige med hänsyn till egna internationella åtaganden eller EU:s åtaganden gentemot tredje land är förhindrat att uppställa ett sådant krav. Utredningen anser också att det finns skäl att ifrågasätta om den svenska  
 TV-marknaden 
  internationellt sett är så betydande, att man kan räkna med att programföretag skulle etablera sig här i landet enbart för att få möjlighet att distribuera sina sändningar i mark- nätet. Risken är därför att ett etableringskrav skulle leda till att utbudet av programtjänster i marknätet skulle minska och att mark- 
 195 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 nätet skulle få svårare att konkurrera om konsumenterna i för- hållande till satellit- och kabelplattformarna. 
 Villkor i tillståndet att använda radiosändare 
  
 Vår bedömning:  
 I auktorisationsdirektivet ges en möjlighet att ställa villkor för frekvensutnyttjandet med avseende på innehållet. Ut- redningen anser dock inte att detta innebär att det är tillåtet att ställa upp som villkor i ett tillstånd att använda radiosändare att denna exempelvis endast får användas för utsändning av  
 TV-tjänster 
  som överensstämmer med bestämmelserna i radio- och  
 TV-lagen. 
  
 Enligt lagen om elektronisk kommunikation krävs tillstånd för att få använda radiosändare. Ett sådant tillstånd skall avse en viss radio- användning (9 § LEK). Ett av skälen till detta är att man vill undvika störningar på tjänster i närliggande frekvenser (prop. 2002/03:110 s. 144). PTS är tillståndsmyndighet (10 § förordningen [2003:396] om elektronisk kommunikation). I 6 § andra stycket LEK före- skrivs att tillstånd att använda radiosändare för utsändningar som kräver tillstånd enligt annan lag eller enligt bestämmelser meddelade med stöd av annan lag, endast får meddelas om sådant tillstånd föreligger. Teracom AB har beviljats tillstånd av PTS att använda radiosändare för distribution av rundradio, TV. Det krävs ett tillstånd per radiosändare som skall användas. Tillstånden kan avse antingen analog eller digital överföring. I tillstånden finns ett villkor om att sändaren endast får användas av den som har tillstånd med- delat med stöd av bestämmelserna i radio- och  
 TV-lagen. 
  Således är det endast möjligt att använda sändaren för utsändning av TV- signaler från programföretag som beviljats sändningstillstånd enligt radio- och  
 TV-lagen. 
  
 Lagen om elektronisk kommunikation är en implementering av det nya regelverk för elektroniska kommunikationer som beslutades inom EU år 2002. Ett av de direktiv som ingår i regelverket är Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/20/EG av den 7 mars 2002 om auktorisation för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (auktorisationsdirektiv) 
  
 6 
  
 .  
 I artikel 6 i direk- tivet finns bestämmelser om villkor som är fogade till den allmänna auktorisationen och till nyttjanderätter till radiofrekvenser och 
  
 6  
 EGT L 108, 24.4.2002, s. 21 (Celex 32002L0020) 
 196 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 nummer samt särskilda skyldigheter. Av artikelns första punkt framgår att den allmänna auktorisationen för bl.a. nyttjanderätter till radiofrekvenser endast får omfattas av de villkor som är upp- tagna i, såvitt nu är av intresse, del B i bilagan. Där föreskrivs i första punkten att till nyttjanderätt till radiofrekvenser får knytas villkor om angivande av den tjänst eller typ av nät eller teknik för vilken nyttjanderätt till frekvensen har beviljats, i förekommande fall inbegripet exklusivt nyttjande av en frekvens för överföring av särskilt innehåll eller särskilda audiovisuella tjänster. Här ges således en möjlighet att ställa villkor för frekvensutnyttjandet med avseende på innehållet. Utredningen anser dock inte att detta innebär att det är tillåtet att ställa upp som villkor i tillståndet att radiosändaren exempelvis endast får användas för utsändning av  
 TV-tjänster 
  som överensstämmer med bestämmelserna i radio- och  
 TV-lagen. 
  Att på detta sätt få samtliga programföretag som sänder i det digitala mark- nätet att följa radio- och  
 TV-lagens 
  bestämmelser, eller ens vissa av dem, skulle enligt vår bedömning stå i strid med  
 TV-direktivet 
  och den underliggande  
 EG-rättsliga 
  principen om fri rörlighet för tjänster. Det skulle för övrigt även strida mot andemeningen i det  
 EG-rättsliga 
  regelverket för elektronisk kommunikation. Utred- ningen avstyrker därför att tillstånd att använda radiosändare vill- koras på här antytt sätt. 
 Operatörsföretaget juridiskt ansvarig för programföretagens åtaganden 
  
 Vår bedömning 
 : Enligt utredningens mening är en ordning där operatörsföretaget görs ansvarigt för innehållet i programföretagens sändningar inte försvarlig. Anledningen till detta är bl.a. att opera- törsföretaget inte har något redaktionellt ansvar för vad som sänds ut och därmed helt saknar möjlighet att påverka innehållet i sänd- ningarna. 
 I 10 kap. 12 § RTVL finns en bestämmelse som innebär att om den som sänder över satellit inte har hemvist i Sverige, Granskningsnämn- den för radio och TV får förelägga – även vid vite – satellitentrepre- nören att följa vissa bestämmelser i lagen. Denna bestämmelse kan användas endast när den sändande är etablerad utanför EES och svensk lag således är tillämplig (jfr prop. 1992/93:75 s. 56 och 1995/96:160 s. 192 f.). Tanken är att satellitentreprenören genom 
 197 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 avtal med den sändande skall försäkra sig om att reglerna följs (a. prop. s. 56 resp. s. 193). 
 Ett alternativ för att få programföretagen att följa svenska regler skulle kunna vara att med bestämmelsen i 10 kap. 12 § RTVL som förebild göra operatörsföretaget ansvarigt för sändningarnas fören- lighet med radio- och  
 TV-lagen. 
  Som ovan nämnts gäller satellit- entreprenörens ansvar enbart sändningar som radio- och  
 TV-lagen 
  är tillämplig på. I de fall den sändande är etablerad inom EES är flertalet av bestämmelserna i lagen över huvud taget inte tillämp- liga. En bestämmelse om ansvar för operatörsföretaget konstruerad på motsvarande sätt skulle därför inte träffa sändningar av ett pro- gramföretag etablerat inom EES. För att omfatta även de företagen skulle man behöva föreskriva att i de fall ett programföretag inte har hemvist i Sverige, Granskningsnämnden får förelägga operatörsföre- taget att tillse att ett programföretags sändningar överensstämmer med villkoren i sändningstillståndet. 
 I förarbetena till yttrandefrihetsgrundlagen diskuterades huruvida den tryckfrihetsrättsliga principen om ensamansvar skulle kunna överföras på vidaresändningar av  
 TV-program. 
  Vid en omedelbar vidareförmedling av en satellitsändning har den som står för vidare- sändningen ingen möjlighet att påverka innehållet i det som sänds. Den enda möjligheten att ingripa i sändningen är att avbryta vidare- sändningen. Regeringen ansåg att en väsentlig del av syftet med ett ansvarssystem efter TF:s mönster under sådana förhållanden inte skulle uppnås genom att den som genomför vidaresändningen insattes i en utgivares ansvariga ställning. Regeringen anförde vidare att efter- som den som ombesörjer vidaresändningen inte kan publicera något själv skulle ett ensamansvar för honom inte innebära någon ökning av möjligheterna att bringa känsliga eller obekväma upplysningar från andra till offentligheten, varför ett viktigt syfte med ett ensam- ansvar bortföll. Därtill ansåg regeringen att ingen bör kunna hållas ansvarig för innehållet i en sändning som han inte kan kontrollera i förväg (prop. 1990/91:64 s. 54). 
 Enligt utredningens mening är en ordning där operatörsföretaget görs ansvarigt för innehållet i programföretagens sändningar inte för- svarlig. Anledningen till detta är att företaget inte har något redaktio- nellt ansvar för vad som sänds ut och därmed helt saknar möjlighet att påverka innehållet i sändningarna. Inte heller anser utredningen det förenligt med den grundläggande synen om censurförbud i svensk rätt att införa ett regelsystem som baseras på att operatören 
 198 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 skall förhandsgranska  
 TV-sändningar 
  till vilka företaget upplåtit sänd- ningsutrymme. 
 Ändring av  
 TV-direktivet 
  
 Vår bedömning:  
 En ändring av  
 TV-direktivet 
  på sätt som Sverige föreslagit i yttrande till kommissionen framstår som önskvärd uti- från ett allmänt medborgarperspektiv och skulle dessutom tjäna som ett steg på vägen mot en för programföretagen mer jämnbördig konkurrenssituation i det svenska marknätet. 
 Som angetts i kapitel 4, avsnitt 4.2, pågår för närvarande en över- syn av  
 TV-direktivet 
  med inriktning på att analysera behovet av eventuella revideringar till följd av den tekniska utvecklingen och marknadsutvecklingen inom den audiovisuella sektorn. Sverige har i ett yttrande till kommissionen framhållit, såvitt nu är av intresse, behovet av att ändra direktivets regler om jurisdiktion och tillämplig lag. Även Irland, Belgien, Nederländerna och Österrike har fram- ställt liknande synpunkter. De förändringar som eftersträvas av dessa länder tar sikte på  
 TV-sändningar 
  som är riktade, enbart eller huvudsakligen, till invånarna i en annan medlemsstat än den med- lemsstat som upprätthåller jurisdiktion över programföretaget. Sverige har i sitt yttrande föreslagit att det under nämnda förhållanden skulle vara möjligt att tillämpa ett undantag från nuvarande regler för att göra bestämmelserna för  
 TV-sändningar 
  i den mottagande medlemsstaten tillämpliga. Vid bedömningen av om undantaget är tillämpligt skall särskild hänsyn tas till t.ex. annonsmarknader och kontrakt med  
 kabel-TV-operatörer, 
  ägarförhållanden och personal i programföretaget samt vilket språk som används i dess egna pro- duktioner. 
 En ändring av  
 TV-direktivet 
  på sätt som bl.a. Sverige föreslagit skulle leda till att programföretag som enbart eller huvudsakligen riktar sina sändningar till den svenska marknaden och som i dag faller utanför svensk jurisdiktion blev tvingade att följa svensk lag. En sådan ordning är eftersträvansvärd av flera skäl. 
 Ett skäl är att Sverige, som framhållits ovan, har en mer åter- hållsam hållning till förekomsten av reklam i  
 TV-sändningar. 
  Detta gäller speciellt reklam som riktar sig mot barn under tolv år och reklam för alkohol. Det är självklart av stort allmänt intresse att så långt möjligt kunna upprätthålla i demokratisk ordning beslutade 
 199 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 regler på sändningar avsedda för en svensk  
 TV-publik. 
  Ur ett med- borgarperspektiv framstår det som i högsta grad önskvärt att kunna låta i vart fall marknätet vara en plattform för  
 TV-tittare 
  som vill vara försäkrade om att svenska regler gäller för sändningar som riktar sig främst till svenska hushåll och där man således kan vara säker på att slippa reklam för alkohol och reklam riktad till barn. 
 Ytterligare skäl för en ändring av  
 TV-direktivet 
  på föreslaget sätt är att en ordning där vissa programföretag har att följa utländsk lag medan andra har att följa den i vissa avseenden mer restriktiva svenska lagen innebär att programföretagen inte kommer att kon- kurrera på lika villkor. Att samma regler gäller för alla program- företag som agerar i marknätet är därför av tämligen stor vikt för att skapa en mer konkurrensneutral marknad för marksänd TV. 
 Utredningens slutsats i jurisdiktionsfrågan är som framgått tidi- gare i detta avsnitt att det främst med hänsyn till innehållet i TV- direktivet och den grundläggande principen om fri rörlighet för tjänster – som  
 TV-direktivet 
  är till för att förverkliga – inte är möjligt att skapa svensk jurisdiktion över  
 TV-sändningar 
  i mark- nätet i vidare omfattning än vad som nu gäller, med undantag för den mindre ändring vi föreslår i 1 kap. 2 § sista stycket RTVL. En ändring av  
 TV-direktivet 
  i detta hänseende på sätt som Sverige föreslagit för kommissionen skulle dock kunna innebära en klar förbättring av rådande situation och tillgodose ett starkt med- borgarintresse. 
  
 6.3.2 
  
 Tillstånd till programföretag 
  
 6.3.2.1 
  
 Inledning 
  
 I de föregående avsnitten har bland annat tillståndsfrågorna som rör operatörsföretaget behandlats. Detta avsnitt innehåller över- väganden i fråga om tillståndsgivning, tillståndsvillkor och tillstånds- tidens längd för programföretag, såväl de som sänder  
 fri-TV 
  som de som sänder  
 betal-TV. 
  
 200 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 6.3.2.2 
  
 Skälen för en tillståndsplikt 
  
 Vår bedömning 
 : Vi anser att det finns goda skäl för att alla pro- gramföretag, oavsett om de erbjuder  
 fri-TV- 
  eller  
 betal-TV-tjänster, 
  skall erhålla tillstånd av regeringen eller en myndighet för att kunna sända i det digitala marknätet. 
 Genom 2 kap. 1 § p. 1 RF är varje medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad yttrandefrihet. I yttrandefrihetsgrundlagen regleras närmare vad yttrandefriheten i bl.a. radio- och  
 TV-program 
  innebär och anges även uttömmande vilka begränsningar i denna som får göras. Såvitt gäller friheten att sända  
 TV-program 
  på annat sätt än genom tråd får denna enligt 3 kap. 2 § YGL regleras genom lag som innehåller föreskrifter om tillstånd och villkor för att sända. Anledningen till att det inte råder fullständig etableringsfrihet för radiosändningar är att det av tekniska skäl är nödvändigt att reglera användningen av radiospektrum (prop. 1990/91:64 s. 116). Frekvens- utrymme är en begränsad naturresurs och för att denna skall kunna utnyttjas på ett så effektivt sätt som möjligt krävs en noggrann planering och reglering på internationell nivå. Sålunda finns det mellanstatliga överenskommelser i syfte att ordna och fördela möj- ligheterna till radiotrafik av skilda slag (prop. 1990/91:64 s. 79). Sverige har att rätta sig efter de internationella överenskommelser som ingåtts. För att säkerställa att internationella åtaganden följs och att frekvensutrymmet även i övrigt används på ett så effektivt sätt som möjligt krävs kontroll över dess användning. Av denna anledning finns och måste även fortsättningsvis finnas ett krav på tillstånd för att använda radiospektrum för exempelvis radio- och  
 TV-sändningar. 
  
 I ingressen till  
 TV-direktivet 
  anges att principen om fri rörlighet för tjänster som den tillämpas på sändning och distribution av tele- visionstjänster också är ett klart uttalande i gemenskapsrätten av en mer allmän princip, nämligen yttrandefriheten enligt artikel 10 i Europakonventionen. Det sägs vidare att ett direktiv om sändning och distribution av  
 TV-program 
  måste säkerställa programmens fria rörlighet mot bakgrund av denna artikel och med förbehåll endast för de begränsningar som anges i artikel 10.2 i konventionen och av artikel 56.1 i fördraget. I artikel 10.1 Europakonventionen stadgas att rätten till yttrandefrihet enligt artikeln inte hindrar en stat att kräva tillstånd för  
 radio-, 
  televisions- eller biografföretag. I artikel 10.2 i konventionen uttalas vidare att eftersom utövandet av de 
 201 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 nämnda friheterna medför ansvar och skyldigheter, får det under- kastas sådana formföreskrifter, villkor, inskränkningar eller straff- påföljder som är föreskrivna i lag och som i ett demokratiskt sam- hälle är nödvändiga med hänsyn till vissa i artikeln angivna starka allmänna intressen. I  
 TV-direktivets 
  ingress uttalas vidare att direk- tivet fastställer minimikraven för att garantera frihet för sändning, varför det inte påverkar medlemsstaternas och respektive myndig- heters ansvar i fråga om organisationen – inklusive systemen för tillståndsgivning, administrativ auktorisering eller beskattning – finansiering och programinnehåll. Med hänsyn till det nyss anförda anser vi att det inte är oförenligt med  
 EG-rätten 
  att behålla en ordning där sändningsrätt är beroende av tillstånd. 
 Enligt vårt förslag skall de programföretag som erbjuder  
 fri-TV- 
  tjänster, dvs. programtjänster som är tillgängliga utan krav på sär- skild betalning, ges rätt att sända inom ett visst närmare angivet sändningsutrymme. En sådan rätt skall liksom i dag föregås av ett tillståndsförfarande. 
 När det gäller  
 betal-TV-tjänster 
  föreslår utredningen att ett operatörsföretag skall disponera hela det sändningsutrymme som regeringen beslutar att avsätta för sådana programtjänster. Efter- som det är fråga om en fördelning av sändningsutrymme måste även operatörsföretagets verksamhet vara beroende av tillstånd. 
 Den modell vi föreslår innebär att operatörsföretaget, inom det sändningsutrymme för  
 betal-TV 
  som denne förfogar över, själv skall kunna välja vilka programtjänster som skall sändas. Det kan därför ifrågasättas om det finns skäl att upprätthålla någon form av statlig kontroll över de programföretag som skall konkurrera om att ingå i operatörsföretagets utbud. 
 Radiospektrum är som nyss sagts en begränsad naturresurs. Även om den digitala tekniken möjliggör ett effektivare resursutnytt- jande med möjlighet att ge sändningstillstånd till flera än vad som i dag är fallet är marknätet fortfarande att betrakta som en knapp resurs. Det är av betydande allmänt intresse att tillse att det till- gängliga frekvensutrymmet utnyttjas på ett sätt som är så effektivt som möjligt utifrån ett yttrandefrihets- och informationsperspektiv och som uppfyller de mediepolitiska målen om bl.a. mångfald, tillgänglighet och massmediernas oberoende (se prop. 2000/01:1 utg.omr. 17 s. 98). För att säkerställa att dessa viktiga ändamål upp- fylls bedömer utredningen att även de programföretag som erbjuder  
 betal-TV-tjänster 
  skall genomgå ett tillståndsförfarande. Ett första urval utifrån en strävan att uppnå bl.a. mångfald och yttrandefrihet 
 202 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 bör enligt utredningens mening göras av en företrädare för staten (utredningens överväganden i fråga om tillståndsmyndighet redovisas i avsnitt 6.3.3). På detta sätt ökar insynen och oberoendet i ur- valsprocessen. 
 Utgångspunkten för våra fortsatta bedömningar är alltså att alla programföretag, oavsett om de erbjuder  
 fri-TV- 
  eller  
 betal-TV- 
  tjänster, skall erhålla tillstånd av regeringen eller en myndighet för att kunna sända. 
  
 6.3.2.3 
  
 Urvalskriterier vid tillståndsgivningen 
  
 Vårt förslag:  
 Det skall införas en bestämmelse om att Radio- och  
 TV-verket 
  för att garantera en ändamålsenlig användning av sänd- ningsutrymmet får begränsa antalet tillstånd att sända  
 fri-TV. 
  Av samma skäl skall Radio- och  
 TV-verket 
  fastställa det högsta antal tillstånd att sända  
 betal-TV 
  som kan meddelas. Beslutet skall om- prövas när det finns anledning till det. Det bör beviljas tillstånd till något fler programtjänster än som ryms inom det tillgängliga ut- rymmet för  
 betal-TV. 
  
 Tillstånd att sända  
 fri-TV 
  får endast beviljas programföretag som bedöms ha finansiella och tekniska förutsättningar att bedriva sänd- ningsverksamhet under tillståndstiden. 
 När tillstånd beviljas att sända  
 fri-TV 
  och  
 betal-TV 
  skall särskilt beaktas att sändningsutrymme kan tas i anspråk dels för olika pro- gramtjänster som kompletterar varandra så att sändningarna som helhet kommer att tilltala olika intressen och smakriktningar, dels för lokala och regionala program, dels av så många oberoende pro- gramföretag som möjligt. 
 Utgångspunkten för fördelningen av frekvensutrymme ges i 3 kap. 2 § andra stycket YGL, där det föreskrivs att det allmänna skall eftersträva att radiofrekvenserna tas i anspråk på ett sätt som leder till vidaste möjliga yttrandefrihet och informationsfrihet. Som vi redogjort för i avsnitt 6.2.3 ankommer det på regeringen att bestäm- ma hur mycket frekvensutrymme som skall avsättas för sändningar av respektive  
 fri-TV 
  och  
 betal-TV. 
  
 I fråga om tillstånd till sändning av  
 fri-TV 
  innebär vårt förslag att förfarandet kommer att fungera ungefär på motsvarande sätt som i dag. Sedan regeringen fattat beslut om hur stort utrymme som skall avsättas till  
 fri-TV 
  kommer tillstånd att utlysas. Om sändnings- 
 203 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 utrymmet fylls vid denna inledande tillståndsgivning finns det naturligtvis inte någon möjlighet att bevilja ytterligare tillstånd. Under sådana förhållanden är det möjligt att meddela nya tillstånd först när tillståndsperioden löpt ut för de tidigare tillståndshavarna eller när ett sändningstillstånd av någon anledning återkallats eller inte förlängts. Så länge det finns ledig kapacitet bör det dock vara möjligt att när som helst ansöka om sändningstillstånd. 
 När det gäller  
 betal-TV 
  skall Radio- och  
 TV-verket 
  utlysa till- ståndet för ett operatörsföretag att disponera sändningsutrymmet för  
 betal-TV. 
  Vi föreslår att Radio- och  
 TV-verket 
  i samband därmed också skall fastställa det högsta antal tillstånd till program- företag att sända  
 betal-TV 
  som kan beviljas. Därvid skall Radio- och  
 TV-verket 
  sträva efter att tillgodose de allmänna hänsyn och intressen som motiverar att det finns en tillståndsplikt (se avsnitt 6.3.2.2). 
 Radio- och  
 TV-verket 
  bör eftersträva att det utlyses och beviljas något fler tillstånd än det finns plats för i det för  
 betal-TV 
  avsatta sändningsutrymmet. Om tekniken efter en tid medger att det finns möjlighet att sända fler programtjänster inom utrymmet för betal- TV skall Radio- och  
 TV-verket 
  fatta ett nytt beslut om det antal tillstånd som bedöms lämpligt. Det är en förhoppning att det kommer att finnas fler tillståndshavare än det finns tillgänglig sänd- ningskapacitet. Detta skapar större möjligheter till flexibilitet för operatörsföretaget och gör att sändningsutrymmet kan utnyttjas bättre. Konkurrens mellan programföretagen bör dessutom förbättra för konsumenterna genom bättre innehållskvalitet och lägre priser. I praktiken kommer det att innebära att för det fall ledig kapacitet på ett eller annat sätt frigörs, det skall finnas ett antal program- tjänster som är godkända och som operatörsföretaget snabbt kan ta in i sitt utbud. 
 Gällande tillståndsförfarande bygger på vissa av riksdagen fast- lagda riktlinjer för tillståndsgivningen (jfr. prop. 1996/97:67 s. 30). Enligt dessa bör eftersträvas att mer än ett programföretag deltar i sändningsverksamheten på varje ort, att inte ett företag ensamt bör kunna disponera en hel multiplex, att programutbudet som helhet kan tilltala olika intressen och smakriktningar och att lokala och regionala  
 TV-program 
  liksom  
 TV-program 
  som är förankrade i den svenska kulturkretsen ges företräde. Dessa riktlinjer är inte positivt angivna i lag. Däremot framgår de indirekt av 9 § förordningen (1997:894) om marksänd digital TV. Där föreskrivs att det av Radio- och  
 TV-verkets 
  motiverade förslag till fördelning av tillstånd skall 
 204 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 framgå i fall vissa kriterier med anknytning till riksdagens riktlinjer är för handen. 
 Som tidigare nämnts kommer vi i avsnitt 6.3.3 att föreslå att till- ståndsgivningen till bl.a. andra programföretag än de allmänna public  
 service-företagen 
  skall delegeras till Radio- och  
 TV-verket. 
  En sådan delegation medför enligt utredningens uppfattning att det finns behov av att i lag närmare specificera de sakliga grunderna för hur sändningstillstånden skall fördelas. Då fråga är om grundlagsskyd- dade rättigheter skall bestämmelserna ges i lag. Eftersom regeringen fortsättningsvis endast skall bevilja tillstånd för  
 TV-sändningar 
  som finansieras genom medel från den allmänna  
 TV-avgiften 
  får bestämmelsen mindre betydelse för regeringens tillståndsgivning. 
 Tillstånd att sända  
 fri-TV 
  innebär upplåtelse av ett visst sänd- ningsutrymme att disponera för  
 TV-sändningar. 
  Ett sådant tillstånd bör endast beviljas programföretag som bedöms ha finansiella och tekniska förutsättningar att bedriva sändningsverksamhet under tillståndstiden. 
 I övrigt bör urvalet av programföretag ske utifrån ett jämförande urvalsförfarande, där avgörande betydelse skall fästas vid vissa i lagen angivna kriterier. Utredningen anser av principiella skäl att det inte är lämpligt att använda sig av anbudsförfarande i någon form, inte ens då valet står mellan två eller flera företag som utifrån de sakliga kriterierna kan anses som likvärdiga. 
 De riktlinjer som statsmakterna angav inför starten av de digitala sändningarna bör i vissa delar gälla även fortsättningsvis. Sålunda bör tillståndsgivaren vid beviljande av tillstånd beakta att sändnings- utrymme kan tas i anspråk för olika programtjänster som komplet- terar varandra så att sändningarna som helhet kommer att tilltala olika intressen och smakriktningar, för lokala och regionala program och av så många oberoende programföretag som möjligt i syfte att främja yttrandefriheten och informationsfriheten och undvika makt- koncentration. Samma kriterier bör styra urvalet oavsett om det är fråga om tillstånd att sända  
 fri-TV 
  eller  
 betal-TV. 
  
 Tillståndsgivarens bedömningsunderlag vid urvalet kommer att bestå bl.a. i de uppgifter om sändningsverksamheten som program- företagen anger i sina ansökningar. Med hänsyn till det allmänna intresset av att förhindra illojala beteenden skall tillståndsgivaren vid urvalet även beakta de reella möjligheterna att ingripa med sank- tioner mot tillståndshavare. Detta behöver inte uttryckas i lagtext. 
 Med hänsyn till att utrymmet för  
 fri-TV 
  kommer att vara en mycket knapp resurs bör det vara möjligt för Radio- och  
 TV-verket 
  
 205 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 att begränsa antalet tillstånd, om det är nödvändigt för att garantera en ändamålsenlig användning av sändningsutrymmet. Så kan vara fallet om verket t.ex. anser att ett visst utrymme bör avsättas åt regionala program, men det saknas sökande som uppfyller kraven för att beviljas tillstånd (se vidare i författningskommentaren). 
  
 6.3.2.4 
  
 Tillståndens giltighetstid och närmare innebörd 
  
 Vårt förslag:  
 Ett tillstånd att sända  
 TV-program 
  skall avse antingen  
 fri-TV 
  eller  
 betal-TV. 
  Tillstånd att sända  
 fri-TV 
  skall innebära rätt att samtidigt sända det antal program i varje område under den del av dygnet som anges i tillståndet. Ett tillstånd att sända  
 betal-TV 
  skall innebära rätt att sända program som anges i tillståndet. Om inte annat anges i tillståndet får sändningsrätten dock utövas endast om avtal om upplåtelse av sändningsutrymme ingås med ett opera- törsföretag. 
 Tillståndstidens längd skall anges i lagen. Tillstånd som beviljas av regeringen skall gälla i sex år. Övriga tillstånd till programföretag skall gälla i två år med rätt till förlängning med två år i två om- gångar om inte särskilda skäl talar emot det. 
 Med hänsyn till den modell med operatörsföretag vi förespråkar skall införas bör det finnas olika slags tillstånd för programföretag beroende på om de sänder  
 fri-TV 
  eller  
 betal-TV. 
  Dessutom anser vi att det i fråga om  
 fri-TV-tillstånden 
  vid bestämmande av tillstånds- tidens längd bör göras skillnad beroende på om det är public service- sändningar eller andra typer av sändningar. 
 Ett tillstånd att sända  
 fri-TV 
  skall innebära en rätt att använda ett visst närmare angivet sändningsutrymme för att sända en eller flera programtjänster och tilläggstjänster som har anknytning till programmen. Däremot bör ett tillstånd att sända  
 betal-TV 
  inte innebära att företaget tilldelas ett sändningsutrymme eller får en ovillkorlig rätt att sända sina program. Tillståndet skall innebära en rätt att sända det eller de program som anges i tillståndet. För att få utöva sändningsrätten skall emellertid krävas att avtal slutits med ett operatörsföretag om att sända inom dess sändningsutrymme och därmed ingå i dess utbud. Radio- och  
 TV-verket 
  bör dock i sär- skilda fall kunna medge undantag från kravet på att ingå avtal med operatörsföretaget (se vidare i författningskommentaren). 
 206 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Till skillnad från vad som nu gäller anser utredningen att till- ståndstidens längd bör anges i lagen. De skäl för en lagreglering som redovisats i avsnitt 6.2.3 såvitt gäller operatörsföretagets tillstånd har bärkraft även i fråga om programföretagens tillstånd. Vi anser att det bör finnas dels tillstånd med längre giltighetstid, dels till- stånd som löper på kortare tid men som är förenade med en rätt till förlängning om det inte finns särskilda skäl emot det. De längre tillstånden är tänkta för  
 TV-företagen 
  i allmänhetens tjänst. Vi anser att sex år är en väl avvägd giltighetstid för dessa tillstånd. Det bör dock tas in en bestämmelse i lagen om att giltighetstiden för till- ståndsvillkor får vara kortare än tillståndstiden. 
 Ett sexårigt tillstånd bör enligt vår uppfattning vara förenat med en rätt till förlängning om ytterligare fyra år om inte regeringen har sagt upp tillståndet senast två år före tillståndstidens utgång. Detta motsvarar vad som i dag gäller för tillstånd med en giltighetstid om minst fyra år. 
 Det som talar för att vid sidan av de längre tillstånden ha ett system med korta tillstånd är främst att det ger en möjlighet att vid behov ingripa mot ett programföretag som inte sänder i enlighet med de uppgifter som lämnats under ansökningsförfarandet och som varit bestämmande vid urvalsprocessen eller åsidosätter tillstånds- villkor utan att det finns grund för att återkalla tillståndet. Det gäller både programföretag som vill sända  
 fri-TV 
  och sådana som valt att sända  
 betal-TV. 
  
 En annan fördel med korta tillstånd är att det skapar större flexi- bilitet. När det gäller  
 betal-TV-företagen 
  kommer dock den tid som avtalas med operatörsföretaget att vara av avgörande betydelse för sändningsrättens utövande i praktiken. Det finns ingenting som hindrar att denna tid sätts längre eller kortare än tillståndets giltig- hetstid. Avtalet kan sålunda gälla för längre tid än tillståndet om det tas in ett villkor om att avtalet gäller under förutsättning att programföretaget har ett giltigt sändningstillstånd. 
 Utredningen anser att en tid om två år är lämplig för de kortare tillstånden med en rätt till förlängning om ytterligare två år i två omgångar om inte särskilda skäl talar emot det. I praktiken blir därmed tillståndstidens längd även i dessa fall sex år, under förut- sättning att bl.a. tillståndshavaren sköter sina åtaganden enligt till- ståndet. Till frågan om vad som är att betrakta som särskilda skäl återkommer vi i författningskommentaren. 
 207 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 6.3.2.5 
  
 Tillståndsvillkor 
  
 Regleringen av innehållet i sändningarna sker dels genom bestäm- melser i radio- och  
 TV-lagen, 
  dels genom att det ges möjlighet för regeringen att meddela villkor för sändningstillstånden. Vi har redo- gjort närmare för detta i kapitel 2. Kortfattat innebär den nuvarande ordningen att endast regler som gäller för innehållet i alla slags sändningar regleras i radio- och  
 TV-lagen. 
  Övrig reglering i fråga om sändningarnas innehåll sker genom att det i sändningstillstånden tas in villkor som skall uppfyllas för att programföretaget skall ha rätt att sända. Detsamma gäller vissa tekniska och andra frågor. Vilka villkor som får ställas anges uttömmande i 3 kap.  
 1–4 
  §§ RTVL. Utredningen anser att denna ordning bör bestå. Övergången till digital sändningsteknik gör dock att det finns anledning att refor- mera vissa delar av villkorskatalogen. 
 Samtyckeskravet (3 kap. 8 § RTVL) 
  
 Vårt förslag 
 : Kravet att ett tillstånd endast får förenas med villkor som den sökande har samtyckt till skall endast gälla för villkor som rör innehållet i sändningarna. 
 I dagsläget får ett beslut om sändningstillstånd endast innehålla villkor som den sökande godtagit. Denna ordning infördes när den tidigare gällande avtalsmodellen avskaffades. På detta sätt upprätt- hölls en avtalsliknande situation. Vi anser att det bara finns anledning att ställa upp godkännande som en förutsättning när det är fråga om villkor som har med innehållet att göra. Samtyckeskravet samman- hänger med dels att programföretagens redaktionella självständighet måste värnas, dels att programföretagen har bäst möjligheter att bedöma vad som är praktiskt genomförbart i dessa avseenden. I fråga om vissa villkor av mer teknisk natur saknas däremot anled- ning att låta programföretagen ha inflytande över dessa. Den sökande skall dock även beträffande sådana villkor fortsättningsvis ges tillfälle att ta del av och yttra sig över de villkor som tillståndsgivaren avser att förena med tillståndet innan beslut om tillstånd meddelas. 
 208 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Skyldigheten att använda viss radiosändare (3 kap. 2 § 8 RTVL) 
  
 Vår bedömning:  
 Möjligheten att i ett sändningstillstånd föreskriva skyldighet att använda viss radiosändare bör behållas men bör inte användas i tillstånd att sända  
 TV-program 
  med digital sändnings- teknik. 
 Bestämmelsens föregångare fanns i radiolagen (1966:755) och hade till syfte att möjliggöra att danska sändningar, i avsikt att förbättra mottagningsförhållandena i Danmark, kunde sändas ut från svensk botten. I det tillstånd som gäller för de finska sändningarna finns krav på att Nackasändaren används (prop. 1995/96:160 s. 164). I propositionen till radio- och  
 TV-lagen 
  påpekades även att krav på användning av viss sändare kan behöva ställas också med anledning av införandet av ny teknik (a. prop. s. 164). 
 Utredningen om elektronisk kommunikation anförde i sitt del- betänkande  
 Lag om elektronisk kommunikation  
 (SOU 2002:60) att bestämmelsen i fråga bör anses falla inom ramen för infrastruktur- regleringen och att den, om den skall behållas, hör hemma i lagen om elektronisk kommunikation. Utredningen framhöll vidare att artikel 8.3 i ramdirektivet anger att de nationella regleringsmyndig- heterna skall bidra till utvecklingen av den inre marknaden bl.a. genom att avlägsna kvarvarande hinder för tillhandahållande av elektroniska kommunikationsnät, tillhörande faciliteter och elek- troniska kommunikationstjänster på det europeiska planet och säkerställa att företag som tillhandahåller elektroniska kommunika- tionsnät och kommunikationstjänster inte behandlas olika under lika omständigheter. Reglerna i 1.3 i ramdirektivet och 5.2 i auktorisa- tionsdirektivet anger emellertid att det nya regelverket inte påverkar de åtgärder som i enlighet med gemenskapslagstiftningen vidtagits på gemenskapsnivå eller nationell nivå för att arbeta för mål som avser allmänintresset, särskilt när det gäller reglering av innehåll och audiovisuell politik. Utredningen om elektronisk kommunikation betonade särskilt att dess förslag till bestämmelser om tillstånd att använda radiosändare innebar en möjlighet att uppställa villkor om täckning inom landet och att de syften som ligger till grund för 3 kap. 2 § 8 RTVL bör kunna uppfyllas genom ett sådant villkor. 
 Ett annat förhållande som utredningen om elektronisk kommu- nikation pekade på var att om den aktuella villkorspunkten skulle tas bort det troligen inte längre finns någon grund för att meddela tillståndsvillkor som – på sätt som nu sker i tillstånden för analog 
 209 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 utsändning för SR, SVT, UR och TV4 – ålägger programföretagen att köpa utsändningstjänster av Teracom. Såvitt gäller de analoga utsändningarna ansåg utredningen att det inte kunde bortses från risken att en reform skulle medföra fördyringar. Sammantaget bedömde utredningen om elektronisk kommunikation att det fanns skäl som talar för att den nuvarande regleringen i punkten 8 bör upphävas. Med hänsyn till de ställningstaganden och uttalanden som riksdagen gjort i frågan och då det inte utan vidare är klart att regleringen strider mot direktiven avstod utredningen dock från att lägga fram ett konkret lagförslag. 
 I nu gällande tillstånd för sändning av  
 TV-program 
  med digital teknik finns inte några krav på användning av vissa radiosändare. När de analoga sändningarna har upphört finns det ingen anledning att ha kvar detta villkor. Det finns således skäl för att upphäva punkt 8. När det gäller sändning av ljudradio är dock en digitali- sering inte nära förestående. Det finns därför behov av att behålla möjligheten att föreskriva sådan skyldighet i tillstånd att sända ljudradio. Utredningen vill framhålla, bl.a. mot bakgrund av vad utredningen om elektronisk kommunikation anförde, att det finns ett särskilt intresse av att skapa konkurrens i fråga om själva över- föringen, dvs. den verksamhet som Teracom i dag bedriver. Frågan har beröringspunkter med den delen av vårt uppdrag som rör möjlig- heterna att skapa ökad konkurrens i  
 kabel-TV-näten. 
  Vi återkommer till dessa frågor i vårt slutbetänkande. Tills vidare anser vi således att punkt 8 bör vara kvar men att den inte bör komma till an- vändning vid tillstånd att sända  
 digital-TV. 
  
 Till Granskningsnämnden för radio och TV lämna uppgifter som är nödvändiga för nämndens bedömning om sända program stämmer överens med de villkor som har meddelats enligt denna lag (3 kap. 2 § 16 RTVL) 
  
 Vårt förslag 
 : Vi föreslår att 3 kap. 2 § 16 upphävs. 
 Bestämmelsen är motiverad av att Granskningsnämnden kan ha behov av annat än inspelningsmaterial, t.ex. programtablåer och sponsors- avtal, för att kunna utöva tillsyn över efterlevnaden av tillstånds- villkoren. Som redogörs för närmare i avsnitt 6.5.2 föreslår vi att det införs en allmän skyldighet för den som har fått tillstånd att sända att på begäran ge bl.a. Granskningsnämnden tillgång till upp- 
 210 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 lysningar och handlingar som myndigheten anser är nödvändiga för dess bedömning om sändningsverksamheten stämmer överens med radio- och  
 TV-lagen 
  och de villkor som meddelats med stöd av lagen. Det blir därmed överflödigt att dessutom föreskriva en skyl- dighet att lämna uppgifter till Granskningsnämnden i tillstånds- villkor. Vi föreslår därför att punkt 16 upphävs. 
 Villkor om att ägarförhållandena och inflytandet i ett företag som erhåller tillstånd inte får förändras mer än i begränsad omfattning (3 kap. 4 § RTVL) 
  
 Vår bedömning:  
 Vi ser inte att det mot bakgrund av gemenskaps- rätten finns något hinder mot att behålla 3 kap. 4 § RTVL i sin nuvarande lydelse. 
 Syftet med detta villkor är att undvika maktkoncentration på mediemarknaden. Vi har i avsnitt 6.2.4 föreslagit att det införs en möjlighet att ställa upp ett motsvarande villkor i tillståndet till operatörsföretag. Eftersom syftet med ett sådant villkor är att mot- verka koncentration av makt och ägande och det inte skall göras någon skillnad mellan olika subjekt utifrån nationalitet eller etable- ringsland har utredningen ansett att ett sådant krav inte strider mot etableringsfriheten, den fria rörligheten för tjänster eller konkurrens- rätten. Vi gör samma bedömning i fråga om det nu aktuella villkoret för programföretag. Det innebär att vi inte ser något hinder mot att behålla 3 kap. 4 § RTVL i sin nuvarande lydelse. 
 Villkoren i de olika tillstånden för  
 fri-TV 
  respektive  
 betal-TV 
  
 Vår bedömning 
 : Vi anser att alla tillståndsvillkor som kan ställas på programföretag bör framgå av bestämmelser som är tillämpliga på både  
 fri-TV 
  och  
 betal-TV 
  även om samtliga villkor inte kommer att bli aktuella i båda formerna av tillstånd. 
 Vi anser att samtliga tillståndsvillkor som kan ställas på program- företag bör framgå av bestämmelser som är tillämpliga på både fri- TV och  
 betal-TV. 
  Det innebär emellertid inte att alla villkoren kommer att aktualiseras i tillstånd till såväl  
 fri-TV- 
  som  
 betal-TV- 
  
 211 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 sändningar. Vissa villkor kommer naturligtvis att gälla i båda typer- na av tillstånd medan andra enbart bör ställas i endera fallet. Vi går här igenom vissa av i nuvarande 3 kap. 2 § RTVL angivna villkor som inte nämnts ovan men som kan förtjäna en kommentar. 
 Villkoren i punkterna  
 1–3 
  om att sända program till hela landet eller till en viss del av landet, att sända under en viss minsta tid och att samtidigt sända ett visst minsta antal program i varje område kan endast bli aktuella att tillämpa i  
 fri-TV-tillstånd. 
  För  
 betal-TV- 
  företagen rör detta nämligen frågor som bör regleras i avtalet mellan programföretaget och operatörsföretaget. Punkterna 4 och 6, som gäller skyldighet att bereda utrymme för sändningar som är särskilt anpassade för syn- eller hörselskadade enligt 2 kap. 1 § andra stycket respektive att bereda utrymme för sändningar som sker med stöd av tillstånd av regeringen, kommer också sannolikt endast att med- delas i  
 fri-TV-tillstånden 
  och då framförallt i tillstånden till public  
 service-bolagen. 
  
 När det gäller punkten 5, att anpassa sändningar så att de blir tillgängliga för funktionshindrade, har detta krav hittills ställts på SVT och TV4. Det finns dock inget som hindrar att sådana villkor ställs även på övriga programföretag. Det kan i detta sammanhang nämnas att utredningen enligt sina direktiv (Dir. 2003:30) har att överväga behovet av lagändringar för att förbättra tillgängligheten till  
 TV-program 
  för personer med funktionshinder. Vi kommer att behandla den delen av uppdraget i vårt slutbetänkande. 
 Punkten 7 om att använda en viss sändningsteknik samt samverka med andra tillståndshavare i tekniska frågor kommer i princip endast att bli aktuell för  
 fri-TV-tillstånden 
  eftersom operatörsföre- taget handhar alla tekniska samordningsfrågor för sändningarna av  
 betal-TV. 
  Företaget kommer i sin tur att ha villkor om teknisk sam- verkan i sitt tillstånd. Villkor med stöd av punkten 7 bör dock med- delas i sådana tillstånd där ett programföretag getts rätt att utöva sändningsrätten enligt tillståndet utan att först träffa avtal med operatörsföretaget om att ingå i dess utbud. 
 Det kan bli aktuellt att ställa krav på att programföretaget kost- nadsfritt skall sända meddelanden som är av vikt för allmänheten om en myndighet begär det (p. 15) i tillstånd för såväl  
 fri-TV- 
  som  
 betal-TV-tjänster. 
  I sitt remissyttrande över  
 Digital-TV-kommitténs 
  slutbetänkande (SOU 2001:90) föreslog Styrelsen för psykologiskt försvar bl.a. att regeringen till de digitala sändningstillstånden fogar ett villkor att sända VMA, som är ett varnings- och informations- system. Vi har anledning att överväga frågan i vårt slutbetänkande i 
 212 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 samband med den del av vårt uppdrag som innebär att vi, mot bakgrund av Sveriges medlemskap i EU, skall överväga om det bör göras någon ändring av bestämmelserna om vilka skyldigheter att sända myndighetsmeddelanden som kan åläggas programföretagen (Dir. 2000:43). 
 Villkoret att utforma sändningarna på ett sådant sätt att de inte endast kan tas emot av en begränsad del av allmänheten i sändnings- området (p. 17) innebär i klartext ett förbud mot att kryptera sänd- ningarna. Syftet med kryptering kan, men måste inte nödvändigtvis, vara ett sätt att kunna ta betalt för programtjänsten i fråga. Det kan naturligtvis inte bli aktuellt att meddela ett sådant villkor i tillstånd att sända  
 betal-TV. 
  Däremot är det angeläget att kunna ställa villkor om att sändningarna från public  
 service-företagen 
  skall ske okodat. Även för de sändningar som utan att vara public service är fritt tillgängliga för alla kan det finnas ett intresse från statens sida att ta med ett villkor om krypteringsförbud. Detta gäller inte minst sänd- ningar som omfattas av vidaresändningsplikten enligt 8 kap. 1 § RTVL. 
  
 6.3.2.6 
  
 Särskilt om programtjänster som omfattas av vidaresändningsplikt enligt 8 kap. 1 § RTVL 
  
 Villkor för att omfattas av vidaresändningsplikt enligt 8 kap. 1 § RTVL 
  
 Vårt förslag:  
 Vi föreslår att det i 3 kap. RTVL införs en bestäm- melse som innebär att det i ett tillstånd att sända  
 fri-TV 
  får införas en förklaring om att sändningarna skall omfattas av vidaresändnings- plikt enligt 8 kap. 1 § RTVL. En sådan förklaring får införas endast om sändningsverksamheten utövas opartiskt och sakligt samt sänd- ningarna innehåller ett mångsidigt utbud där det skall ingå nyheter. Förklaringen skall innehålla uppgifter om dessa krav. 
 För att omfattas av vidaresändningsplikt enligt 8 kap. 1 § RTVL skall en sändning dels vara avsedd att tas emot i området utan villkor om särskild betalning, dels ske med stöd av ett sändnings- tillstånd förenat med krav på opartiskhet och saklighet samt ett villkor om ett mångsidigt programutbud där det skall ingå nyheter. 
 Kravet på att sändningen skall vara avsedd att tas emot i området utan villkor om särskild betalning innebär att sändningen måste 
 213 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 vara okrypterad eller, om så inte är fallet, att programföretaget kostnadsfritt måste tillhandahålla konsumenten ett programkort som avkodar sändningen i fråga. 
 I övrigt måste sändningstillståndet alltså innehålla krav på opartisk- het och saklighet samt ett villkor om ett mångsidigt programutbud där det skall ingå nyheter. Hittills har endast de programtjänster som sänts analogt i marknätet – och därutöver en digital program- tjänst från public  
 service-bolagen 
  – omfattats av sändningsplikten. Utredningen har i delbetänkandet  
 Must carry  
 (SOU 2003:109) föreslagit att sändningsplikten skall omfatta samtliga samtidigt sända programtjänster som sänds av avgiftsfinansierade programföretag och högst tre samtidigt sända programtjänster som sänds av annan tillståndshavare. När det gäller de avgiftsfinansierade programföre- tagen har vi i nämnda betänkande framhållit att, så länge SVT organiserar sitt programutbud i enlighet med sitt uppdrag att utöva sändningsverksamhet i allmänhetens tjänst, hela SVT:s (och UR:s) utbud bör betraktas som en helhet vid prövning av förutsättning- arna för att omfattas av vidaresändningsplikten (a. bet. s. 74 f). 
 Utredningen har vidare framhållit att en förutsättning för att sändningsplikten skall omfatta en viss – icke avgiftsfinansierad – programtjänst är att den sänds under krav som i stora delar över- ensstämmer med dem som gäller för public  
 service-företagen. 
  Därför kan exempelvis inte enbart förekomsten av nyheter i en program- tjänst innebära att kravet att programutbudet skall innehålla nyheter är uppfyllt. De nyheter som sänds måste dessutom vara av viss kva- litet och kvantitet. Liksom i dag kommer därför i praktiken de krav som ställs på programtjänsterna med must  
 carry-status 
  att vara mer långtgående än vad som framgår av lagtexten i 8 kap. 1 § RTVL. 
 Nuvarande tillstånd med villkor om ett mångsidigt program- utbud är relativt detaljerade i fråga om kravets närmare innebörd. Att i lagtexten närmare ange sådana detaljkrav är enligt vår mening inte ändamålsenligt. I stället förordar utredningen en ordning där tillståndsgivaren i varje enskilt fall skall avgöra om en program- tjänst sänds under sådana högt ställda krav att den skall omfattas av nätinnehavarnas must  
 carry-skyldighet. 
  Vi föreslår därför att till- ståndsgivaren i ett tillstånd skall kunna införa en förklaring om att sändningarna omfattas av vidaresändningsplikten. En sådan förkla- ring skall lämnas endast under förutsättning att sändningsverksam- heten kommer att utövas opartiskt och sakligt samt att det ställs upp relativt detaljerade krav i fråga om ett mångsidigt programutbud där det skall ingå nyhetssändningar. Kraven bör i stort sett likna 
 214 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 dem som gäller för public  
 service-sändningarna. 
  I förklaringen skall kraven närmare preciseras, särskilt gäller det kravet att sända ett mångsidigt utbud. Det ankommer på Granskningsnämnden att utöva tillsyn över att kraven uppfylls. Vid bristande uppfyllelse skall förklaringen kunna återtas. Vi återkommer till frågan i författnings- kommentaren. 
 Genom att villkora vidaresändningsplikten till sändningar som sker med stöd av tillstånd som innehåller en förklaring som nu nämnts blir vidaresändningsplikten klarare, tydligare och mer förut- sägbar för kabeloperatörer. 
 Möjligheten att omfattas av en vidaresändningsplikt kan betraktas som en förmån för ett programföretag. Enligt  
 EG-rätten 
  får en sådan förmån inte begränsas på så sätt att enbart inhemska företag kan komma i åtnjutande av den. Av intresse är därmed om det är möjligt att ställa krav på en sändning från en annan  
 EES-stat 
  som rör innehållet i sändningarna. 
 Bestämmelsen om vidaresändningsplikt riktar sig mot kabelopera- törer och behandlar inte programföretagens rätt att sända i Sverige. Regleringen grundas på artikel 31 i direktivet om samhällsomfattande tjänster  
 (USO-direktivet) 
  och ligger enligt utredningen utanför TV- direktivets räckvidd. Vidaresändningsplikt får enligt  
 USO-direktivet 
  endast införas när det är nödvändigt för att uppfylla klart fastställda mål som avser allmänintresset. Regleringen skall vara proportionerlig och öppen för insyn. Skyldigheten skall ses över regelbundet. 
 Enligt utredningens bedömning skulle det strida mot regleringen i  
 USO-direktivet 
  att låta vidaresändningsplikten omfatta sändningar som inte uppfyller tämligen långtgående krav förankrade i allmänna intressen av betydande vikt. Dessa krav måste ställas upp oberoende av sändningarnas ursprung. Av samma skäl är det nödvändigt att kunna sanktionera ett bristande uppfyllande av de krav som utgör en förutsättning för must  
 carry-status. 
  
 Om sålunda en programtjänst som förklarats omfattas av sänd- ningsplikt inte uppfyller de krav som ställts upp för must carry- skyldigheten måste tillståndsgivaren kunna återkalla förklaringen. Vi återkommer till förutsättningarna för att ett återtagande skall få ske i avsnitt 6.5.2. Om en förklaring återtas förlorar program- tjänsten sin must  
 carry-status 
  och kabeloperatörer är därefter inte skyldiga att förmedla den gratis i sina kabelnät. 
 Som framgår av avsnitt 6.3.2.4 har en tillståndshavare vid tillstånds- periodens slut normalt rätt till förlängning med ytterligare två år i 
 215 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 två omgångar om det inte finns särskilda skäl emot det. En sådan förlängning bör omfatta också en förklaring om vidaresändningsplikt. 
 Den föreslagna ordningen kräver dels att en ny paragraf införs i kapitel 3, dels att en ändring görs i 8 kap. 1 § RTVL. Dessutom blir vissa tillägg i tillsyns- och påföljdsbestämmelserna nödvändiga. 
 Skyldighet att tillhandahålla programsignal 
  
 Vårt förslag:  
 Vi föreslår att det i radio- och  
 TV-lagen 
  införs en bestäm- melse som innebär att den som innehar ett tillstånd där det intagits en förklaring om att sändningarna omfattas av vidaresändningsplikt, på begäran skall tillhandahålla den programbärande signalen för en programtjänst till den som enligt 8 kap. 1 § är skyldig att vidare- sända denna eller som sannolikt inom rimlig tid skulle omfattas av en sådan skyldighet, om programtjänsten distribuerades i nätet utan kostnad för själva mottagningen. 
 I delbetänkandet  
 Must carry  
 (SOU 2003:109) föreslog utredningen att vidaresändningsplikt enligt 8 kap. 1 § RTVL skall gälla för var och en som äger eller annars förfogar över ett elektroniskt kom- munikationsnät som används för överföring av  
 TV-sändningar 
  till allmänheten genom kabel om ett betydande antal hushåll anslutna till nätet använder det som sitt huvudsakliga medel för att ta emot  
 TV-sändningar. 
  Detta betyder att även andra trådnät än traditio- nella  
 kabel-TV-nät, 
  t.ex. bredbandsnät och kopplade telenät, har en vidaresändningsskyldighet om övriga förutsättningar är uppfyllda. Programföretagen förfogar enligt 48 § URL över rätten till återut- sändning av sända program, den s.k. signalrätten. Vidaresändnings- plikten får anses förutsätta att programföretagen ger erforderligt samtycke till vidaresändningen. Det finns inte någon lagreglerad skyldighet för ett programföretag att tillhandahålla en nätoperatör programsignalen för vidaresändning. 
 Som anfördes i delbetänkandet  
 Must carry  
 anser vi att det finns en risk för att avsaknaden av en leveransplikt kan innebära en hämsko på teknik- och marknadsutvecklingen för alternativa sätt att distribuera  
 TV-program. 
  Ett företag som vill erbjuda abonnen- ter ett brett utbud av  
 TV-program 
  via ett annat kabelnät än det traditionella  
 kabel-TV-nätet 
  måste för att få kunder sannolikt kunna distribuera must  
 carry-kanalerna. 
  I avsaknad av en leveransplikt har programföretagen möjlighet att antingen helt vägra vidaresändning 
 216 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 av  
 TV-signalen 
  eller ta orimligt mycket betalt för rätten att vidare- sända. Detta talar enligt utredningens mening för att en leverans- skyldighet bör införas. 
 Införandet av en sådan plikt innebär visserligen en inskränkning i programföretagets signalrätt. Eftersom det med vårt förslag kommer att vara upp till programföretaget att på egen hand bestämma om man vill komma i fråga för must  
 carry-status 
  eller inte har vi svårt att se att denna inskränkning kan anses stå i strid med någon grund- lagsskyddad rättighet. Ett programföretag som vill sända inom ramen för vidaresändningsplikten får således acceptera en skyldighet att samtycka till vidaresändning i sådana kabelnät som har vidare- sändningsskyldighet enligt 8 kap. 1 § RTVL. För att en leveransplikt skall uppnå sitt syfte måste den emellertid gälla även om villkoren i 8 kap. 1 § RTVL inte är uppfyllda, men det är sannolikt att de skulle uppfyllas inom rimlig tid, om nätinnehavaren fick tillgång till must  
 carry-kanalerna 
  och dessa därmed kunde vidaresändas i nätet utan kostnad för de anslutna hushållen. Det bör enligt utredningen finnas möjlighet att inom ramen för den ersättningsmodell som vi föreslagit i delbetänkandet  
 Must carry  
 beakta att signalrätten kan representera ett värde för programföretagen (se SOU 2003:109 s. 103 f. och 121 f.). 
 Vi föreslår mot bakgrund av vad som ovan anförts att det i radio- och  
 TV-lagen 
  införs en bestämmelse som innebär att den som inne- har ett tillstånd där det intagits en förklaring om att sändningarna omfattas av vidaresändningsplikt på begäran skall tillhandahålla den programbärande signalen för en programtjänst till den som enligt 8 kap. 1 § RTVL är skyldig att vidaresända denna eller som sannolikt inom rimlig tid skulle omfattas av en sådan skyldighet, om program- tjänsten distribuerades i nätet utan kostnad för själva mottagningen. 
 I avsnitt 6.5.2 föreslår vi att det införs en bestämmelse om att must  
 carry-förklaringen 
  kan återtagas om leveransskyldigheten åsidosätts. 
 217 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 6.3.3 
  
 Tillståndsgivning genom myndighet 
  
 Vårt förslag 
 : Vi föreslår att all tillståndsgivning beträffande digital marksänd TV, utom tillståndsgivningen för public  
 service-företagens 
  verksamhet, delegeras från regeringen till Radio- och  
 TV-verket. 
  Verkets beslut i fråga om tillstånd till programföretag att sända TV- program, förklaring om s.k. must  
 carry-status, 
  tillstånd att bedriva verksamhet som operatörsföretag samt ändring av tillståndsvillkor får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Verkets beslut gäller omedelbart även om det överklagas. Vid överklagande till kammar- rätt skall reglerna om prövningstillstånd gälla. 
 Enligt nuvarande bestämmelser i radio- och  
 TV-lagen 
  är det rege- ringen som ger tillstånd till reguljära  
 TV-sändningar 
  i marknätet. Regeringen ger även tillstånd till att till hela landet eller till utlandet sända ljudradioprogram samt att bedriva lokala digitala ljudradio- sändningar. Radio- och  
 TV-verket 
  är tillståndsmyndighet beträffande vissa radio- och  
 TV-sändningar. 
  Således meddelar verket tillstånd för närradio och lokalradio samt tillstånd för att under en tid av högst två veckor sända TV- och radioprogram som inte är närradio eller lokalradio. Enligt förordningarna (1995:1020) om digitala ljud- radiosändningar och (1997:894) om marksänd digital TV utlyser verket tillstånd att sända digital radio respektive TV och lämnar förslag till regeringen om fördelning av sändningstillstånden. 
 Att regeringen är tillståndsmyndighet för  
 TV-sändningar 
  i mark- nätet har sin bakgrund i att frekvenstillgången är begränsad och att analoga sändningar kräver så mycket frekvensutrymme att endast ett fåtal tillståndsbeslut har kunnat meddelas. Med hänsyn till mediets genomslagskraft har varje enskilt beslut om sändningstill- stånd i det analoga marknätet varit av stor betydelse för allmänheten. Sändningsverksamheten har av den anledningen reglerats genom ett antal mer eller mindre individuella villkor. De överväganden som har gjorts i frågor om tillstånd och villkor har skett utifrån hur verksamheten bäst kan tjäna allmänheten och ingått som ett led i massmediepolitiska överväganden där regeringen har svarat inför riksdagen. Att regeringen skall vara tillståndsmyndighet har mot bakgrund av detta setts som naturligt. 
 Genom den tekniska utvecklingen och övergången till digital teknik finns det nu förutsättningar för samtidig sändning av ett väsentligt större antal programtjänster än tidigare. Dessa förutsätt- ningar ökar än mer när de analoga sändningarna upphör. Redan 
 218 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Radiolagsutredningen angav i sitt slutbetänkande  
 Ny lagstiftning om radio och TV  
 (SOU 1994:105) att det berättigade i att anse regeringen som enda tänkbara myndighet kan ifrågasättas vid en sådan teknisk utveckling och att man i stället skulle kunna tänka sig att regeringen ges möjlighet att delegera sin beslutanderätt till annan myndighet (s. 256 f.). 
  
 Digital-TV-kommittén 
  föreslog att tillståndsgivningen för mark- sänd  
 digital-TV 
  i framtiden skall delegeras till myndighet (SOU 2001:90 s. 169). I vårt utredningsuppdrag ingår att överväga detta förslag och vilka författningsändringar som behövs för att genom- föra det. 
  
 Digital-TV-kommittén, 
  som inte närmare motiverar sitt förslag om tillståndsgivning, gör inte någon skillnad mellan tillstånd till public  
 service-företag 
  och tillstånd till andra aktörer, som ett kom- mersiellt operatörsföretag, utan anger allmänt att tillståndsgivningen bör delegeras. Vid remissbehandlingen av betänkandet var de flesta remissinstanser som berörde frågan om tillståndsmyndighet positiva till kommitténs förslag. Bland annat Radio- och  
 TV-verket 
  tog dock upp frågan om det bör finnas en tillståndsmyndighet för public  
 service-verksamhet 
  och en annan för övrig  
 TV-verksamhet. 
  Verket ansåg därvid att när det gäller tillståndsgivningen till public service- verksamhet kan det finnas skäl att ordningen för denna inte ändras. 
 En utgångspunkt vid överväganden av om en viss typ av förvalt- ningsärenden bör delegeras till myndighetsnivå är att regeringen så långt det är möjligt bör befrias från ärenden av löpande art. Reglerna i regeringsformen om formerna för regeringens arbete vilar på förutsättningen att detta skall begränsas till sådana angelägenheter som typiskt kräver ett ställningstagande från regeringen eller någon i regeringskretsen (prop. 1973:90 s. 184). 
 De överväganden som måste göras under tillståndsförfarandet rörande digitala marksändningar är i viss mån av klar politisk karak- tär, såsom på vilka grunder urvalet av tillståndshavare skall göras och om det skall ställas upp vissa villkor för ett sändningstillstånd. Detta talar för att regeringen alltjämt skall vara tillståndsmyndighet. Utrymmet för delegering till myndighetsnivå påverkas dock av hur de materiella reglerna på området utformas. 
 I dag är regleringen beträffande urvalsförfarandet vid tillstånds- prövningen begränsat till bestämmelsen i 3 kap. 2 § andra stycket YGL, som anger att det allmänna skall eftersträva att radiofrekven- serna tas i anspråk på ett sätt som leder till vidaste möjliga yttrande- frihet och informationsfrihet. Inom dessa ramar har regeringen 
 219 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 sedan gjort en friare prövning av tillståndsansökningar och angett villkor för sändningstillstånd. I den senare frågan har regeringen dock varit bunden till sådana villkor som anges i radio- och TV- lagen. 
 Att överlåta åt en myndighet som inte lyder under riksdagen att göra en motsvarande fri prövning av tillståndsfrågan är enligt ut- redningen olämpligt. Finns det däremot i särskild reglering angett tydliga regler och kriterier för urvalsförfarandet är de politiska hän- synen redan därmed i huvudsak tagna och preciserade. Under sådana förhållanden är det inte nödvändigt att regeringen är tillstånds- myndighet, utan tillståndsprövningen kan med fördel överlämnas till en statlig förvaltningsmyndighet som lyder under regeringen. 
 Vidare skall beaktas att förutsättningarna för tillståndsgivningen har förändrats väsentligt genom främst marknätets digitalisering, men även utvecklingen av andra distributionsformer av  
 TV-verk- 
  samhet. Kommer ett utbyggt digitalt marknät att omfatta sex eller flera frekvenskanaler finns det med dagens teknik för multiplexe- ring utrymme för samtidig sändning av närmare fyrtio eller fler programtjänster. Detta skall jämföras med de tre kanaler som det analoga marknätet ger utrymme för. Kabel- och satellitplattformarna kan erbjuda ett ännu större utbud av programtjänster. Allmänheten har i dag tillgång till ett helt annat utbud än som var möjligt för tio år sedan. Varje enstaka programtjänst har därmed inte samma betydelsefulla ställning i förhållande till det samlade utbudet, även om vissa programtjänster naturligen har större genomslagskraft än andra. 
 Skälen för att regeringen skall vara tillståndsmyndighet gör sig med hänsyn till det ökade frekvensutrymmet och mångfalden i utbudet inte lika starkt gällande som tidigare. Allmänt sett framstår det inte längre som nödvändigt med regeringens ställningstagande i den löpande tillståndsgivningen. De tillståndsprocesser som förevarit i det digitala marknätet har involverat många parter. Som ett led i processen har ingått att dessa skall komma överens om en samord- ning i bl.a. tekniska frågor. Erfarenheterna visar att tillståndspro- cessen varit tids- och arbetskrävande. Enligt utredningens mening finns det effektivitetsvinster att hämta om regeringen så långt det är möjligt befrias från tillståndsgivningen. Med hänsyn till att det sedan 1997 har arbetas fram en rutin för tillståndsgivning till program- företag för digitala sändningar framstår det också som tidsmässigt lämpligt att nu föreslå en delegation av tillståndsgivningen. 
 220 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 I enlighet med vad vi tidigare redogjort för (avsnitt 6.2.3) anser utredningen att frågan om vilket sändningsutrymme som bör upp- låtas för digitala  
 TV-sändningar 
  är av övergripande massmediepoli- tisk natur och att regeringen därför bör besluta om detta. Detsamma gäller den huvudsakliga fördelningen av sändningsutrymme mellan  
 fri-TV 
  och  
 betal-TV. 
  I sammanhanget vill vi erinra om att vi tidigare fört ett resonemang kring huruvida samtliga  
 betal-TV- 
  tjänster skall vara förbehållna operatörsföretagets verksamhet och att vi funnit att så i princip bör vara fallet (avsnitt 6.2.3). 
 När väl ramen för ett operatörsföretags verksamhet på detta sätt har slagits fast framstår det inte som påkallat att ett politiskt organ skall avgöra vem som skall tilldelas tillstånd att bedriva verksam- heten eller villkoren för denna. Inriktningen på tillståndsgivningen beträffande operatörskapet bör i stället klargöras genom bestäm- melser i radio- och  
 TV-lagen, 
  som beskriver grunderna för hur ett operatörsföretag utses. 
 Som vi redogjort för tidigare (avsnitt 6.3.2.2) anser vi att det skall krävas särskilt tillstånd för programföretag som vill sända inom operatörsföretagets utbud. Det är dock operatörsföretaget som slutligt avgör vilka av de tjänster som erhållit tillstånd att sända som skall finnas med i utbudet. Ett tillstånd till ett programföretag att få sända en  
 betal-TV-tjänst 
  innebär således inte en rätt att få ingå i operatörens utbud. Enligt utredningens mening framstår det inte som påkallat att ett politiskt organ avgör vilka programföretag som skall få tillstånd att kunna ingå i operatörens utbud. Även beträffande dessa programföretag är det tillfyllest att det i lagen anges grunderna för tillståndsgivningen. 
  
 Fri-TV-sändningar 
  kommer att utgöras av dels sändningar från public  
 service-företag, 
  dels sändningar från programföretag som sänder under krav som i stora delar överensstämmer med dem som gäller för public  
 service-företagen 
  (program med s.k. must carry- status), dels andra sändningar som skall kunna mottas utan krav på särskild betalning och som det allmänna finner angeläget att garantera eget sändningsutrymme. Det senare kan gälla t.ex. regionala och lokala program. 
 I dag går det en skiljelinje mellan tillstånden för å ena sidan Wyatt, UR och TV4 och å andra sidan övriga programföretag. För de tre första gäller ett krav på att sändningsrätten skall utövas opartiskt och sakligt. Som en följd av detta tillståndsvillkor har även ett flertal andra villkor för sändningsrätten uppställts. För övriga program- företag har villkor meddelats i mindre omfattning. 
 221 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 Att avgöra villkoren för public  
 service-företagens 
  tjänster och därmed likställda sändningar samt vilka ytterligare  
 fri-TV-sändningar 
  som skall förekomma, inbegripet vilka villkor som skall uppställas för dessa sändningar, kan vara en grannlaga uppgift. Särskilt public service och med den jämförlig verksamhet är av stort allmänt intresse, vilket enligt utredningens tidigare förslag motiverar att de ges must  
 carry-status 
  (se SOU 2003:109). Vad gäller  
 fri-TV- 
  sändningarna kan därför den synpunkten anföras att det föreligger starkare skäl än beträffande  
 betal-TV-sändningarna 
  att tillstånds- givningen ligger kvar hos regeringen. 
 Public  
 service-företagen 
  har en särställning genom att deras verk- samhet finansieras med en offentligrättslig avgift. Genom sändnings- tillstånd med tillhörande villkor definieras uppdraget att bedriva verksamhet i allmänhetens tjänst. Förutom att verksamheten regleras genom allmänna bestämmelser i radio- och  
 TV-lagen 
  och i sänd- ningstillstånd med tillhörande villkor sker det en reglering av public  
 service-företagen 
  genom anslagsvillkor och bolagsordning. Genom anslagsvillkoren kan vissa ekonomiska och organisatoriska frågor regleras och företagen ges vägledning för hur redovisning skall ske till statsmakterna av hur uppdraget uppfylls. Bolagsordningen kan användas som ett styrinstrument för verksamheten. Ändringar i public  
 service-företagens 
  bolagsordningar skall godkännas av regeringen. 
 Således utövas det av riksdag och regering i flera olika samman- hang en politisk styrning över de svenska public  
 service-företagens 
  verksamhet. Gemensamt för de olika styrinstrumenten är att de används för att klargöra ramarna för uppdraget att bedriva verk- samhet i allmänhetens tjänst. 
 Att public  
 service-verksamhet 
  har en särställning är inte unikt för Sverige. I flera länder, bl.a. Danmark, Norge, Finland och Storbritannien, är public  
 service-verksamheten 
  direkt reglerad i lagen. 
 Materiella regler som konkretiserar och preciserar grunderna för urvalet av programföretag kan utformas närmast som en kodifiering av de principer som regeringen tillämpat vid sin tillståndsgivning. Sådana regler i förening med en uttömmande katalog av de villkor som ett tillstånd kan förenas med samt att regeringen alltjämt har ansvaret för den övergripande frågan om fördelning av det totala frekvensutrymmet och vilken täckningsgrad olika frekvenskanaler skall ha kan utgöra en stabil grund för en delegering av även tillståndsgivningen inom  
 fri-TV-utrymmet 
  till myndighet. 
 222 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Även med beaktande av detta ställer sig dock utredningen tveksam till att delegera beslutsfattandet avseende sändningstillstånden till public  
 service-företagen. 
  Även om tillståndsmyndigheten har att tillämpa regler som närmast är en kodifiering av vad som gäller i dag framstår det inte som en god ordning att överlämna åt ett icke- politiskt organ att utöva en så viktig styrning över tillståndsgiv- ningen. Uppdraget att bedriva verksamhet i allmänhetens tjänst varierar över tid. Hur uppdraget skall definieras inför varje till- ståndsperiod och hur villkoren för verksamheten skall anges är ett ställningstagande som typiskt sett bör tas av ett politiskt organ. Ett mycket starkt skäl mot delegering är vidare att tilldelningen av sändningstillstånd med tillhörande villkor ingår som en del av ett större system för styrning av public  
 service-verksamheten 
  som det åligger riksdag och regering att besluta om. Mot bakgrund av det anförda föreslår utredningen att tillståndsgivningen för public  
 service-företagens 
  verksamhet alltjämt skall utövas av regeringen. 
 Däremot finner utredningen att tillståndsgivningen för  
 fri-TV- 
  sändningar med must  
 carry-status 
  bör delegeras till myndighet. Dessa sändningar från kommersiella programföretag har inte den särställning som public service har och det är inte heller av andra skäl motiverat att låta tillståndsgivningen för dessa sändningar ligga kvar på politisk nivå. Att ställa upp mer långtgående villkor i de hänseenden som är av betydelse för must  
 carry-frågan 
  än som gäller för public  
 service-företagen 
  kan inte komma i fråga. Tvärtom kom- mer tillståndsmyndigheten att kunna söka vägledning i regeringens sändningstillstånd till public  
 service-programföretagen 
  angående vilka krav som skall gälla för det kommersiella programföretag som vill sända en tjänst med must  
 carry-status. 
  
 Än mindre skäl finns att låta övrig  
 fri-TV 
  tillståndsprövas av regeringen. 
 Sammanfattningsvis föreslår vi att all tillståndsgivning beträffande de digitala marksändningarna utom tillståndsgivningen för public  
 service-företagens 
  verksamhet bör delegeras till myndighet. En bestämmelse om detta bör införas i radio- och  
 TV-lagen. 
  
 Digital-TV-kommittén 
  pekar inte ut en viss tillståndsmyndighet, men anför att vid valet av myndighet bör hänsyn tas till konvergen- sen mellan  
 IT-, 
  telekommunikations- och mediesektorerna (SOU 2001:90 s. 169). 
 Radio- och  
 TV-verket 
  är i dag i viss mån tillståndsmyndighet på medieområdet. Därutöver har verket visst tillsynsansvar enligt radio- och  
 TV-lagen. 
  Verket handlägger ärenden om  
 mark-, 
  satellit- och 
 223 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 kabel-TV-sändningar. 
  Vidare utfärdar verket föreskrifter och utövar tillsyn beträffande  
 TV-standarder 
  samt ansvarar för indrivning av särskilda avgifter för radio- och  
 TV-sändningar. 
  Verket har även i uppgift att följa och informera om utvecklingen på medieområdet. Granskningsnämnden för radio och TV är en statlig myndighet som i efterhand granskar innehållet i radio- och  
 TV-program 
  som riktar sig till den svenska allmänheten. I vissa fall sker granskningen av Justitiekanslern eller Konsumentombudsmannen. Post- och tele- styrelsen är sektorsmyndighet för området elektronisk kommu- nikation och har myndighetsansvaret enligt lagen om elektronisk kommunikation. PTS följer och bevakar utvecklingen inom  
 IT-, 
 tele-, 
  radio- och postområdena, meddelar föreskrifter och fördelar tillstånd, kontrollerar att lagarna efterlevs samt informerar användare och allmänhet. 
 Frågan om en allmän översyn av myndighetsstrukturen inom  
 IT-, 
  telekommunikations- och mediesektorerna behandlades av Utred- ningen om elektronisk kommunikation i dess betänkande  
 Myndighets- frågor m.m.  
 (SOU 2002:109). Där konstaterades att det mot bakgrund av konvergensutvecklingen kan ifrågasättas om det är ändamålsenligt eller ens möjligt att i ett längre perspektiv upprätthålla de gränser som gäller för närvarande för myndigheterna inom området för elektronisk kommunikation, men att vi ännu inte sett de fulla kon- sekvenserna av konvergensen (s. 160). Utredningen om elektronisk kommunikation, som vidare konstaterade att den nuvarande ansvars- fördelningen mellan myndigheterna inom området och sektors- ansvar fungerar bra, fann mot den bakgrunden inte skäl att annat än i vissa detaljfrågor föreslå förändringar av myndighetsorganisationen. Dock poängterades att när utvecklingen inom området för elektro- nisk kommunikation kommit in i ett mer normalt förvaltningsskede och erfarenheter vunnits vid tillämpningen av lagen om elektronisk kommunikation bör man tydligare kunna se om det finns behov av modifieringar i myndighetsstrukturen (s. 169). Regeringen har i prop. 2002/03:110 uttalat att den gör samma bedömning som utred- ningen, att den nuvarande myndighetsstrukturen och ordningen med sektorsansvar visat sig effektiv (s. 324). Regeringen anförde vidare att den två år efter det att lagen om elektronisk kommunikation trätt i kraft kommer att ta initiativ till en avstämning med analys av hur myndighetsstrukturen har fungerat (s. 333). 
 Enligt utredningen är det naturligt att inom rådande myndig- hetsstruktur delegera tillståndsgivningen till Radio- och  
 TV-verket. 
  Verket beslutar redan i dag beträffande vissa tillstånd för radio- och 
 224 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 TV-sändningar. 
  Vidare har Radio- och  
 TV-verket 
  enligt nuvarande ordning i uppgift att bereda ärenden rörande de digitala tillstånden åt regeringen enligt föreskrifter i förordningen (1997:894) om mark- sänd digital TV. Enligt förordningen gäller att Radio- och TV- verket utlyser tillstånden, handlägger ansökningarna och överläm- nar dem till regeringen tillsammans med ett motiverat förslag till fördelning av tillstånden. Genom att sedan 1997 ha medverkat i tillståndsprocessen finns det inom verket nödvändig erfarenhet och kompetens på området. 
 Enligt 13 kap. 1 § RTVL gäller att radiorättsliga beslut meddelade av Radio- och  
 TV-verket, 
  bl.a. återkallelse av tillstånd, får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Denna bestämmelse bör omfatta även verkets beslut i fråga om tillstånd för digitala  
 TV-sändningar, 
  dvs. tillstånd till programföretag att sända  
 TV-program, 
  förklaring om s.k. must  
 carry-status, 
  tillstånd att bedriva verksamhet som operatörsföretag samt ändring av tillstånd. Frågan om ändring av tillstånd behandlas närmare i avsnitt 6.5. Verkets beslut gäller omedelbart även om det överklagas. Vid överklagande till kammar- rätt bör reglerna om prövningstillstånd gälla. 
  
 6.4 
  
 Sammanfattning av förslag till ny reglering 
  
 Utredningen har ovan presenterat ett förslag till ny reglering när det gäller sändning av  
 digital-TV 
  i det svenska marknätet. Förslaget innebär dels en ny ordning för tillståndsgivning, dels att det införs bestämmelser om ett kommersiellt operatörsföretag. Förslaget inne- bär vidare i fråga om den s.k. vidaresändningsplikten en i lagtekniskt hänseende annan konstruktion än den utredningen föreslagit i be- tänkandet  
 Must carry  
 (SOU 2003:109). Sammanfattningsvis kan regleringen i korthet beskrivas enligt följande. 
 Tillstånd till programföretag 
  
 TV-sändningar 
  delas in i två kategorier:  
 fri-TV 
  och  
 betal-TV. 
  Med  
 fri-TV 
  avses sändning av  
 TV-program 
  som  
 skall  
 kunna tas emot utan krav på särskild betalning utöver den allmänna  
 TV-avgiften. 
 Betal-TV 
  betecknar sändningar för vilka särskild betalning  
 får  
 tas ut. Medan det är ovillkorligen förbjudet att ta särskilt betalt för fri- TV sändningar, kan  
 betal-TV 
  innehålla sändningar som är gratis. 
 225 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 Regeringen skall fördela det sändningsutrymme som avsatts för  
 TV-sändningar 
  mellan  
 fri-TV 
  och  
 betal-TV. 
  Dessutom skall rege- ringen besluta hur utrymmet för  
 fri-TV 
  skall fördelas mellan sänd- ningar som finansieras genom medel från den allmänna  
 TV-avgiften 
  (public  
 service-programtjänster) 
  och övrig  
 fri-TV. 
  Det samman- hänger med att tillståndsgivningen i fråga om rätten att sända TV- program utöver public  
 service-programtjänster 
  har delegerats från regeringen till Radio- och  
 TV-verket. 
  Också beträffande  
 betal-TV 
  skall alltså rätten att sända tillståndsprövas av Radio- och TV- verket. 
 Ett tillstånd att sända  
  
 fri-TV 
  
 innebär rätt att samtidigt sända det antal program i varje område under den del av dygnet som anges i tillståndet. Tillståndshavaren kan sägas få dispositionsrätt till ett visst sändningsutrymme. Att antalet tillstånd inte kan omfatta pro- gramtjänster som kräver mer sändningsutrymme än det för  
 fri-TV 
  avsatta utrymmet är självklart. Däremot kan Radio- och  
 TV-verket 
  därutöver begränsa antalet meddelade tillstånd, om det är nödvändigt för att garantera en ändamålsenlig användning av sändningsutrym- met. Till grund för verkets ställningstagande skall ligga intresset att främja största möjliga yttrandefrihet, informationsfrihet och mång- fald. 
 Den som vill få tillstånd att sända  
 fri-TV 
  måste uppfylla vissa grundläggande krav i fråga om finansiella och tekniska förutsätt- ningar att bedriva sändningsverksamhet under tillståndstiden. I övrigt skall tillståndsprövningen ske med särskilt beaktande av att sändningsutrymmet kan tas i anspråk för olika programtjänster som kompletterar varandra, för lokala och regionala program samt av så många oberoende programföretag som möjligt. Kriterierna motsvarar i allt väsentligt dem som i dag styr regeringens tillståndsprövning. 
 Som anges nedan skall det sändningsutrymme som regeringen avsatt för  
  
 betal-TV 
  
 disponeras av ett eller flera operatörsföretag. Ett tillstånd till ett programföretag att sända  
 betal-TV 
  innebär där- för, frånsett vissa undantagsfall, endast rätt för programföretaget att sända i tillståndet angivna program under förutsättning av att man träffar avtal om upplåtelse av sändningsutrymme med ett operatörsföretag. 
 För att garantera en ändamålsenlig användning av marknätets knappa tillgång på sändningsutrymme skall Radio- och  
 TV-verket, 
  när regeringen bestämt det totala sändningsutrymmet för  
 betal-TV, 
  fastställa det högsta antal tillstånd att sända  
 betal-TV 
  som får meddelas. Antalet skall fastställas utifrån intresset att främja största 
 226 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 möjliga yttrandefrihet, informationsfrihet och mångfald. Tillstånds- prövningen skall i de enskilda fallen ske utifrån samma bedömnings- grunder som för  
 fri-TV. 
  
 Ett tillstånd att sända  
 TV-program 
  – såväl  
 fri-TV 
  som  
 betal-TV 
  – kan förenas med olika  
 tillståndsvillkor 
 . Förslaget innebär därvid endast smärre förändringar i förhållande till gällande rätt. En nyhet är att kravet på samtycke från tillståndshavaren inskränkts till att gälla villkor som rör sändningarnas innehåll. 
 I fråga om  
 tillståndstidens längd  
 görs skillnad mellan tillstånd för public  
 service-programtjänster 
  och övriga tillstånd. I fråga om public  
 service-programtjänster 
  gäller tillståndet i sex år, med viss rätt till förlängning. Övriga tillstånd gäller i två år. Om inte särskilda skäl talar mot det skall dock ett sådant tillstånd förlängas med ytter- ligare två år i två omgångar, om tillståndshavaren begär det. Ett särskilt skäl mot förlängning kan vara att tillståndshavaren inte infriat gjorda åtaganden, utan att det funnits grund för återkallelse av tillståndet. Giltighetstiden för tillståndsvillkor får vara kortare än tillståndstiden. 
 När förlängning inte längre kan ske skall en ny förutsättningslös prövning av tillståndsfrågan göras. Radio- och  
 TV-verket 
  kan därvid antingen utlysa tillstånd för ansökan eller besluta utifrån inne- liggande ansökningar. 
 Operatörsföretag 
 Med operatörsföretag menas den som på annat sätt än såsom pro- gramföretag bedriver verksamhet avseende  
 betal-TV. 
  För att bedriva verksamhet som operatörsföretag krävs tillstånd av Radio- och TV- verket. Detta gäller även om verksamheten inskränks till att gälla endast  
 SMS-operatörskap. 
  
 Det sändningsutrymme som regeringen fastställt för sändning av  
 betal-TV 
  skall disponeras av ett eller flera operatörsföretag. Ett tillstånd att bedriva verksamhet som operatörsföretag innebär rätt att inom det sändningsutrymme för  
 betal-TV 
  som anges i tillståndet bestämma vilka programtjänster som får sändas och på vilka villkor det får ske. Ett operatörsföretag får upplåta sändningsutrymme endast åt den som har tillstånd att sända  
 betal-TV 
  i marknätet. 
 Radio- och  
 TV-verket 
  bestämmer hur många tillstånd att bedriva verksamhet som operatörsföretag som skall beviljas. Antalet skall grundas på en bedömning utifrån intresset att främja största möjliga 
 227 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 yttrandefrihet, informationsfrihet och mångfald samt de kommer- siella förutsättningarna att bedriva verksamheten. 
 För att kunna beviljas tillstånd som operatörsföretag måste vissa grundläggande krav vara uppfyllda. Sökanden får sålunda inte antas sakna finansiella och tekniska förutsättningar att bedriva verksam- het som operatörsföretag varaktigt och med god kapacitet. Tillstånd får inte heller meddelas den som genom ägande eller på annat sätt ensam eller tillsammans med annan som bedriver verksamhet rörande produktion eller distribution av  
 TV-program 
  kan utöva ett bestämmande inflytande över annan som bedriver sådan verksam- het, eller som på motsvarande sätt står under inflytande av annan som bedriver sådan verksamhet. 
 Vid tillståndsprövningen skall vidare störst betydelse fästas vid sakliga grunder såsom vilka programtjänster sökanden har för avsikt att distribuera till  
 TV-konsumenterna, 
  vilken täckningsgraden skall vara, den tekniska kapacitet och kvalitet med vilken sökanden avser att bedriva verksamheten samt sökandens oberoende i förhållande till andra aktörer på  
 TV-marknaden. 
  Vid valet mellan sökande som är likvärdiga utifrån sakliga grunder skall det pris en sökande är villig att betala för tillståndet ges utslagsgivande betydelse. Den som erhåller tillståndet skall erlägga betalning för tillståndet i enlig- het med det bud som denne lämnat, oavsett om anbudet fått bety- delse för tillståndsprövningen eller inte. 
 Ett operatörsföretags tillstånd kan förenas med särskilda villkor. Dessa motsvarar huvudsakligen dem som kan ställas upp i tillstånd till programföretag, med undantag för vissa villkor rörande sänd- ningarnas innehåll. Operatörsföretaget är vidare skyldigt att tillämpa  
 icke-diskriminerande 
  villkor i sin verksamhet. 
 Ett tillstånd för ett operatörsföretag gäller i sex år. Giltighets- tiden för tillståndsvillkor får vara kortare än tillståndstiden. 
 Vid byte av tillståndshavare skall det operatörsföretag vars verk- samhet upphör utan dröjsmål föra över registerdata om abonnenter och programkort till en ny tillståndshavare. Äger den tidigare till- ståndshavaren de programkort som abonnenterna innehar skall även på begäran äganderätten till korten föras över. Den vars registerdata och rättigheter förs över har rätt till skälig ersättning från den nye operatören. Ett operatörsföretag skall vidare fortlöpande tillhanda- hålla Radio- och  
 TV-verket 
  en säkerhetskopia av registerdata om abonnenter och programkort. 
 228 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Vidaresändningsplikten 
 I fråga om vidaresändningsplikt enligt 8 kap. 1 § RTVL innebär vårt nya förslag att det i varje enskilt fall skall prövas om ett tillstånd omfattar sändning som har must  
 carry-status. 
  Sålunda skall en pro- gramtjänst omfattas av vidaresändningsplikten bara om det i tillstånd införts en förklaring härom. En sådan förklaring får endast införas om sändningsverksamheten utövas opartiskt och sakligt samt sänd- ningarna innehåller ett mångsidigt programutbud där det ingår ny- heter. Det skall vara fråga om sändningar som sänds under villkor som i allt väsentligt motsvarar dem som i dag gäller för public  
 service-programtjänster 
  och TV4:s huvudkanal. Också sändningar från utlandet kan under dessa förutsättningar erhålla must carry- status. En förklaring kan i vissa särskilt angivna fall återtas. 
 Tillståndshavare vars sändningar omfattas av vidaresändnings- plikt skall på begäran tillhandahålla den programbärande signalen för en programtjänst till den som är skyldig att vidaresända denna eller som sannolikt inom rimlig tid skulle omfattas av en sådan skyldighet, om programtjänsten distribuerades i nätet utan kostnad för själva mottagningen. 
  
 6.5 
  
 Tillsyn m.m. inom området för radio och TV 
  
 6.5.1 
  
 Bakgrund och allmänna utgångspunkter 
  
 Frågor om granskning och tillsyn över radio- och  
 TV-verksamhet 
  samt vilka reaktioner som kan bli aktuella vid överträdelse av be- stämmelser i radio- och  
 TV-lagen 
  eller villkor för sändningsrätten är i dag reglerade i  
 9–11 
  kap. RTVL. Genom marknadsföringslagen (1995:450) sanktioneras de bestämmelser i radio- och  
 TV-lagen 
  som är av marknadsrättslig karaktär särskilt. I 12 kap. RTVL regleras vissa handläggningsfrågor. 
 Gransknings- och tillsynsmyndigheter är i dag Justitiekanslern, Granskningsnämnden för radio och TV, Konsumentombudsmannen och Radio- och  
 TV-verket. 
  Viss tillsyn utövas även indirekt av regeringen eftersom en fråga om återkallelse av ett sändningstillstånd som har meddelats av regeringen endast kan tas upp på anmälan av regeringen (12 kap. 2 § RTVL). 
 Utredningens förslag beträffande ett fristående operatörsföretag samt övriga tillståndsfrågor föranleder överväganden beträffande tillsynen av  
 TV-verksamhet 
  och därmed sammanhängande frågor. 
 229 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 Särskilt tillsynen av de sändningar som kommer att äga rum inom det sändningsutrymme som reserveras åt  
 betal-TV-sändningar 
  och som kommer att hanteras av den kommersielle operatören är av intresse i detta sammanhang. Vidare har utredningen enligt direkti- ven i uppdrag att lägga fram förslag som ger Granskningsnämnden möjlighet att få fram nödvändiga uppgifter, t.ex. genom att använda föreläggande som kan förenas med vite. Uppdraget har sin bakgrund i ett granskningsärende som bl.a. gällde ifrågasatt otillåten sponsring. I ärendet konstaterade Granskningsnämnden för radio och TV att det programföretag som ärendet gällde undandragit sig granskning genom att inte lämna nämnden nödvändiga upplysningar (beslut nr. SB 413/97). Den enda sanktion mot ett sådant förfarande som finns är skyldighet att offentliggöra nämndens beslut om att under- låtelsen innebär ett brott mot tillståndsvillkoren. 
 Direktiven ger utredningen rätt att föreslå andra lagändringar än sådana som föranleds av de överväganden som utredningen enligt direktiven skall göra. Sådana förslag får dock inte avse grundlags- ändringar. I enlighet med detta har utredningen i samband med allmänna överväganden av tillsynsfrågor enligt radio- och  
 TV-lagen 
  funnit skäl att lämna förslag till ändringar utöver sådana som är direkt föranledda av våra förslag beträffande ett fristående operatörs- företag samt övriga tillstånds- och tillsynsfrågor. Utgångspunkten för dessa ändringsförslag är intresset av en tydlig, effektiv och ändamålsenlig tillsynsverksamhet på radio- och  
 TV-området. 
  Vi presenterar dessa förslag i det följande avsnittet i samband med att vi redogör för tillsynsmyndigheternas uppgifter och befogenheter. Därefter behandlar vi frågan om tillsyn över operatörsföretagets verksamhet. 
 Redan här kan nämnas att utredningens förslag inte innebär några mer genomgripande förändringar av principerna för tillsynen, vilka förvaltningsmyndigheter som skall ansvara för tillsynen eller vilka reaktioner som kan följa av en överträdelse. 
 230 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 6.5.2 
  
 Tillsynsmyndigheternas uppgifter och befogenheter 
  
 Tillsynsverksamheten 
  
 Vårt förslag 
 : Granskningsnämnden skall ha tillsyn över efterlevnaden av bestämmelser i radio- och  
 TV-lagen 
  samt de beslut om villkor och föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen som inte Justitiekanslern och Konsumentombudsmannen har tillsyn över. 
 Utredningen föreslår att bestämmelserna om myndigheternas rätt till information i vissa särskilda fall enligt 3 kap. 2 § 16 samt 9 kap. 7, 9 och 10 §§ RTVL ersätts av en allmän bestämmelse om myndig- heternas rätt till information. Enligt den nya bestämmelsen ges Granskningsnämnden för radio och TV, Radio- och  
 TV-verket 
  och Konsumentombudsmannen rätt att förelägga den som bedriver verksamhet som omfattas av lagen att tillhandahålla myndigheterna upplysningar och handlingar som behövs för kontroll av att verk- samheten bedrivs i enlighet med lagen samt de villkor och före- skrifter som meddelats med stöd av lagen. Ett sådant föreläggandet får förenas med vite. 
 Granskningsnämnden, Radio- och  
 TV-verket 
  och Konsument- ombudsmannen skall ges rätt att få verkställighet hos kronofogde- myndigheten av beslut som avser åtgärder enligt radio- och TV- lagen. Bestämmelser i utsökningsbalken om sådan verkställighet som avses i 16 kap. 10 § den balken skall därvid gälla. 
 Med hänsyn till att radio- och  
 TV-sändningar 
  rör utövandet av grundlagsfästa rättigheter är tillsynen av verksamheten förankrad i grundlagen. Att det får ske en granskning av innehållet i ett program som sänts framgår sålunda av 7 kap. 4 § YGL. Möjligheterna till granskning av program begränsas emellertid av censurförbudet i 1 kap. 3 § första stycket YGL. Enligt den bestämmelsen gäller att en myndighet eller annat allmänt organ inte får ställa upp krav på förhandsgranskning av ett program eller meddela föreskrifter om åtgärder som hindrar offentliggörandet av ett program på grund av dess innehåll. Endast granskning i efterhand är således tillåten. 
 Enligt 9 kap. 1 § RTVL övervakar Justitiekanslern genom gransk- ning i efterhand om sända program innehåller våldsskildringar eller pornografiska bilder i strid med 6 kap. 2 § RTVL. Gransknings- nämnden över radio och TV övervakar enligt 9 kap. 2 § RTVL genom granskning i efterhand om sända program står i överensstäm- melse med lagen och de villkor som kan gälla för sändningarna. I 
 231 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 stället för Granskningsnämnden övervakar dock Konsumentom- budsmannen bestämmelser om reklam. Beträffande Radio- och TV- verkets ansvar på tillsynsområdet föreskrivs i 9 kap.  
 4–9 
  §§ RTVL att den som sänder är skyldig att lämna information m.m. till verket. Bestämmelserna är sanktionerade i 10 kap. 9 § RTVL. 
 Ansvarsfördelningen mellan Granskningsnämnden för radio och TV och Radio- och  
 TV-verket 
  har gällt sedan myndighetsorganisa- tionen trädde i kraft 1994 (se bl.a. prop. 1993/94:160 s. 37 och 40 samt prop. 1995/96:160 s. 128). I prop. 1993/94:160 s. 35 anges som ett motiv till att tillsynen över efterlevnaden av programregler anförtros en fristående myndighet att tillsynsverksamhetens obero- ende ställning tydliggörs. Myndigheternas olika uppgifter framgår närmare av förordningen (1994:728) med instruktion för Gransk- ningsnämnden för radio och TV samt förordningen (1994:729) med instruktion för Radio- och  
 TV-verket. 
  I 1 § förordningen med instruktion för nämnden anges nämndens uppgifter enligt följande. 
  
 1 §  
 Granskningsnämnden för radio och TV har till uppgift att utöva tillsyn över efterlevnaden av regler för sändningarnas innehåll i fråga om ljudradio- och  
 TV-sändningar 
  till allmänheten. I granskningen ingår kontroll av att den som på grund av tillstånd enligt 2 kap. 2 § första, tredje, fjärde och femte styckena radio- och  
 TV-lagen 
  (1996:844) har rätt att sända ljudradio- och  
 TV-program, 
  utövar denna rätt i enlighet med det tillstånd för programverksamheten som gäller. Nämnden skall också följa innehållet i utländska ljudradio- och TV- sändningar som riktas till den svenska allmänheten. 
 Radio- och  
 TV-verkets 
  uppgifter anges i 1 § förordningen med instruktion för verket enligt följande. 
  
 1 §  
 Radio- och  
 TV-verket 
  har till uppgift att besluta i frågor om till- stånd, avgifter och registrering som rör ljudradio- och  
 TV-sändningar 
  riktade till allmänheten i de fall uppgifterna inte ligger på regeringen eller någon annan särskilt angiven myndighet. Myndigheten skall följa utvecklingen inom medieområdet. 
 Radio- och  
 TV-verket 
  har också till uppgift att besluta i frågor om utgivningsbevis för verksamhet enligt 1 kap. 9 § andra stycket yttrande- frihetsgrundlagen. 
 Enligt utredningens mening finns det en oklarhet i huruvida det är Granskningsnämnden eller Radio- och  
 TV-verket 
  som skall utöva tillsyn över tillståndsvillkor som inte är direkt programrelaterade. Villkoren kan gälla t.ex. skyldighet att sända under viss minsta tid 
 232 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 eller att samverka med andra tillståndshavare i tekniska frågor. Det sätt som 9 kap. 2 § RTVL utformats på ger stöd för uppfattningen att nämnden även skall utöva tillsyn över sådana villkor. I samma riktning talar att Radio- och  
 TV-verket 
  inte har getts någon allmän tillsynsfunktion i radio- och  
 TV-lagen 
  som de andra tillsynsmyndig- heterna har enligt 9 kap. 1 och 2 §§ RTVL. Å andra sidan talar vissa motivuttalanden i annan riktning (se ovan angivna propositioner). Skulle Radio- och  
 TV-verket 
  ha att utöva tillsyn över villkor bör dock anmärkas att verket saknar rätt att meddela någon sanktion vid överträdelse av ett sådant villkor. 
 Enligt utredningen bör tillsynsansvaret komma till tydligare ut- tryck i lagen än som i dag är fallet. Därvid bör Gransknings- nämnden uttryckligen ges uppgiften att även övervaka villkor som inte är direkt programrelaterade. Det finns ett värde i att även denna granskning utförs av ett organ som är fristående från den myndighet som meddelar, ändrar samt återkallar tillstånd (jfr. prop. 1993/94:160 s. 35). Tekniska villkor kan i viss mån vara innehålls- relaterade och vice versa. Genom att klarlägga att nämnden utövar tillsyn över samtliga tillståndsvillkor kan svåra gränsdragningsproblem mellan myndigheternas kompetensområden undvikas. Sålunda före- slår utredningen en ändring av 9 kap. 2 § RTVL varigenom det klargörs att Granskningsnämnden har tillsyn över efterlevnaden av bestämmelser i lagen samt de beslut om villkor och föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen som Justitiekanslern samt Konsu- mentombudsmannen inte specifikt har tillsyn över. 
 För att en tillsyn skall fungera är det av vikt att tillsynsmyndig- heten kan begära in de upplysningar och de handlingar som är av intresse för tillsynen. Radio- och  
 TV-lagen 
  innehåller föreskrifter om detta. Enligt 9 kap. 8 § RTVL är sålunda den som spelat in ett referensband skyldig att på begäran lämna detta till Gransknings- nämnden, Radio- och  
 TV-verket 
  eller Konsumentombudsmannen. Som ett särskilt villkor för de sändningstillstånd som i dag med- delas av regeringen kan enligt 3 kap. 2 § 16 RTVL föreskrivas skyldighet att till Granskningsnämnden lämna uppgifter som är nödvändiga för nämndens bedömning om sända program stämmer överens med de villkor som har meddelats enligt radio- och TV- lagen. Någon möjlighet att genom tillståndsvillkor ge Radio- och  
 TV-verket 
  motsvarande allmänna rätt att begära in information finns inte i dag. Genom 9 kap. 5, 7 och 9 §§ RTVL kan dock tillstånds- havare vara skyldiga att lämna annan information än inspelningar till verket. 
 233 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 Enligt utredningens mening bör tillsynsmyndigheterna ha en all- män befogenhet enligt radio- och  
 TV-lagen 
  att få begära in de upp- lysningar och de handlingar som är av intresse för tillsynen. Vidare bör underlåtenhet att följa en begäran från tillsynsmyndigheterna vara förenad med en reaktion. Härigenom främjas en effektiv och ändamålsenlig tillsynsverksamhet. Vad nu sagts bör även gälla i Radio- och  
 TV-verkets 
  verksamhet att pröva frågor om återkallelse och ändring av tillstånd (se under nästa rubrik). 
 Vi föreslår därför att 9 kap. RTVL kompletteras med en bestäm- melse innebärande att utöver den möjlighet som i dag finns att begära in referensband skall berörda myndigheter ha en rätt att förelägga den som bedriver verksamhet som omfattas av lagen att tillhandahålla myndigheterna upplysningar och handlingar som är nödvändiga för kontroll av att verksamheten bedrivs i enlighet med radio- och  
 TV-lagen 
  samt de villkor och föreskrifter som har med- delats med stöd av lagen. Till följd av ändringen blir bestämmelsen i 3 kap. 2 § 16 liksom bestämmelserna i 9 kap. 7, 9 och 10 §§ RTVL överflödiga och kan upphävas. För att säkerställa denna generella rätt till information föreslår vi att föreläggandet får förenas med vite. 
 Genom detta förslag åstadkommer vi också en ändamålsenlig lösning i den del av utredningsuppdraget som gäller frågan hur Granskningsnämnden skall få möjlighet att få fram nödvändiga upp- gifter för bedömningen av om sända program stämmer överens med de villkor som meddelats med stöd av radio- och  
 TV-lagen. 
  Beslut om föreläggande av detta slag bör enligt utredningens mening kunna fattas av nämndens direktör eller direktörens ställföreträdare. För att möjliggöra detta föreslår vi att 10 § förordningen med instruk- tion för Granskningsnämnden för radio och TV ändras. 
 I syfte att stärka möjligheterna för en effektiv och ändamålsenlig verksamhet bör Granskningsnämnden, Radio- och  
 TV-verket 
  och Konsumentombudsmannen också ges en rätt att få verkställighet hos kronofogdemyndigheten av beslut som avser åtgärder enligt radio- och  
 TV-lagen. 
  Vi föreslår att en bestämmelse om detta tas i lagen. Verkställighet kan t.ex. komma att avse beslut att lämna ut handlingar inom ramen för tillsynsverksamheten eller skyldigheten för operatörsföretag att lämna en säkerhetskopia över registerdata om abonnenter och programkort. I detta sammanhang skall dock understrykas att försiktighet måste iakttas vid verkställighet som innebär att kronofogdemyndigheten går in i lokaler där verksamhet bedrivs kring sändning av TV- eller radioprogram. Detta eftersom 
 234 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 verksamheten är grundlagsskyddad och det kan finnas risk att bl.a. rätten till anonymitet sätts ur spel. 
 Reaktioner vid överträdelser m.m. 
  
 Vårt förslag 
 : Ett tillstånd att sända  
 TV-program, 
  bedriva verksamhet som operatörsföretag eller ett tillstånd som meddelats av regeringen att sända ljudradioprogram skall, utöver de möjligheter som finns för återkallelse enligt 11 kap. 2 § radio- och  
 TV-lagen, 
  även kunna återkallas om den som ansökt om tillståndet har lämnat oriktiga uppgifter eller inte lämnat uppgifter som är av betydelse för till- ståndet. Vidare föreslår vi att det beträffande dessa tillståndstyper skall vara möjligt under löpande tillståndstid ändra tillståndet, bl.a. i fråga om därtill knutna villkor. En förklaring om att ett TV- program har s.k. must  
 carry-status 
  skall kunna återtas i vissa sär- skilda situationer. 
 Granskningsnämnden för radio och TV föreslås att med stöd av en ny bestämmelse i 10 kap. 9 § radio- och  
 TV-lagen 
  få förelägga, vid vite, den tillståndshavare som åsidosätter tillståndsvillkor som inte är direkt relaterade till sändningarnas innehåll att följa villkoren. 
 Av 10 kap. RTVL följer att reaktionerna för den som överträder regler för sändning av radio och TV kan vara straff, förverkande, särskild avgift, beslut om offentliggörande av fällande beslut av Granskningsnämnden för radio och TV och föreläggande. Beslut om offentliggörande av fällande beslut respektive föreläggande får förenas med vite. I  
 22–28 
  §§ marknadsföringslagen finns bestämmel- ser om marknadsstörningsavgift för överträdelse av bestämmelser i radio- och  
 TV-lagen 
  som är av marknadsrättslig karaktär. 
 Den reaktion som ytterst kan bli aktuell för den som har ett sändningstillstånd är återkallelse av tillståndet. Enligt 11 kap. 1 och 2 §§ RTVL gäller att ett tillstånd kan återkallas om tillståndshavaren väsentligen har brutit mot vissa föreskrifter i radio- och  
 TV-lagen 
  eller mot villkor för tillstånd och om beslutet om återkallelse med beaktande av skälen för åtgärden inte framstår som alltför in- gripande. En tillståndshavare kan vidare få tillståndet återkallat på egen begäran. 
 Enligt radio- och  
 TV-lagens 
  nuvarande utformning finns det inte någon möjlighet att återkalla ett tillstånd om den som ansökt om tillståndet har lämnat oriktiga uppgifter eller inte lämnat uppgifter 
 235 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 som är av betydelse för tillståndet. Enligt utredningens mening är detta en brist och utredningen föreslår därför att en bestämmelse om detta tas i lagen. Bestämmelsen skall omfatta tillstånd att sända  
 TV-program, 
  bedriva verksamhet som operatörsföretag och tillstånd som meddelats av regeringen att sända ljudradioprogram. 
 Genom att i andra fall än på begäran av tillståndshavaren åter- kalla ett tillstånd inskränks yttrandefriheten och reaktionen bör därför användas med stor försiktighet. Utgångspunkten är och bör även i fortsättningen vara att den som har fått ett tillstånd skall få bedriva sin verksamhet under hela tillståndsperioden. Missköter tillståndshavaren sig bör andra mindre ingripande åtgärder vidtas i första hand om inte förutsättningarna är sådana att omedelbar återkallelse bör ske. De mindre ingripande åtgärder som i dag kan komma ifråga vid överträdelse är de nämnda sanktionerna avgift, offentliggörande av Granskningsnämndens beslut vid vite och före- läggande vid vite. Därutöver föreslår utredningen att det skall införas en bestämmelse i radio- och  
 TV-lagen 
  som möjliggör att tillstånd avseende  
 TV-verksamhet 
  samt ljudradiosändningar som regeringen meddelat tillstånd till kan ändras under löpande tillståndstid. Därvid bör gälla samma grunder som kan utgöra skäl för återkallelse av ett tillstånd. Fortsätter misskötsamheten kan frågan om återkallelse aktualiseras. Vidare kan förlängning av tillståndet vägras vid missköt- samhet. 
 I särskilda situationer kan det finnas behov av att ändra ett till- stånd i fråga om rätten att använda visst sändningsutrymme. Detta kan vara fallet vid radiotekniska förändringar eller ändringar i radioanvändningen på grund av internationella överenskommelser som har medfört att ett nytt tillstånd med samma villkor inte skulle kunna meddelas. Vidare kan det vara nödvändigt att ändra sänd- ningsutrymmet för ett  
 fri-TV-tillstånd 
  för att nya användare skall få möjlighet att bedriva sändningsverksamhet. Vi föreslår därför att en bestämmelse om ändring av tillstånd i dessa situationer förs in i radio- och  
 TV-lagen. 
  Som förutsättning för att ändring av ett fri-  
 TV-tillstånd 
  skall kunna ske för att nya användare skall få möjlighet att bedriva sändningsverksamhet gäller dock att tillståndshavarens rätt enligt tillståndet kan tillvaratas. 
 Enligt gällande regelverk kan Granskningsnämnden initiera frågan om särskild avgift enligt 10 kap. 5 § RTVL, besluta att den sändande skall offentliggöra nämndens beslut enligt 10 kap. 8 § RTVL eller meddela föreläggande som får förenas med vite enligt 10 kap. 9 och 12 §§ RTVL. Justitiekanslern kan enligt 10 kap. 11 § RTVL meddela 
 236 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 föreläggande som får förenas med vite. Konsumentombudsmannen kan initiera frågan om marknadstörningsavgift enligt 22 § marknads- föringslagen och meddela föreläggande som får förenas med vite enligt 10 kap. 9 § RTVL. Radio- och  
 TV-verket 
  kan i sin tillsyns- verksamhet vid vite förelägga den som åsidosätter bestämmelser att lämna information m.m. till verket att fullgöra sin skyldighet, 10 kap. 9 § RTVL. 
 I syfte att ge Granskningsnämnden möjlighet att upprätthålla en effektiv tillsynsverksamhet även över villkor som inte är direkt relaterade till sändningarnas innehåll föreslår utredningen att 10 kap. 9 § RTVL kompletteras med en bestämmelse om att Gransknings- nämnden får förelägga tillståndshavare att följa sådana tillstånds- villkor. Föreläggandet bör få förenas med vite. 
 Som utredningen tidigare redogjort för i avsnitt 6.3.2.6 föreslår utredningen att det i radio- och  
 TV-lagen 
  tas in en bestämmelse om att en förklaring att ett  
 TV-program 
  har s.k. must  
 carry-status 
  kan återtas i vissa särskilda situationer. Sålunda bör förklaringen kunna återtas om tillståndshavaren lämnat oriktiga uppgifter eller under- låtit att lämna uppgifter som är av betydelse för förklaringen. Vidare föreslår vi att en sådan förklaring får återtas om tillståndshavaren på ett väsentligt sätt underlåtit att iaktta de förutsättningar på vilka förklaringen grundats. Återtagande får även ske om tillståndshava- ren åsidosatt sin skyldighet att tillhandahålla den programbärande signalen för en programtjänst till en kabeloperatör som är skyldig att vidaresända denna enligt 8 kap. 1 § RTVL eller som sannolikt inom rimlig tid skulle omfattas av en sådan skyldighet om program- tjänsten distribuerades i nätet utan kostnad för själva mottagningen. 
 Särskilt om hur ärenden om återkallelse, ändring av tillståndsvillkor m.m. tas upp 
  
 Vårt förslag 
 : Ärenden om ändring av tillstånd skall prövas av den som utfärdat tillståndet, dvs. regeringen eller Radio- och  
 TV-verket. 
  Detsamma skall gälla ärenden om återtagande av s.k. must carry- förklaring. 
 En fråga om återkallelse av tillstånd som Radio- och  
 TV-verket 
  meddelat samt fråga om ändring av tillstånd tas upp, förutom på begäran av tillståndshavaren, på eget initiativ av den som är behörig att pröva frågan eller efter anmälan av Granskningsnämnden för radio och TV. 
 237 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 Regeringen och Radio- och  
 TV-verket 
  skall inhämta Gransk- ningsnämndens yttrande i ärenden om ändring av tillstånd på grund av överträdelser av bestämmelser i radio- och  
 TV-lagen 
  eller till- ståndsvillkor som granskas av nämnden. Regeringen och verket skall även inhämta nämndens yttrande i ärende om återtagande av för- klaring. Ändring av tillstånd eller återtagande av förklaring får i sådana fall endast ske om nämnden finner att överträdelsen är väsentlig. 
 Regler för handläggningen av ärenden som rör särskilda avgifter, vite och återkallelse enligt radio- och  
 TV-lagen 
  framgår av 12 kap. samma lag. Ärenden om återkallelse av tillstånd prövas i allmän domstol på talan av Justitiekanslern om talan sker på grund av överträdelse av villkor som meddelats med stöd av 3 kap. 1 § eller 3 kap. 2 §  
 Walker 
  RTVL eller på grund av överträdelse av 6 kap. 1– 3 §§ RTVL. I övriga fall prövas återkallelseärendena av Radio- och  
 TV-verket. 
  
 Utredningen har ovan förslagit att tillstånd skall kunna ändras samt att en s.k. must  
 carry-förklaring 
  skall kunna återtas under vissa förutsättningar. Vi föreslår att 12 kap. 1 § kompletteras så att bestämmelsen även omfattar ärenden om detta. Ärenden om ändring av tillstånd bör prövas av den som utfärdat tillståndet. Sålunda prövar regeringen ärenden om ändring av public  
 service-tillstånden 
  och Radio- och  
 TV-verket 
  prövar övriga ändringsärenden. Det- samma bör gälla ärenden om återtagande av s.k. must  
 carry-förkla- 
  ring. 
 I dag gäller enligt 12 kap. 2 § första stycket RTVL att för de tillstånd som regeringen har meddelat får frågan om återkallelse tas upp först efter anmälan av regeringen, om inte tillståndshavaren själv begärt att tillståndet återkallas. I motiven till bestämmelsen anges att eftersom det är regeringen som meddelar tillstånd bör det också ankomma på regeringen att ta initiativet till en eventuell åter- kallelse av tillståndet (prop. 1996/97:160 s. 147). Samma regel bör alltjämt gälla. Till följd av att utredningen föreslår att tillstånds- givningen för sändningsverksamhet i det digitala marknätet med undantag av tillstånd till public  
 service-företagen 
  skall delegeras till Radio- och  
 TV-verket 
  förlorar bestämmelsen sin betydelse för sändningsverksamhet som verket lämnar tillstånd till. Vi föreslår att en bestämmelse förs in i 12 kap. 2 § RTVL om att en fråga om återkallelse i övriga fall eller ändring av tillstånd tas upp på eget 
 238 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 initiativ av den som är behörig att pröva frågan eller efter anmälan av Granskningsnämnden. 
 Granskningsnämnden kan således inom ramen för sin tillsyns- verksamhet initiera ärenden om återkallelse av andra tillstånd än tillstånd till public  
 service-programföretagen 
  samt samtliga ärenden om ändring av tillstånd. Vidare kan Justitiekanslern och Radio- och  
 TV-verket 
  på eget initiativ – enligt den ansvarsfördelning som följer av 12 kap. 1 § – ta upp frågan om återkallelse av tillstånd som verket meddelat. Verket kan dessutom på eget initiativ ta upp frågan om ändring av tillstånd som verket meddelat. Utredningen föreslår att ärenden om återtagande av must  
 carry-förklaring 
  bör initieras på samma sätt som ärenden om återkallelse. 
 Vi föreslår även att bestämmelsen i 12 kap. 2 § RTVL kompletteras på så sätt att det anges att regeringen och Radio- och  
 TV-verket 
  skall vara skyldiga att inhämta Granskningsnämndens yttrande även i situationer som avser ändring av tillstånd på grund av överträdelse av bestämmelser i radio- och  
 TV-lagen 
  eller tillståndsvillkor som granskas av nämnden. Regeringen eller verket skall även i sådana situationer åläggas att inhämta yttrande från nämnden i ärenden om återtagande av must  
 carry-förklaring. 
  Vidare bör det i lagen anges att ändring av tillstånd eller återtagande av förklaring endast får ske om Granskningsnämnden finner att överträdelsen är väsentlig. 
  
 6.5.3 
  
 Tillsyn över  
  
 TV-verksamhet 
  inom det sändningsutrymme som reserveras åt operatörsföretaget 
 Varken förslaget om ett fristående operatörsföretag eller övriga förändringar beträffande tillståndsgivning påkallar särskilda över- väganden i frågor om granskning och tillsyn av den  
 TV-verksamhet 
  som kommer att sändas inom sändningsutrymmet för  
 fri-TV. 
  Samma principer som gäller i dag för övervakning av bestämmelser och villkor – med de av oss ovan föreslagna förändringarna på till- synsområdet – kommer således att gälla för dessa  
 TV-sändningar. 
  Likaså kommer de programföretag som sänder  
 fri-TV 
  att kunna bli föremål för de sanktioner som finns på området. Granskningen och tillsynen av operatörsföretaget och de programtjänster som detta distribuerar samt vem som kan bli föremål för sanktioner i denna verksamhet är däremot inte lika självklar och behöver belysas något närmare. 
 239 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 Tillsynsverksamheten 
  
 Vårt förslag 
 : Vi föreslår att det i 5 kap. 3 § lagen (1991:1559) med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrund- lagens områden förs in en bestämmelse om att ett operatörsföretag skall ombesörja att ett program, som sänds inom det sändnings- utrymme som operatörsföretaget disponerar, spelas in och bevaras om ett programföretag inte bär ansvaret för att så sker. 
 Vidare föreslår vi att det i 1 § i förordningen (1994:728) med instruktion för Granskningsnämnden för radio och TV förs in en bestämmelse om att nämnden skall rapportera till Radio- och TV- verket hur de  
 TV-sändningar 
  som inte står under svensk jurisdik- tion och vars innehåll Granskningsnämnden följt överensstämmer med utfärdade tillstånd. 
 Enligt nuvarande ordning med enbart sändningstillstånd till pro- gramföretag är det i princip den som erhåller tillstånd för sändning som bedriver verksamheten och bär ansvaret för att utse utgivare för sändningarna enligt yttrandefrihetsgrundlagen och radio- och  
 TV-lagen. 
  Ges ett operatörsföretag ett eget tillstånd att bedriva verksamhet avseende  
 betal-TV 
  kommer detta att i vissa samman- hang vara den som i rättslig mening bär ansvaret för sändningarna. Som redovisats i avsnitt 6.2.3 anser dock utredningen att även med en modell med tillstånd till ett operatörsföretag bör ansvaret för innehållet i  
 TV-sändningarna 
  alltjämt bäras av programföretagen, då det är de som i förhållande till innehållet i sändningarna bedriver sändningsverksamhet. Operatören, som bedriver verksamhet på annat sätt än genom att själv sända  
 TV-program, 
  har främst ett ansvar på det tekniska och administrativa planet och kan inte ges ett redak- tionellt ansvar för programinnehållet. 
 Även den framtida granskningen och tillsynen av innehållet i sändningar kommer till följd av det anförda att riktas mot program- företagen och deras verksamhet. Förutsättningen är naturligtvis att de står under svensk jurisdiktion. Vårt förslag om ett fristående operatörsföretag innebär således ingen förändring mot vad som gäller i dag beträffande granskning och tillsyn i efterhand av program såvitt gäller frågor som faller inom  
 TV-direktivets 
  tillämpnings- område och därmed utanför radio- och  
 TV-lagen. 
  
 Enligt 9 kap. 8 § RTVL skall den som enligt 5 kap. 3 § lagen (1991:1559) med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens områden har spelat in ett program, på 
 240 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 begäran av Granskningsnämnden, Radio- och  
 TV-verket 
  eller Kon- sumentombudsmannen utan kostnad lämna en sådan inspelning till myndigheten. Det primära ansvaret att spela in ett program ligger enligt 5 kap. 3 § första stycket nyss nämnda lag på den som sänder. Normalt är det således ett programföretag som är ansvarigt för inspelningen. Enligt andra stycket i sagda lagrum kan dock en satellitentreprenör bära ansvaret för att inspelning sker, om någon annan inte är ansvarig för det enligt första stycket. 
 Beträffande  
 TV-sändningar 
  i det svenska marknätet går det enligt vad som utvecklats närmare i avsnitt 6.3.1 inte att säkerställa att samtliga sändningar kommer under svensk jurisdiktion. För att garantera att referensband finns tillgängliga även om ett program- företag som distribueras av operatörsföretaget inte enligt svensk lag kan åläggas att spela in sådana föreslår vi en ändring av andra stycket i ovan nämnda lagrum, innebärande att bestämmelsen om sekundärt ansvar utökas till att omfatta även den kommersielle operatören i marknätet. 
 Enligt vårt förslag bör operatörsföretagets tillstånd kunna förenas med villkor av olika slag. För att säkerställa att operatören upp- fyller sina villkor och de krav som i övrigt följer enligt radio- och  
 TV-lagen 
  är det nödvändigt att tillsynsåtgärder kan vidtas. Här kan framhållas att operatörsföretaget kommer att vara skyldigt att följa svensk lagstiftning oavsett om detta är etablerat i Sverige eller i något annat land (se avsnitt 6.2.4). Granskningsnämnden skall ha tillsyn över att operatörsföretags verksamhet överensstämmer med radio- och  
 TV-lagen 
  och de tillståndsvillkor som meddelats för verk- samheten. Denna tillsyn kan äga rum inom ramen för den i avsnitt 6.5.2 förslagna lydelsen av 9 kap. 2 § RTVL. Granskningsnämndens rätt att av operatören få tillgång till information som är av intresse för granskningen följer av den allmänna rätt för tillsynsmyndigheten att inhämta information som vi föreslagit nämnda avsnitt. 
 Som angetts i avsnitt 6.2.3 skall tillståndet till operatörsföretaget kunna förenas med ett villkor rörande sammansättningen av det utbud som operatören skall erbjuda  
 TV-konsumenterna. 
  Villkoret anknyter till sändningarnas innehåll och kan därför sägas beröra programföretagens ansvarsområde som vi just redogjort för. Opera- törsföretagets ansvar gäller dock inte en enskild programtjänst och dess överensstämmelse med t.ex. yttrandefrihetsgrundlagen eller reklamreglerna i radio- och  
 TV-lagen, 
  utan huruvida helheten av programutbudet uppfyller vissa kvantitativa och kvalitativa krav. 
 241 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 Vid tillsyn över ett sådant villkor är det inte tillräckligt att en rapportering sker av operatören till Granskningsnämnden om vilket utbud som sänts. Nämnden bör även i erforderlig utsträckning kontrollera att de rapporterade uppgifterna stämmer. Det kan då bli aktuellt att granska t.ex. programtablåer och referensband. Över- vakningen över villkoret är inte jämförbar med den situation som tas upp i 9 kap. 4 § RTVL. Enligt den bestämmelsen skall en rappor- tering ske till Radio- och  
 TV-verket 
  av den som sänder program av hur stor andel av sändningsverksamheten som har utgjorts av TV- program av europeiskt ursprung m.m. Någon kontroll sker inte av uppgifterna. Uppgifterna ligger till grund för den rapportering som skall ske till kommissionen enligt artikel 4.3 i  
 TV-direktivet. 
  Ett skäl till att rapporteringen skall ske till verket och inte till Gransknings- nämnden angavs i motiven till radio- och  
 TV-lagen 
  vara att det inte åligger verket att kontrollera att de lämnande uppgifterna verkligen stämmer (prop. 1995/96:160 s. 128 f.). 
 Som redogjorts för i avsnitt 6.2.3 föreslår utredningen att det i radio- och  
 TV-lagen 
  förs in en bestämmelse om att operatörsföre- taget skall tillhandahålla Radio- och  
 TV-verket 
  en säkerhetskopia av registerdata om abonnenter och programkort. Verket får utfärda närmare föreskrifter om hur en sådan kopia skall tillhandahållas. Genom bestämmelsen säkerställs att en smidig övergång kan ske mellan operatörer när byte av operatör aktualiseras. 
 För de programföretag som sänder inom utrymmet för  
 betal-TV 
  och således distribueras av operatörsföretaget har utredningen före- slagit att de skall ges tvååriga tillstånd med en rätt till förlängning två gånger med två år i taget, om det inte finns särskilda skäl som talar mot förlängning (avsnitt 6.3.2.4). För att Radio- och TV- verkets beslut om förlängning skall vara väl underbyggda krävs att det sker en uppföljning av huruvida programföretag följer t.ex. åtaganden avseende mångsidighet i programutbudet. Det är i och för sig tänkbart att verket på egen hand gör uppföljningen. För sändningar som ligger under svensk jurisdiktion sker emellertid granskning av innehållet genom Granskningsnämndens verksamhet. Motsvarande bör gälla övriga programföretags sändningar. En lämplig ordning synes därvid vara att Granskningsnämnden svarar för uppföljningen och rapporterar årligen till Radio- och TV- verket. Härigenom upprätthålls gränsdragningen mellan verkets och nämndens ansvarsområden. I sammanhanget bör understrykas att om det vid uppföljningen konstateras att exempelvis de svenska reklamreglerna har överträtts, trots att operatören och program- 
 242 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 företaget utfäst att följa svensk lag, kan detta inte leda till någon omedelbar sanktion för en sändning som inte lyder under svensk jurisdiktion. 
 Granskningsnämnden har i dag till uppgift enligt 1 § i förord- ningen med instruktion för nämnden att följa innehållet i utländska ljudradio- och  
 TV-sändningar 
  som riktas till den svenska allmän- heten. Denna bestämmelse kan enligt utredningen kompletteras med föreskriften att nämnden skall rapportera till verket om hur de sändningar som ingår i ett operatörsföretags utbud överensstämmer med utfärdade tillstånd. 
 Reaktioner mot operatörsföretaget och programföretagen 
  
 Vårt förslag 
 : Granskningsnämnden för radio och TV skall ha rätt att förelägga ett operatörsföretag, vid vite, att följa tillståndsvillkor samt bestämmelsen om skyldighet för operatörsföretaget att tillämpa icke- diskriminerande villkor i sin verksamhet. 
 Radio- och  
 TV-verket 
  skall ha rätt att förelägga ett operatörs- företag, vid vite, att fullgöra sin skyldighet att tillhandahålla verket en kopia av registerdata om abonnenter och programkort. 
 Om ett operatörsföretag väsentligt bryter mot bestämmelsen att tillämpa  
 icke-diskriminerande 
  villkor i sin verksamhet eller om företaget inte erlägger betalning för tillståndet kan detta utgöra grund för återkallelse av tillståndet. 
 Allmänt bör den principen gälla att den – operatörsföretag eller programföretag – som ansvarar för att en bestämmelse eller ett villkor följs också kan bli föremål för en reaktion om bestämmelsen eller villkoret åsidosätts. För de programföretag som operatörs- företaget distribuerar måste dock undantag göras för sådana sänd- ningsfrågor som på grund av  
 TV-direktivets 
  reglering faller utanför radio- och  
 TV-lagens 
  tillämpningsområde. Som tidigare sagts kan dock följden av att ett programföretag inte håller fast vid en egen utfästelse avseende t.ex. mångsidighet i programutbudet bli att till- ståndet i det digitala marknätet inte förnyas. Övervägandena i det följande utgår från att svensk lag är tillämplig. 
 Då operatörsföretaget utövar verksamhet med stöd av tillstånd kan tillståndet återkallas vid brott mot regler för verksamheten. Som sagts ovan i avsnitt 6.5.2 bör dock en sådan reaktion användas med stor försiktighet. Normalt skall mindre ingripande åtgärder 
 243 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2004:39 
  
 användas i första hand. Det bör dock framhållas att det kan finnas situationer när en omedelbar återkallelse kan vara befogad för att undvika svåra negativa konsekvenser för marknätet. Detta kan vara fallet om ett operatörsföretag skulle uppvisa ett direkt illojalt beteende på  
 TV-marknaden 
  och bedriva en verksamhet vars syfte är att minska marknätets attraktionskraft i förhållande till någon annan distributionsform. Vidare kan det vara befogat när förhållan- dena är sådana att det finns tydliga svårigheter att verkställa ekono- miska sanktioner mot operatören, t.ex. på grund av att denne är etablerad utomlands. 
 Till följd av vårt tidigare resonemang om ansvarsfördelningen mellan programföretag och operatörsföretag i fråga om sändningar- nas innehåll kan operatörsföretaget inte bli föremål för en talan om avgift enligt 10 kap. 5 § RTVL eller 22 § marknadsföringslagen. Dessa bestämmelser rör regler om reklam m.m. vilka är direkt rela- terade till sändningarnas innehåll. Avgiftstalan kan således uteslutande riktas mot ett programföretag. 
 Även ett föreläggande av Justitiekanslern, eventuellt vid vite, kan enbart riktas mot ett programföretag eftersom Justitiekanslerns granskning är direkt relaterad till sändningarnas innehåll. Övriga myndigheters rätt att använda föreläggande, eventuellt vid vite, som en reaktion vid överträdelse av regler är för  
 TV-verksamhetens 
  del reglerat i 10 kap. 9 § RTVL. I lagrummet hänvisas till bestämmelser av såväl innehållsrelaterad som administrativ karaktär. Enligt utred- ningens förslag bör bestämmelsen kompletteras med att Gransk- ningsnämnden för radio och TV får förelägga tillståndshavare att följa vissa villkor för sändningarna. Det gäller villkor som inte är direkt relaterade till sändningarnas innehåll. Detta kan t.ex. gälla ett villkor om teknisk samverkan. Vid tillämpningen av bestämmelsen kommer ett föreläggande att kunna riktas mot operatörsföretaget. Ett föreläggande kommer även att kunna riktas mot ett program- företag, om det är programföretaget som åsidosatt sina skyldigheter. 
 Utredningen föreslår att Granskningsnämnden rätt att meddela föreläggande, vid vite, att följa en bestämmelse även bör avse ett villkor som meddelas operatörsföretag om skyldighet att distribuera ett utbud av  
 TV-program 
  med viss sammansättning. Då ett sådant villkor inte är omedelbart relaterat till sändningarnas innehåll fram- står en sådan sanktion som lämplig. Granskningsnämnden bör även ges en rätt att meddela vitesföreläggande mot operatörsföretag som inte följer den föreslagna bestämmelsen att tillämpa  
 icke-diskrimi- 
  nerande villkor i verksamheten. 
 244 
  
 SOU 2004:39 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Utöver de grunder för återkallelse av tillstånd som redogjorts för i avsnitt 6.5.2 föreslår vi att operatörsföretagets tillstånd även skall kunna återkallas om detta väsentligt brutit mot bestämmelsen att tillämpa  
 icke-diskriminerande 
  villkor i verksamheten samt om före- taget, trots påminnelse, inte har erlagt betalning för tillståndet. 
 Vi föreslår även att 10 kap. 9 § RTVL kompletteras på så sätt att Radio- och  
 TV-verket 
  får förelägga operatörsföretag vid vite att fullgöra sin skyldighet att lämna in en säkerhetskopia av register- data om abonnenter och programkort till verket. 
 245 
  
 7 
  
 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser 
  
 7.1 
  
 Ikraftträdande 
  
 Vår bedömning:  
 Ikraftträdande av de nya reglerna bedöms kunna ske senast den 1 juli 2005. 
 De tillstånd som har meddelats att sända  
 TV-program 
  med digital utsändningsteknik gäller, med undantag av något tillstånd som meddelats för kortare tid, till utgången av år 2005 (se avsnitt 3.1.1). Utredningen finner det angeläget att de nya reglerna kan tillämpas i samband med att tillstånden för en ny tillståndsperiod ges. Då till- ståndsförfarandet, särskilt det beträffande utseendet av operatörs- företag, kan förväntas ta viss tid i anspråk bedömer vi att de nya reglerna bör träda i kraft senast den 1 juli 2005 för att Radio- och  
 TV-verket 
  skall ges nödvändig tid för att utlysa och meddela tillstånd som skall gälla från och med den 1 januari 2006. 
  
 7.2 
  
 Övergångsbestämmelser 
  
 Vårt förslag 
 : Vi föreslår att äldre föreskrifter i radio- och  
 TV-lagen 
  fortfarande skall gälla i fråga om dels sändningar av  
 TV-program 
  som sker med analog utsändningsteknik, dels övriga sändningar som har skett före ikraftträdandet. 
 Utredningens uppdrag rörande struktur för marknätet gäller digi- tala  
 TV-sändningar. 
  De nuvarande bestämmelserna i radio- och TV- lagen är visserligen tekniskt neutrala, men har sitt ursprung i den tid när enbart analoga sändningar förekom. Det förslag till struktur för bl.a. tillståndsgivning i marknätet som utredningen har lagt fram är inte tillämplig på de analoga sändningarna. Med hänsyn till att en nedsläckning av det analoga marknätet är nära förestående har vi 
 247 
  
 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser 
  
 SOU 2004:39 
  
 inte föreslagit någon särreglering i lagen för de analoga sänd- ningarna. I stället föreslår vi att det i en övergångsbestämmelse till lagen om ändring av radio- och  
 TV-lagen 
  anges att äldre före- skrifter fortfarande skall gälla i fråga om sändningar av  
 TV-pro- 
  gram som sker med analog teknik. 
 Utredningen har även lagt fram förslag till bestämmelser inom tillsynsområdet för radio och TV. Vissa av dessa bestämmelser är av generell art och kan tillämpas oavsett med vilken teknik som sänd- ningen skett. Till följd av vårt förslag till övergångsbestämmelse beträffande analoga  
 TV-sändningar 
  får dessa nya bestämmelser inom tillsynsområdet inte tillämplighet för de analoga sändningar- na. Beträffande övriga sändningar, dvs. digitala  
 TV-sändningar 
  och samtliga radiosändningar, föreslår vi att de äldre föreskrifterna i radio- och  
 TV-lagen 
  skall gälla i fråga om sändningar som skett före de nya föreskrifterna träder i kraft. 
 248 
 8 Ekonomiska konsekvenser 
  
 8.1 
  
 Konsekvenser för staten 
  
 Radio- och  
 TV-verket 
  
 De förslag som lämnas i detta betänkande kommer bl.a. att innebära att tillståndsgivningen på  
 TV-området 
  i stor utsträckning flyttas från regeringen till Radio- och  
 TV-verket. 
  En helt ny arbets- uppgift för verket blir att hantera en säkerhetskopia av ett opera- törsföretags registerdata om abonnenter och programkort. 
 Radio- och  
 TV-verket 
  kommer enligt utredningens förslag att pröva tillståndsfrågor om dels tillstånd att bedriva verksamhet som operatörsföretag, dels sändningstillstånd till programföretag. Innan tillståndsbeslut kan fattas skall verket fatta beslut om det högsta antal tillstånd att sända  
 betal-TV 
  som kan meddelas. 
 Radio- och  
 TV-verket 
  har vid ett flertal tillfällen tidigare hand- lagt utlysningsprocesser för tillstånd att sända  
 digital-TV 
  i mark- nätet. Dock har verkets uppdrag vid dessa tillfällen endast varit att utlysa, handlägga och bedöma ansökningarna för att sedan över- lämna fördelningsförslag till regeringen. Såvitt upplysts från verket var resursåtgången för denna verksamhet under 2003 – då en tillståndsprocess genomfördes – ca 2 miljoner kr. Detta belopp kan jämföras med att ca 900 tkr åtgick till verksamhetsområdet digital- TV under 2002, då verket endast genomförde en förnyad bedöm- ning av en sökande. Vissa kostnader, såsom annonskostnader och kostnader för anlitande av konsulter för finansiella bedömningar av de sökande, uppkommer endast när det är aktuellt att fördela tillstånd. Andra kostnader, främst personalkostnader, är däremot fasta oberoende av om någon tillståndsprocess skall genomföras eller inte. 
 Utredningen föreslår att kostnaderna för handläggningen av ansökningar om tillstånd att sända  
 fri-TV, 
 Thomas 
  och att bedriva verksamhet som operatörsföretag får tas ut av de sökande som en 
 249 
  
 Ekonomiska konsekvenser 
  
 SOU 2004:39 
  
 handläggningsavgift. Avgiften skall motsvara verkets årliga kost- nader för handläggningen av ärenden om sändningstillstånd. 
 De föreslagna reglerna kommer således att leda till både nya arbetsuppgifter och utökning av befintliga arbetsuppgifter för Radio- och  
 TV-verket. 
  Man kan anta att processen att fördela till- stånd att bedriva verksamhet som operatörsföretag kommer att röna stort intresse och ställa stora krav på handläggningen. Som ovan nämnts skall verkets direkta handläggningskostnader avgifts- finansieras. I tillståndsverksamheten uppkommer det dock även kostnader som inte direkt kan hänföras till ärendehandläggningen, exempelvis att fatta beslut om högsta antal  
 betal-TV-tillstånd, 
  samt eventuella domstolsprocesser efter överklaganden. Härtill kommer att de utökade arbetsuppgifterna leder till ett behov av informa- tionsinsatser. 
 Sammantaget bedömer vi att de föreslagna reglerna medför nya och utökade arbetsuppgifter för verket som leder till ett genom- snittligt ökat resursbehov för Radio- och  
 TV-verket 
  motsvarande två årsarbetskrafter. 
 Granskningsnämnden för radio- och TV 
 Utredningens förslag kommer även att innebära vissa finansiella konsekvenser för Granskningsnämnden för radio- och TV. Genom förslagen utökas Granskningsnämndens tillsynsansvar till att om- fatta även operatörsföretagets utbud. Dessutom skall nämnden år- ligen rapportera till Radio- och  
 TV-verket 
  hur de  
 TV-sändningar 
  som inte står under svensk jurisdiktion och vars innehåll nämnden följt överensstämmer med tillstånd som meddelats enligt radio- och  
 TV-lagen. 
  Vidare skall nämnden vara skyldig att yttra sig i vissa ärenden om ändring av tillstånd. 
 Utredningens förslag kommer således även för Granskningsnämn- dens del att leda till både nya arbetsuppgifter och en utökning av befintliga arbetsuppgifter. Informationsinsatser gentemot operatörs- företag, programföretag och allmänheten kommer också att behöva genomföras. 
 Utbyggnad av det digitala marknätet och förbättrad komprime- ringsteknik är även faktorer som påverkar Granskningsnämndens arbetsmängd, eftersom det antal program som skall granskas ökar. Detta är dock inte en konsekvens av utredningens förslag. 
 250 
  
 SOU 2004:39 
  
 Ekonomiska konsekvenser 
  
 Granskningsnämnden saknar möjlighet att finansiera de ökade kostnaderna genom avgifter. Sammantaget bedömer vi att de före- slagna reglerna medför ett ökat resursbehov för Granskningsnämn- den motsvarande minst tre årsarbetskrafter. 
 Konsekvenser för staten i övrigt 
 Genom förslagen skall den som erhåller tillstånd att bedriva verk- samhet som operatörsföretag erlägga betalning för tillståndet. Denna betalning tillfaller staten. Beloppets storlek skall motsvara det anbud som operatörsföretaget lämnat vid tillståndsförfarandet. Statens intäkter i denna del går sålunda inte att uppskatta utan de är direkt avhängiga det värde en sökande tillmäter ett tillstånd att bedriva verksamhet som operatörsföretag i marknätet. 
 De förslag som lämnas i betänkandet innebär också nya arbets- uppgifter för förvaltningsdomstolarna, eftersom det införs en möj- lighet att överklaga Radio- och  
 TV-verkets 
  beslut om tillstånd att sända  
 TV-program, 
  förklaring om vidaresändningsplikt, tillstånd att bedriva verksamhet som operatörsföretag samt ändring av tillstånd. Enligt utredningen bör dock kostnaden för den ökade arbetsbördan rymmas inom domstolsväsendets befintliga resurser. 
  
 8.2 
  
 Konsekvenser för företag 
  
 De förslag som lämnas i detta betänkande kommer i vissa avseen- den att innebära ekonomiska konsekvenser för företag. 
 Den som ges tillstånd att bedriva verksamhet som operatörs- företag skall enligt utredningens förslag vara skyldig att erlägga betalning för tillståndet. Denna kostnad för ett operatörsföretag är dock inte sådan att den bedöms ha någon negativ effekt på möjlig- heterna att bedriva verksamhet som operatörsföretag. Utgångs- punkten är att verksamheten som sådan har en vinstpotential. Be- loppet som ett operatörsföretag skall betala för tillståndet mot- svarar bolagets eget anbud och därmed ett belopp som verksam- heten enligt bolagets egna beräkningar kan bära. 
 Programföretag som vill sända  
 betal-TV 
  kommer enligt utred- ningens förslag att vara hänvisade till att träffa avtal med ett operatörs- företag för att få möjlighet att sända. Även om programföretagen redan i dag måste träffa avtal med en kommersiell operatör angående 
 251 
  
 Ekonomiska konsekvenser 
  
 SOU 2004:39 
  
 närmare villkor för sändningarna får programföretagen beträffande  
 betal-TV-tjänsterna 
  således en något svagare ställning än jämfört med i dag. Vilka kostnadskonsekvenser avtalen kommer att få för programföretagen är förbundet med kommersiella överväganden hos parterna. Ett programföretag kan få betalt av operatörsföre- taget för att sända eller vara tvungen att betala för detta. Det är även tänkbart att det inte utgår någon ersättning i någondera rikt- ningen. Även om förslaget sålunda kan innebära ett viss fördyring för programföretag att sända i marknätet skall framhållas att för- slaget samtidigt innebär att villkoren för sändning i det hänseendet kommer att bli detsamma som beträffande sändning via satellit eller kabel. 
 Utredningen föreslår att en handläggningsavgift skall kunna tas ut av den som ansöker om tillstånd att sända  
 TV-program 
  eller be- driva verksamhet som operatörsföretag. En sådan avgift kommer inte att uppgå till sådan storlek att den kan beräknas få märkbar in- verkan på företagens ekonomiska villkor. 
 I övrigt saknas anledning att tro att våra förslag får konsekvenser som särskilt berör små företags villkor. 
 252 
 9 Författningskommentar 
  
 9.1 
  
 Förslaget till lag om ändring i Radio- och  
  
 TV-lagen 
  (1996:844) 
 1 kap. 1 § 
 Den föreslagna ändringen i första stycket innebär att lagen gäller för alla sändningar av ljudradio- och  
 TV-program 
  som är riktade till all- mänheten och avsedda att tas emot med tekniska hjälpmedel. Be- stämmelsen skall läsas i förening med 1 kap. 2 §, där en inskränk- ning görs såvitt gäller frågor som regleras i  
 TV-direktivet. 
  Ändringen innebär att det av lagen uttryckligen framgår att lagens bestämmelser om tillståndskrav, tillståndsgivning, vidaresändningsplikt och i vissa delar återkallelse av tillstånd gäller för samtliga programföretag, oavsett var de är etablerade. 
 1 kap. 1 a § 
 Bestämmelsen, som är ny, innehåller definitioner och är föranledd av lagens nya bestämmelser om marksänd  
 digital-TV. 
  
 Regeringen beslutar enligt 3 kap. 1 § vilket sändningsutrymme och vilka sändningsområden som får upplåtas för  
 TV-sändningar. 
  Regeringen skall i beslutet bl.a. ange hur utrymmet skall fördelas mellan  
 fri-TV 
  och  
 betal-TV. 
  Genom definitionen av  
 fri-TV 
  framgår att samtliga sådana sändningar skall kunna tas emot utan krav på särskild betalning utöver allmän  
 TV-avgift. 
  Beträffande  
 betal-TV 
  innebär definitionen att sådan särskild betalning får tas ut för såda- na sändningar. Det finns inte något krav på att betalning måste tas ut för dessa sändningar. Att betalning tas ut av abonnenterna fram- står dock som det normala. 
 Definitionen av programföretag ansluter till den som finns i artikel 1.1 b) i ändringsdirektivet till  
 TV-direktivet. 
  Begreppet pro- gramföretag har begränsats till att avse  
 TV-program, 
  eftersom 
 253 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2004:39 
  
 begreppet inte förekommer i bestämmelser i lagen som gäller radio- program. Med den som har det redaktionella ansvaret avses här den som enligt hittillsvarande praxis har ansetts vara den som sänder  
 TV-program, 
  se allmänmotiveringen, avsnitt 6.2.3 under rubriken 
 Tillsynsfrågor. 
 Operatörsföretag är beteckningen på en sådan kommersiell aktör som enligt ett särskilt tillståndsförfarande ges rätt att förfoga över ett särskilt sändningsutrymme i marknätet och där bedriva verk- samhet avseende  
 betal-TV. 
  I definitionen av operatörsföretag inne- fattas samtliga de i allmänmotiveringen, se avsnitt 6.2.2, för olika slags operatörskap använda beteckningarna multiplexoperatör,  
 SMS-operatör 
  och  
 SAS-operatör. 
  Det räcker med att operatörsföre- taget bedriver någon av verksamheterna som anges i bestämmelsen. Sålunda går det inte att bedriva en verksamhet som begränsas till ett  
 SMS-operatörskap 
  i marknätet utan tillstånd (se 2 kap. 1 §). 
 1 kap. 2 § 
 Ändringen i första stycket är kopplad till den föreslagna ändringen i 1 kap. 1 § och innebär att lagens bestämmelser i frågor som regleras i  
 TV-direktivet 
  endast gäller i de fall etableringskravet eller något av de tekniska kriterierna är uppfyllda. 
  
 TV-direktivet 
  reglerar frågor som rör sändning av evenemang som är av särskild vikt för samhället, främjande av distribution och pro- duktion av  
 TV-program, 
 TV-reklam, 
  sponsring och  
 köp-TV, 
  skydd av underåriga och allmän ordning samt rätten till genmäle. När det gäller programföretag som är etablerade i andra  
 EES-stater 
  saknar Sverige möjlighet att kräva att sändningarna skall överensstämma med svensk lag på nu angivna områden. Svenska myndigheter har inte heller någon behörighet att ingripa vid bristande uppfyllande av reglerna i dessa avseenden. Beträffande frågor som inte regleras i  
 TV-direktivet 
  gäller emellertid radio- och  
 TV-lagen 
  även i förhål- lande till programföretag etablerade i andra medlemsstater. Så är fallet med t.ex. kravet på tillstånd för att få sända liksom möjlig- heten att återkalla tillstånd under vissa närmare angivna förutsätt- ningar. Också beträffande de krav som uppställs för att i ett tillstånd införa en s.k. must  
 carry-förklaring 
  kommer lagen att gälla även om sändningen härrör från en annan  
 EES-stat. 
  Detta eftersom reglerna om vidaresändningsplikt grundas på det s.k.  
 USO-direktivet 
  och inte  
 TV-direktivet. 
  Frågan behandlas mer utförligt i avsnitt 6.3.2.6. 
 254 
  
 SOU 2004:39 
  
 Författningskommentar 
  
 Den ändring som föreslås i andra stycket medför att det för bestämmelsens tillämpning inte längre ställs upp något krav på att ett programföretag skall ha varit etablerat i Sverige. Ändringen innebär endast att bestämmelsen helt överensstämmer med TV- direktivet och  
 EG-domstolens 
  praxis. Bestämmelsen i dess nya lydelse är tillämplig även på programföretag som redan före dess ikraftträdande etablerat sig utanför landet. Den kan dock enbart tillämpas på sändningar som ägt rum efter ikraftträdandet. 
 1 kap. 5 § 
 Ändringen är endast av redaktionell karaktär. 
 2 kap. 1 § 
 Genom en ändring i första stycket klargörs det att det finns en tillståndsplikt för programföretag oavsett om sändning sker på egen hand eller genom nätoperatör. Tillståndsplikten enligt första stycket för programföretag gäller oavsett om sändningen sker på eget sändningsutrymme eller på utrymme som upplåtits av ett operatörsföretag. Vidare införs genom en ändring av stycket en tillståndsplikt för att bedriva verksamhet som operatörsföretag avseende sändningar som sker med hjälp av radiovågor på frekvens under tre gigahertz. 
 2 kap. 2 § 
 I det nya första stycket anges att regeringen meddelar tillstånd att sända  
 TV-program, 
  om sändningsverksamheten finansieras genom medel från den allmänna  
 TV-avgiften, 
  och att Radio- och TV- verket meddelar tillstånd att sända  
 TV-program 
  i andra fall. Be- stämmelsen är föranledd av förslaget att all tillståndsgivning för  
 TV-program, 
  utom för public service, delegeras från regeringen till myndighet. Skälen för detta motiveras utförligt i avsnitt 6.3.3. 
 I det nya andra stycket anges att det är Radio- och  
 TV-verket 
  som skall vara tillståndsmyndighet när det gäller tillstånd att be- driva verksamhet som operatörsföretag (se avsnitt 6.3.3). 
 Det nya tredje stycket motsvarar delvis det som tidigare var första stycket. Ändringen i stycket är föranledd av att tillståndsgivningen beträffande  
 TV-program 
  har brutits ut och placerats i det nya första 
 255 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2004:39 
  
 stycket. Tredje stycket reglerar efter ändringen endast tillståndsgiv- ningen för ljudradiosändningar. 
 Det nya sjätte stycket motsvarar det som tidigare var fjärde stycket. Ändringarna är endast av redaktionell art. Radio- och  
 TV-verkets 
  rätt att meddela tillstånd under en begränsad tid om högst två veckor, ingår sålunda i den generella rätten att meddela tillstånd enligt första stycket (se även 3 kap. 19 §). Verket har enligt 3 kap. 11 § rätt att föreskriva att bestämmelserna i 6 och 7 kap. inte skall tillämpas på ett sådant tillstånd. Att Radio- och  
 TV-verket 
  får förena ett sådant tillfälligt tillstånd med villkor enligt 3 kap.  
 7–9 
  §§ framgår numera direkt av dessa bestämmelser. 
 3 kap. 1 § 
 Bestämmelsen är ny. Regeringen skall besluta vilket sändnings- utrymme och vilka sändningsområden som får upplåtas för TV- sändningar. I beslutet skall regeringen ange hur sändningsutrym- met skall fördelas mellan  
 fri-TV 
  och  
 betal-TV 
  samt inom  
 betal-TV. 
  Som framgår av 2 kap. 2 § är tillståndsgivningen i fråga om  
 fri-TV 
  uppdelad mellan regeringen och Radio- och  
 TV-verket. 
  
 Beträffande fördelningen av sändningsutrymme mellan  
 fri-TV 
  och  
 betal-TV 
  bör framhållas att fördelningen måste ske med hänsyn till de kommersiella förutsättningarna att bedriva verksamhet som operatörsföretag. Ju fler programtjänster som sänds gratis, desto snävare blir utrymmet för  
 betal-TV-tjänster 
  och därmed basen för ett operatörsföretags verksamhet. 
 3 kap. 2 § 
 Bestämmelsen är ny. I första stycket anges att ett tillstånd att sända  
 TV-program 
  skall avse  
 fri-TV 
  eller  
 betal-TV. 
  Den närmare inne- börden av de två typerna av tillstånd framgår av styckena två och tre. För programföretag kan det bli aktuellt att sända vissa pro- gramtjänster som  
 fri-TV 
  och andra som  
 betal-TV. 
  I dessa fall bör man, på samma sätt som i dag, kunna använda ett tillstånd där det anges vilken eller vilka programtjänster som skall sändas som fri- TV respektive  
 betal-TV 
  och i övrigt vilka villkor som skall gälla för sändningsverksamheten. 
 I andra stycket sägs att ett tillstånd att sända  
 fri-TV 
  innebär rätt att samtidigt sända det antal program i varje område under den del 
 256 
  
 SOU 2004:39 
  
 Författningskommentar 
  
 av dygnet som anges i tillståndet. Förutom begränsningarna till fri- TV överensstämmer bestämmelsen i sak med nuvarande 3 kap. 6 §. 
 Enligt tredje stycket innebär ett tillstånd att sända  
 betal-TV 
  rätt att sända det antal program som anges i tillståndet. Om inte annat anges i tillståndet får sändningsrätten dock endast utövas om avtal om upplåtelse av sändningsutrymme ingås med ett operatörsföre- tag. Huvudregeln är således att ett programföretag i praktiken måste sluta avtal med ett operatörsföretag om att ingå i dess utbud av programtjänster för att få rätt att sända. De närmare skälen för var- för samtliga  
 betal-TV-tjänster 
  skall vara hänvisade till frekvens- utrymme som upplåtits åt ett operatörsföretag framgår av allmän- motiveringen avsnitt 6.2.3. 
 Endast i undantagsfall kan det bli aktuellt att tillåta en program- tjänst som har tillstånd att ta betalt att sända utan att denne ingår i operatörsföretagets utbud. Ett sådant fall är att det kan antas att en regional programtjänst av kommersiella skäl inte kommer att distri- bueras inom operatörsföretagets utbud samtidigt som det finns ett starkt allmänintresse av att tjänsten distribueras. I första hand bör distributionen av sådana tjänster dock säkras genom urvalsförfaran- det när operatörsföretaget utses samt genom tillståndsvillkor för operatörsföretaget. Enligt 13 § är ett operatörsföretag skyldigt att upplåta sändningsutrymme åt den som erhållit tillstånd med tillämp- ning av undantagsbestämmelsen. 
 3 kap. 3 § 
 Bestämmelsen är ny. I första stycket anges att antalet tillstånd att sända  
 fri-TV 
  får begränsas om det är nödvändigt för att garantera en ändamålsenlig användning av sändningsutrymmet. Bestämmel- sen har i praktiken betydelse endast för Radio- och  
 TV-verkets 
  till- ståndsgivning. Genom bestämmelsen klargörs att verket inte behöver bevilja tillstånd som omfattar hela det sändningsutrymme som avsatts för  
 fri-TV, 
  exklusive public service, även om det finns ett tillräckligt antal sökande som uppfyller kraven för tillstånd. Förhållandena kan t.ex. vara sådana att ett visst sändningsutrymme bör avsättas för must  
 carry-kanaler 
  eller regionala program, men att det för stunden inte finns något programföretag som ansökt om tillstånd till sådana sändningar. Sändningsutrymme bör dock endast om alldeles särskilda skäl föreligger tillåtas vara outnyttjat under en längre tidsperiod. 
 257 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2004:39 
  
 I andra stycket ställs upp krav på att ett programföretag skall ha finansiella och tekniska förutsättningar att bedriva sändningsverk- samhet under tillståndstiden. Om sådana förutsättningar inte bedöms föreligga skall tillstånd att sända  
 fri-TV 
  inte beviljas. Kravet motsvarar 9 § p. 1 i förordningen (1997:894) om marksänd digital TV. Där föreskrivs att Radio- och  
 TV-verket 
  i sitt motiverade förslag till tillståndsfördelning bl.a. skall beakta om den sökande i dessa av- seenden har förutsättningar att bedriva sändningsverksamhet. För att ha möjlighet att göra denna bedömning krävs att Radio- och  
 TV-verket 
  får tillgång till sökandens budget för ett par år framåt jämte uppgifter om sändaroperatör o.d. Dessa uppgifter bör därför fogas till en ansökan om tillstånd. Det är en fråga för Radio- och  
 TV-verket 
  att utfärda verkställighetsföreskrifter om en ansökans innehåll. 
 Kravet i andra stycket gäller endast  
 fri-TV. 
  I fråga om  
 betal-TV- 
  företagen ankommer det på operatörsföretaget att göra bedöm- ningen om programföretaget har tekniska och ekonomiska förut- sättningar att genomföra sändningarna. 
 I tredje stycket anges de kriterier som tillståndsmyndigheten skall beakta vid tillståndsgivningen. Eftersom regeringens tillstånds- givning är begränsad till sändningar som finansieras genom medel från  
 TV-avgiften 
  får bestämmelsen i praktiken betydelse endast för Radio- och  
 TV-verket. 
  Kriterierna överensstämmer i huvudsak med de riktlinjer som riksdagen fastställde i samband med att de första digitala  
 TV-sändningarna 
  skulle påbörjas (jfr. prop. 1996/97:67 s. 30). Kravet i p. 3 knyter an till 3 kap. 2 § andra stycket YGL, som anger utgångspunkterna för ianspråktagandet av radiofrekvenser, och har till syfte att främja yttrandefriheten och informations- friheten samt att undvika maktkoncentration. Motiven för att ange kriterierna i lag har beskrivits i avsnitt 6.3.2.3. 
 3 kap. 4 § 
 Bestämmelsen, som är ny, klargör att det är Radio- och  
 TV-verkets 
  uppgift att fastställa hur många tillstånd till  
 betal-TV-sändningar 
  som kan meddelas. Detta framgår av första stycket. Hur många till- stånd som kan meddelas har att göra med hur många samtidiga pro- gramtjänster som ryms inom det sändningsutrymme som avsatts för  
 betal-TV, 
  vilket i sin tur beror på hur utrymmeskrävande pro- gramtjänsterna är och vilken teknisk kvalitet på sändningarna som önskas. Dessutom har det att göra med vilken komprimerings- 
 258 
  
 SOU 2004:39 
  
 Författningskommentar 
  
 teknik som används. Det är därför sannolikt att antalet program- tjänster inom ett givet utrymme kan öka något i takt med att ut- vecklingen av komprimeringstekniken framskrider. Om t.ex. för- bättrad teknik gör att sändningsutrymme frigörs skall Radio- och  
 TV-verket 
  enligt andra meningen i stycket ompröva sitt beslut om högsta antal tillstånd som kan meddelas. Omprövning kan även bli aktuell av andra skäl, exempelvis p.g.a. att det finns behov av att generellt öka sändningarnas tekniska kvalitet eller att det finns önskemål om att sända  
 högupplösnings-TV 
  (HDTV), vilket leder till att färre programtjänster ryms. 
 Genom att antalet tillstånd som kan beviljas begränsas säkerställs att frekvensutrymmet används på ett sätt som är så ändamålsenligt som möjligt utifrån ett yttrandefrihets- och informationsperspektiv och som uppfyller de mediepolitiska målen om bl.a. mångfald och tillgänglighet. Som anges i avsnitt 6.3.2.3 bör Radio- och  
 TV-verket 
  besluta om möjlighet att bevilja något fler tillstånd än som får plats att sändas inom  
 betal-TV-utrymmet. 
  Verkets beslut går inte att överklaga. 
 Av andra stycket framgår att de kriterier som i 3 § tredje stycket ställts upp för fördelningen av tillstånd att sända  
 fri-TV 
  skall till- lämpas även vid beviljande av tillstånd till  
 betal-TV-tjänster. 
  
 3 kap. 5 § 
 Ändringen i bestämmelsen är föranledd av att det i stället för rege- ringen numera skall vara Radio- och  
 TV-verket 
  som får meddela tillstånd till den typ av vidaresändning som avses. 
 3 kap. 6 § 
 Bestämmelsen har ändrats så att den numera endast gäller tillstånd av regeringen att sända ljudradioprogram. Motsvarande bestämmelse för tillstånd att sända  
 TV-program 
  finns i 3 kap. 2 § andra stycket, som gäller  
 fri-TV. 
  Innebörden av ett tillstånd att sända  
 betal-TV 
  framgår av 3 kap. 2 § tredje stycket. 
 3 kap. 7 § 
 Ändringen är föranledd av att tillstånd att sända  
 TV-program 
  enligt vårt förslag skall meddelas, förutom av regeringen, även av Radio- och  
 TV-verket. 
  Den nya lydelsen innebär inte någon ändring i sak. 
 259 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2004:39 
  
 De tillstånd som får förenas med villkor enligt denna paragraf är således samtliga tillstånd att sända  
 TV-program 
  samt, såvitt avser ljudradioprogram, tillstånd att sända till hela landet eller till ut- landet eller att bedriva lokala digitala sändningar. 
 Därutöver har det tidigare andra stycket utgått till följd av att  
 8–10 
  §§ (tidigare  
 2–4 
  §§) har formulerats om. 
 3 kap. 8 § 
 Skälen för ändringen i inledningen till första stycket är desamma som beträffande 3 kap. 7 §, se ovan. I villkorskatalogen har endast vissa mindre ändringar gjorts. En villkorspunkt har utgått och er- satts av en annan. 
 Som framgår av allmänmotiveringen bör möjligheten i p. 8 att föreskriva skyldighet att använda viss radiosändare sedan de analoga  
 TV-sändningarna 
  upphört endast tillämpas när det gäller tillstånd att sända ljudradio. 
 Den möjlighet som finns i nuvarande p. 16 att i tillståndsvillkor föreskriva en skyldighet att till Granskningsnämnden lämna upp- gifter som är nödvändiga för nämndens bedömning om sända pro- gram stämmer överens med de villkor som meddelats enligt lagen har utgått. Som närmare utvecklats i allmänmotiveringen samman- hänger det med att det i lagen i stället införs en allmän uppgifts- skyldighet för programföretagen, se avsnitt 6.3.1.4 respektive 6.5.2. 
 3 kap. 9 § 
 Den ändring som föreslås i första stycket är föranledd dels av att även Radio- och  
 TV-verket 
  skall meddela tillstånd att sända TV- program, dels av att andra stycket i den tidigare 3 kap. 1 § föreslås utgå. Innebörden av dessa ändringar har kommenterats ovan under 3 kap. 7 §. 
 3 kap. 10 § 
 Ändringen är endast av redaktionell karaktär. 
 3 kap. 11 § 
 Bestämmelsen är ny. I lagens nuvarande lydelse framgår det av 2 kap. 2 § fjärde stycket att Radio- och  
 TV-verket 
  har rätt att med- dela tillfälligt tillstånd att sända  
 TV-program 
  och att verket därvid 
 260 
  
 SOU 2004:39 
  
 Författningskommentar 
  
 får besluta att föreskrifterna i 6 och 7 kap. inte skall tillämpas på sändningar med stöd av sådant tillstånd. Verket har en rätt att även fortsättningsvis meddela tillfälligt tillstånd enligt den generella rätten att meddela tillstånd för att sända  
 TV-program 
  (se 2 kap. 2 § första stycket). Rätten för verket att medge undantag från föreskrifterna i 6 och 7 kap. har av redaktionella skäl placerats i en egen bestäm- melse, 3 kap. 11 §. 
 3 kap. 12 § 
 Paragrafen är ny. I dag anges i 8 kap. 1 § att vissa krav skall vara uppfyllda för att en sändning skall kunna omfattas av vidaresänd- ningplikt. De programtjänster som i dag omfattas av must carry- skyldigheten sänds under betydligt mer detaljerade villkor än som framgår av lagtexten. Avsikten är att samma principer skall gälla även fortsättningsvis. För att en programtjänst skall få must carry- status måste den sålunda uppfylla relativt omfattande krav i fråga om mångsidigt programutbud och ha en nyhetsrapportering av hög kvalitet (jfr. våra överväganden i SOU 2003:109). 
 Public  
 service-företagens 
  sändningar kan antas bli villkorade på ett sådant sätt att de utifrån kraven på saklighet, opartiskhet, mång- sidigt programutbud och nyhetssändningar kommer att omfattas av vidaresändningsplikten. En förklaring enligt denna bestämmelse kan alltså regelmässigt antas bli införd i tillstånd att sända  
 fri-TV 
  som meddelats av regeringen. 
 Beträffande andra programföretags sändningar bör som en förut- sättning för att en förklaring enligt bestämmelsen skall införas i tillståndet krävas att sändningarna i nu nämnda hänseenden i allt väsentligt kommer att motsvara det som gäller för public service- företagen. Det ankommer på Radio- och  
 TV-verket 
  att göra denna bedömning. Ibland kan det redan av tillståndsvillkoren framgå att sändningarna skall uppfylla dessa krav. I andra fall får verkets bedömning grundas på de uppgifter om sändningarnas innehåll som sökanden uppger. Under alla förhållanden skall Radio- och TV- verket i förklaringen närmare ange vad som innefattas i kravet på att sända ett mångsidigt programutbud där det ingår nyheter. Normalt bör i det senare hänseendet krävas att programföretaget har en nyhetsredaktion som på egen hand producerar nyhetsprogram om minst 30 minuter per dag, varav minst en sändning skall vara sam- manhängande om lägst 20 minuter. 
 261 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2004:39 
  
 Som utvecklas närmare i allmänmotiveringen avsnitt 6.3.2.6 är vidaresändningsplikten oavhängig sändningens ursprung. Sålunda kan t.ex. andra nordiska länders public  
 service-sändningar 
  omfattas av vidaresändningsplikt. 
 Enligt andra stycket är den som innehar ett tillstånd vari intagits en förklaring enligt första stycket skyldig att på begäran tillhanda- hålla den programbärande signalen för en programtjänst till den som är skyldig att vidaresända denna eller som sannolikt inom en rimlig tid skulle omfattas av en sådan skyldighet, om programtjänsten distribueras i nätet utan kostnad för själva mottagningen. Bestäm- melsen har kommenterats närmare i avsnitt 6.3.2.6 i allmänmotive- ringen. Som regel skall programföretaget inte kunna kräva ersätt- ning för signalrätten från kabeloperatören. Att programföretaget avstått från det ekonomiska värde som signalrätten representerar bör dock beaktas vid en tillämpning av den särskilda reglering angående upphovsrättslig ersättning som återfinns i 8 kap. 1 §. 
 Med rimlig tid menas tre till sex månader. Om kabeloperatören inte inom denna tid uppfyller kraven för vidaresändningsplikt gäller inte ersättningsreglerna i 8 kap. 1 § och ersättning för signalrätten får bestämmas som om någon skyldighet enligt denna bestämmelse aldrig gällt. 
 3 kap. 13 § 
 Bestämmelsen är ny. I första stycket anges vilken rätt ett meddelat tillstånd att bedriva verksamhet som operatörsföretag innebär. Operatörsföretag får inom det sändningsutrymme som anges i till- ståndet bestämma vilka  
 TV-program 
  som får sändas och på vilka villkor det får ske. Operatörsföretagets handlingsfrihet begränsas emellertid genom bestämmelser i lagen (se andra stycket och 3 kap. 18 §) och tillståndsvillkoren. Samtidig sändning får ske av det antal program i varje område och under den del av dygnet som anges i tillståndet. Detta kan i tillståndet uttryckas så att operatörsföre- taget ges rätt att inom ett visst preciserat sändningsutrymme sända så många samtidiga programtjänster som överföringskapaciteten medger. Kapacitetsutnyttjandet i marknätet kan därmed effektiviseras. 
 Av andra stycket framgår att det sändningsutrymme som till- delats ett operatörsföretag endast får användas för sändning av TV- program som omfattas av tillstånd enligt 4 §, dvs. tillstånd att sända  
 betal-TV. 
  Operatörsföretaget får sålunda inte ta med något  
 betal-TV- 
  program i sitt utbud som inte har ett sådant tillstånd. 
 262 
  
 SOU 2004:39 
  
 Författningskommentar 
  
 Enligt tredje stycket är ett operatörsföretag skyldigt att upplåta sändningsutrymme åt den som erhållit tillstånd att sända  
 betal-TV 
  med stöd av undantaget i 3 kap. 2 §. Beträffande vissa frågor av tek- nisk art kan programföretaget och operatörsföretaget tvingas sam- verka genom tillståndsvillkor. I andra frågor, som fakturering och kundtjänst, får parterna avtala om eventuell samverkan. Operatörs- företaget har rätt till ersättning för det sändningsutrymme som upplåts. Ersättningen skall grundas på självkostnadsprincipen. 
 3 kap. 14 § 
 Bestämmelsen är ny. I första stycket anges att antalet tillstånd att be- driva verksamhet som operatörsföretag som beviljas får begränsas om det är nödvändigt för att garantera en ändamålsenlig använd- ning av sändningsutrymmet. En motsvarande begränsningsregel finns för  
 fri-TV-tillstånd 
  enligt 3 kap. 3 § första stycket och för  
 betal-TV-tillstånd 
  i 3 kap. 4 §. Radio- och  
 TV-verket 
  skall inför varje ny tillståndsperiod eller när det i övrigt uppkommer behov av det göra en bedömning av huruvida det finns kommersiell bärkraft endast för ett operatörsföretag i marknätet eller om det finns utrym- me för flera att bedriva verksamhet. Om det sålunda under löpande tillståndstid uppkommer fråga att avsätta ytterligare sändnings- utrymme för  
 betal-TV 
  kan verket välja mellan att utlysa ett nytt tillstånd avseende det nya utrymmet eller ändra ett gällande tillstånd med stöd av 11 kap. 2 §. 
 I andra stycket anges grunder som diskvalificerar en sökande från att kunna komma ifråga för ett tillstånd att bedriva verksamhet som operatörsföretag. Dessa utvecklas närmare i allmänmotiveringen, avsnitt 6.2.3 Hur operatörsföretaget skall utses m.m. Regleringen avseende ägarförhållanden som diskvalificeringsgrund är utformad på ett sätt som medför att det inte är möjligt för t.ex. flera pro- gramföretag att bilda ett gemensamt ägt bolag för att driva opera- törsverksamhet. 
 3 kap. 15 § 
 Av bestämmelsen, som är ny, framgår förfarandet när tillstånd skall meddelas operatörsföretag. Förfarandet har behandlats i allmän- motiveringen, avsnitt 6.2.3 Hur operatörsföretaget skall utses m.m. 
 I första stycket anges bedömningsgrunderna för hur ett operatörs- företag utses. Tillstånd får meddelas den som kan antas nyttja 
 263 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2004:39 
  
 sändningsutrymmet på ett sätt som leder till vidaste möjliga yttran- defrihet, informationsfrihet och mångfald. Vid prövningen skall därvid särskild vikt fästas vid de sakliga grunder som räknas upp i stycket, t.ex. operatörsföretagets presenterade utbud. Beträffande utbudet krävs inte att sökanden anger exakt vilka programtjänster som skall ingå i utbudet. I stället är det typerna av programtjänster som skall anges. Bedömningen av sökandens lämplighet i fråga om utbudet skall ta sikte på om operatörsföretaget har för avsikt att tillhandahålla programtjänster som kan tilltala olika åldersgrupper, intressen och smakriktningar. Vid bedömningen bör vikt inte minst fästas vid huruvida det kommer att ges utrymme för lokala och regionala program samt företräde för program som gjorts tillgäng- liga för funktionshindrade. Även det sätt på vilket operatörsföre- taget tänker paketera utbudet skall ingå i bedömningen. 
 Vilken täckningsgrad sändningarna skall ha och den tekniska kapacitet och kvalitet med vilken sökanden avser att bedriva verk- samheten med skall ses och bedömas i ett sammanhang tillsammans med det presenterade utbudet när prövningen sker av hur vidaste möjliga yttrandefrihet, informationsfrihet och mångfald skall upp- nås. Att sökanden måste uppfylla vissa grundläggande krav i fråga om verksamhetens varaktighet, kapacitet och kvalitet följer av 14 §. 
 Även sökandens oberoende i förhållande till andra aktörer inom medieområdet skall beaktas vid det jämförande urvalsförfarandet enligt första stycket. Att en sökande som genom ägande eller på annat sätt ensam eller tillsammans med annan som bedriver verk- samhet rörande produktion eller distribution av  
 TV-program 
  kan utöva ett bestämmande inflytande över annan som bedriver sådan verksamhet eller som på motsvarande sätt står under inflytande av annan som bedriver sådan verksamhet över huvud taget inte kan komma i fråga för ett tillstånd framgår av 14 §. Bestämmelsen i 15 § första stycket 4 träffar, förutom förhållanden där en vertikal inte- gration föreligger inom  
 TV-marknaden 
  men där denna inte är av den omfattning att den diskvalificerar sökanden enligt 14 §, även situationer där en ägar- och intressegemenskap föreligger mellan sökanden och andra aktörer på massmediemarknaden i stort. Det kan vara fråga om en integration mellan sökanden och t.ex. ett företag inom tidningsbranschen. Prövningen av sökandens obero- ende skall ske i ett brett perspektiv utifrån det mediepolitiska målet att värna en mångfald i ägande inom massmediemarknaden. 
 Av andra stycket följer att om det vid en prövning enligt första stycket bedöms att två eller flera sökande är likvärdiga och samtliga 
 264 
  
 SOU 2004:39 
  
 Författningskommentar 
  
 inte kan beviljas tillstånd, skall tillstånd meddelas den eller dem som är villiga att betala det högsta priset för tillståndet. Det anbud en sökande lämnar får således endast betydelse för urvalet om det inte utifrån de sakliga kriterierna går att välja vem som är mest lämplig att inneha tillståndet. 
 När Radio- och  
 TV-verket 
  lyser ut tillstånd att bedriva verksam- het som operatörsföretag skall det av inbjudan till ansökan framgå det antal tillstånd som lyses ut samt vilka uppgifter som en sökande skall lämna i sin ansökan. Verket får meddela verkställighetsföre- skrifter i dessa hänseenden. Att verket har rätt att ta ut en hand- läggningsavgift av en sökande framgår av 9 kap. 13 §. 
 3 kap. 16 § 
 Bestämmelsen är ny. Av första stycket följer att den som erhåller ett tillstånd att bedriva verksamhet som operatörsföretag skall till staten erlägga betalning för tillståndet. Det belopp som skall betalas skall motsvara det anbud som den som får tillståndet lämnat i an- sökningsförfarandet. 
 Enligt andra stycket får Radio- och  
 TV-verket 
  meddela närmare föreskrifter om villkor för betalningen. 
 3 kap. 17 § 
 I bestämmelsen, som är ny, anges vilka villkor som ett tillstånd att bedriva verksamhet som operatörsföretag får förenas med. Vill- korskatalogen har behandlats i allmänmotiveringen, avsnitt 6.2.3 
 Tillståndets innebörd, villkor m.m. 
 De villkor som anges i första stycket finns även i villkorskatalogen för programföretag i 3 kap. 8 §. 
 Av de villkor som anges i andra stycket återfinns även villkoret i p. 1 om skyldighet att använda viss sändningsteknik och samverka med andra tillståndshavare i tekniska frågor i villkorskatalogen för programföretag i 3 kap. 8 §. Genom tillståndsvillkor kan sålunda samordningen av vissa för  
 fri-TV 
  och  
 betal-TV 
  gemensamma funk- tioner och tjänster samordnas mellan programföretag med tillstånd att sända  
 fri-TV 
  och operatörsföretaget. Ett operatörsföretag kan även med stöd av bestämmelsen tvingas att samverka med den som erhållit tillstånd att sända  
 betal-TV 
  med stöd av undantaget i 3 kap. 2 §. Enligt p.2 kan operatörstillståndet förenas med villkor om skyldighet att distribuera ett utbud av  
 TV-program 
  av viss sam- 
 265 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2004:39 
  
 mansättning. Vid utseendet av operatörsföretag skall stor vikt läg- gas vid det utbud som denne förklarar sig vilja distribuera. För att kunna säkerställa ett effektivt och ändamålsenligt utnyttjande av sändningsutrymmet för  
 betal-TV 
  ges det möjlighet att genom till- ståndsvillkor ålägga operatörsföretaget en skyldighet att distribuera vad denne utfäst. Villkoret kan anges som en skyldighet att distribuera programtjänster som på visst angivet sätt skall vara rikstäckande, regionala eller lokala och som kan tilltala olika åldersgrupper, in- tressen och smakriktningar. I villkoret kan även anges det sätt på vilket operatörsföretaget skall paketera utbudet. Operatörsföretag kan således åläggas att erbjuda konsumenterna ett varierande alter- nativt utbud av programpaket till differentierat pris. Detta kan t.ex. ske genom att det i villkoret anges att operatörsföretaget skall erbjuda konsumenterna ett visst minsta antal paket. Vidare kan det i villkoret anges principer för prissättningen beträffande dels olika prisnivåer, dels huruvida det skall krävas abonnemang på vissa tjänster för att kunna erhålla andra särskilt attraktiva tjänster. Den närmare utformningen av ett villkor enligt p. 2 liksom övriga villkor skall ske i samförstånd mellan Radio- och  
 TV-verket 
  och den som ansöker om tillstånd. Eftersom ett villkor beträffande operatörs- företagets utbud anknyter till sändningarnas innehåll följer det av bestämmelsen i 3 kap. 21 § att ett sådant villkor måste godtas av operatörsföretaget innan det förenas med tillståndet. 
 I tredje stycket anges att ett tillstånd till ett operatörsföretag också får förenas med villkor som innebär att ägarförhållandena och inflytandet i operatörsföretaget samt dess ägande och inflytan- de i annan som bedriver verksamhet inom produktion och distribu- tion av  
 TV-program, 
  än de som sänder radioprogram genom tråd, inte får förändras mer än i begränsad omfattning. Sökandens kopp- ling till andra aktörer inom massmediemarknaden i stort är av bety- delse när operatörsföretaget utses. Genom bestämmelsen i tredje stycket kan det säkerställas att ägarförhållandet och inflytandet i ett företag som ges ett tillstånd inte förändras mer än i begränsad omfattning under tillståndstiden. Likaså kan operatörsföretagets ägande och inflytande i andra aktörer på  
 TV-marknaden 
  begränsas under tillståndstiden. Begränsningen får dock inte avse operatörs- företagets ägande och inflytande i aktörer som sänder  
 TV-program 
  genom tråd eftersom denna verksamhet är grundlagsskyddad enligt 3 kap. 1 § första stycket YGL. Inte heller kan ett villkor enligt detta stycke avse ägargemenskap med företag inom press eller radio. 
 266 
  
 SOU 2004:39 
  
 Författningskommentar 
  
 Däremot kan sådana ägarförändringar inverka på bedömningen vid ansökan om nytt tillstånd. 
 Ett villkor gällande ägarstruktur kan ges en allmän formulering utifrån målet att förhindra en ägar- och maktkoncentration med risk för oönskade effekter på operatörsföretagets verksamhet till skada för programföretag, nätoperatör eller konsumenter. Gransk- ningsnämnden och Radio- och  
 TV-verket 
  har att inom ramen för sin respektive verksamhet pröva när det föreligger en ägarföränd- ring som medför en sådan risk. Överträdelse av villkor som meddelats med stöd av tredje stycket kan utgöra grund för återkallelse av tillståndet. 
 3 kap. 18 § 
 Bestämmelsen, som är ny, har behandlats i allmänmotiveringen, avsnitt 6.2.3. Utgångspunkten är att det råder avtalsfrihet i för- hållandet mellan å ena sidan operatörsföretaget och å andra sidan programföretag, nätoperatör och konsumenter samt att avtalen skall träffas på marknadsmässiga villkor. Genom bestämmelsen åläggs operatörsföretaget att behandla likartade fall lika och inte särbehand- la någon om detta inte är godtagbart av objektiva skäl. 
 När det gäller avtal mellan operatörsföretaget och olika program- företag kan de marknadsmässiga förutsättningarna för avtal skifta. T.ex. kan en etablerad och hos den breda publiken populär program- tjänst ha ett bättre förhandlingsläge och erbjudas bättre distribu- tionsvillkor än en ny programtjänst, utan att det föreligger ett brott mot bestämmelsen. Operatörsföretagets skyldighet att behandla programföretagen på ett  
 icke-diskriminerande 
  sätt och inte motverka en fri och sund konkurrens mellan dem gäller oavsett om det finns ett avtal mellan operatörsföretaget och ett programföretag eller inte. Skulle ett operatörsföretag förvägra ett programföretag ett avtal om distribution utan godtagbart skäl föreligger sålunda ett brott mot bestämmelsen. Det är inte heller tillåtet att ge programföretagen olika villkor om inte en särbehandling är motiverad av objektivt godtagbara skäl. 
 Granskningsnämnden för radio- och TV har att utöva tillsyn över att bestämmelsen följs. Tillståndshavaren är därvid skyldig att redovisa sina skäl för hur denne agerar gentemot programföretag, nätoperatör och konsumenter och i övrigt tillhandahålla Gransk- ningsnämnden den information som är nödvändig för tillsynen. 
 267 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2004:39 
  
 3 kap. 19 § 
 Bestämmelsen är ny. Den behandlar enbart tillstånd att sända TV- program och tillstånd att bedriva verksamhet som operatörsföretag. Tillstånd att sända ljudradioprogram finns numera i en egen para- graf, 3 kap. 20 §. 
 I första stycket sägs att ett tillstånd att sända  
 TV-program 
  som meddelats av regeringen gäller för sex år. Den typ av tillstånd som avses är tillstånd till programföretag vars verksamhet finansieras genom medel från  
 TV-avgiften 
  enligt lagen (1989:41) om TV- avgift, dvs. public  
 service-företagen. 
  Ett sådant tillstånd förlängs på oförändrade villkor med fyra år under samma förutsättningar som i dag gäller tillstånd med en giltighetstid om minst fyra år. 
 Enligt andra stycket gäller ett tillstånd som meddelats av Radio- och  
 TV-verket 
  under två år. Det är fråga om samtliga tillstånd att sända  
 betal-TV 
  och andra tillstånd att sända  
 fri-TV 
  än sådana som meddelats av regeringen. Tillståndshavaren har rätt att få tillståndet förlängt på oförändrade villkor med ytterligare två år i två om- gångar om det inte finns särskilda skäl mot det. Särskilda skäl mot att inte förlänga ett tillstånd kan vara att sändningar inte bedrivits i enlighet med villkoren i tillståndet eller att företaget i väsentlig mån har frångått de uppgifter om sändningarnas inriktning och innehåll som angetts vid ansökningstillfället utan att överträdelsen varit så allvarlig att det funnits grund för återkallelse av tillståndet. Ett sådant särskilt skäl mot att förlänga tillståndet kan sålunda vara att ett programföretag i sin tillståndsansökan har förklarat sig vilja sända  
 fri-TV 
  under krav som lett till att programtjänsten i fråga enligt förklaring i tillståndet omfattas av vidaresändningsplikt. Om kraven inte efterlevs skall Radio- och  
 TV-verket 
  med omedelbar verkan återta förklaringen enligt 3 kap. 12 §. Däremot finns nor- malt inte anledning att återkalla tillståndet. Eftersom flera andra programföretag kan ha varit villiga att sända  
 fri-TV 
  och urvalet av programföretag därmed skulle kunnat utfalla på ett annat sätt om inte programföretaget utställt löftet att sända under de förutsätt- ningar som anges i 3 kap. 12 §, bör tillståndet inte förlängas vid två- årsperiodens utgång. I stället bör tillståndet utlysas på nytt, varvid ett nytt urval får ske. 
 I de fall förlängning skett vid två tillfällen skall vid tillstånds- periodens utgång ett nytt urvalsförfarande ske. Bestämmelsen har behandlats ytterligare i våra överväganden, avsnitt 6.3.2.3 under rubriken Tillståndens giltighetstid och närmare innebörd. 
 268 
  
 SOU 2004:39 
  
 Författningskommentar 
  
 Bestämmelsen i tredje stycket innebär att Radio- och  
 TV-verket 
  får besluta att ett tillstånd att sända  
 TV-program 
  skall gälla för kortare tid än två år om det finns särskilda skäl. Särskilda skäl föreligger regelmässigt i fråga om sådana tillstånd att sända TV- program under en begränsad tid om högst två veckor som avses i 3 kap. 11 §. I enstaka undantagsfall kan det föreligga särskilda skäl att besluta om kortare tillståndstid än två år även i fråga om andra tillstånd än som där avses. Med ett tillstånd som gäller för kortare tid än två år följer inte någon sådan rätt till förlängning som anges i andra stycket. 
 Fjärde stycket behandlar tillstånd att bedriva verksamhet som operatörsföretag. Giltighetstiden för ett tillstånd att bedriva verk- samhet som operatörsföretag är sex år. Någon rätt till förlängning föreligger inte, utan när tillståndstidens slut närmar sig har Radio- och  
 TV-verket 
  att göra en ny förutsättningslös prövning enligt 15 §. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 6.2.3. 
 I femte stycket ges en möjlighet att föreskriva kortare giltighetstid för tillståndsvillkor än för tillståndet som sådant. I fråga om villkor som har med sändningarnas innehåll att göra krävs, precis som vid beviljande av tillstånd, att tillståndshavaren samtycker till de villkor som ställs, se vidare 3 kap. 21 §. 
 3 kap. 20 § 
 Bestämmelsen gällde tidigare samtliga sändningar, dvs. både ljud- radio- och  
 TV-sändningar, 
  med tillstånd av regeringen.  
 TV-till- 
  stånden behandlas nu i 19 §. Denna bestämmelse gäller därför en- bart tillstånd meddelade av regeringen att sända ljudradioprogram. Den innebär inte någon ändring i sak. 
 3 kap. 21 § 
 De ändringar som föreslås i första meningen har att göra med att även Radio- och  
 TV-verket 
  skall meddela tillstånd att sända TV- program. I andra meningen föreslås en ändring som innebär att det endast är villkor avseende sändningarnas innehåll som behöver godtas av sökanden. Övriga villkor, exempelvis om tekniska frågor, kan föreskrivas utan att tillståndshavaren godkänt dem på förhand. Med villkor som avser sändningarnas innehåll menas sådana till- ståndsvillkor som meddelats med stöd av 7 § , 8 §  
 9–13 
  och 15, 9 § samt 17 § andra stycket 2. Även 8 § 3 och 14 kan utformas på ett 
 269 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2004:39 
  
 sådant sätt att de kan anses röra sändningarnas innehåll på ett sådant sätt att samtyckeskravet gäller. 
 3 kap. 22 § 
 Bestämmelsen, som är ny, behandlas i allmänmotiveringen, avsnitt 6.2.3 under rubriken Byte av operatörsföretag. 
 3 kap. 23 § 
 Bestämmelsen är ny. Den behandlas i allmänmotiveringen, avsnitt 6.2.3 under rubriken Byte av operatörsföretag. För att säkerställa att ett byte av operatörsföretag skall kunna genomföras på ett, inte minst för konsumenterna, så friktionsfritt sätt som möjligt har en ny tillståndshavare enligt första stycket rätt att från den tidigare tillståndshavaren få tillgång till dennes registerdata om abonnenter och programkort. Äger den operatör vars verksamhet upphör de programkort som abonnenterna innehar skall även äganderätten till korten på begäran av den nye operatören föras över till denne. Den operatör vars verksamhet upphör skall utan dröjsmål föra över registerdata och äganderätt till den nye operatören. Normalt sett skall ett tillstånd för en ny tillståndsperiod meddelas i så god tid inför den nya perioden att tillståndshavaren har tillräcklig tid för förberedelse. Skyldigheten för den vars tillstånd upphör att föra över data och rättigheter inträder när den nye operatören har fått sitt tillstånd och skall ske utan dröjsmål. Beträffande registerdata kan det vara befogat att överföring sker såväl när den nye operatören utsetts som när den egna verksamheten vid ett senare tillfälle upphör. 
 Det föreligger även en skyldighet enligt bestämmelsen att föra över nämnda data och rättigheter till en operatör som getts ett till- fälligt tillstånd att bedriva verksamhet som operatörsföretag enligt 3 kap. 22 §. Likaså har denne tillfällige operatör en motsvarande skyldighet när en ny operatör utses. 
 Den som för över registerdata och rättigheter enligt första stycket har enligt andra stycket rätt till skälig ersättning av den till vilken överföringen sker. 
 Av 9 kap. 9 § följer att ett operatörsföretag är skyldigt att till- handahålla Radio- och  
 TV-verket 
  en säkerhetskopia av registerdata om abonnenter och programkort under tillståndstiden. Skulle ett operatörsföretag, vars verksamhet upphör, av någon anledning inte medverka till att en överföring sker av registerdata utan dröjsmål 
 270 
  
 SOU 2004:39 
  
 Författningskommentar 
  
 enligt 3 kap. 23 § första stycket, kan en överföring ske av en säker- hetskopia genom Radio- och  
 TV-verkets 
  försorg. Sker en sådan överföring, varigenom säkerhetskopian tas i anspråk, är överföring- en att jämställa med en överföring direkt från den som är skyldig att göra det enligt bestämmelsens första stycke. Av andra stycket följer att den operatör vars registerdata förs över har rätt till ersättning av den nye operatören även när överföringen sker genom verkets försorg. 
 Ersättningen bör normalt avse skälig ersättning för investeringar. Kan parterna inte lösa ersättningsfrågan får denna avgöras av dom- stol. Skyldigheten att föra över data och rättigheter gäller oavsett om ersättningsfrågan är löst eller inte. 
 Enligt tredje stycket får Radio- och  
 TV-verket 
  meddela närmare föreskrifter om överföring av registerdata och rättigheter enligt första stycket. 
 6 kap. 8 § 
 Ändringen i första stycket är föranledd av att tillstånd att sända TV- program även skall meddelas av Radio- och  
 TV-verket. 
  
 7 kap. 1 § 
 Ändringen i andra stycket är föranledd av att tillstånd att sända TV- program även skall meddelas av Radio- och  
 TV-verket. 
  
 8 kap. 1 § 
 I första stycket föreslås en ändring som innebär att de kriterier som anges för att en sändning skall omfattas av vidaresändningsplikt flyttas till en egen paragraf, nämligen 3 kap. 12 §. I stället för den tidigare uppräkningen av kriterierna uttalas i stället att sändningarna skall ske med stöd av ett tillstånd som innehåller en förklaring enligt 3 kap. 12 §. Se vidare kommentaren till denna paragraf och allmän- motiveringen, avsnitt 6.3.2.6. 
 Ändringen i fjärde stycket är föranledd av att regeringen endast skall meddela tillstånd till  
 TV-program 
  som sänds av public service- företag. 
 271 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2004:39 
  
 9 kap. 2 § 
 Genom ändringen i första stycket klarläggs att Granskningsnämn- den, i de fall där Justitiekanslern eller Konsumentombudsmannen inte har tillsynsansvaret, utövar tillsyn över efterlevnaden av radio- och  
 TV-lagen 
  samt de beslut om villkor och föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen. Således har Granskningsnämnden tillsynsansvaret även över samtliga tillståndsvillkor och inte enbart sådana som är relaterade till sändningarnas innehåll. Se vidare i allmänmotiveringen, avsnitt 6.5.2 och 6.5.3. 
 9 kap. 4 § 
 Ändringen är föranledd av att även Radio- och  
 TV-verket 
  lämnar tillstånd att sända  
 TV-program. 
  
 9 kap. 5 § 
 Ändringen är föranledd av att det föreslås en ny bestämmelse om en generell rätt till information för Granskningsnämnden för radio och TV, Radio- och  
 TV-verket 
  och Konsumentombudsmannen i 9 kap. 7 §. 
 9 kap. 7 § 
 Bestämmelsen är ny. I första stycket förskrivs att Granskningsnämn- den för radio och TV, Radio- och  
 TV-verket 
  och Konsumentom- budsmannen får förelägga den som bedriver verksamhet som om- fattas av lagen att tillhandahålla myndigheterna upplysningar och handlingar som behövs för kontroll av att verksamheten bedrivs i enlighet med lagen samt de villkor och föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. Genom bestämmelsen införs en generell rätt till information för myndigheterna från den som bedriver verksamhet enligt radio- och  
 TV-lagen, 
  se allmänmotiveringen avsnitt 6.5.2. En sådan generell rätt har inte någon av myndigheterna haft tidigare. Samtidigt som rätten till information tydliggörs i lagen utökas så- ledes informationsplikten gentemot myndigheterna till att omfatta fler situationer än tidigare. Till följd av att bestämmelsen införs ändras 9 kap. 5 § samt upphävs de bestämmelser i lagen som föreskriver en skyldighet att i vissa särskilda fall på begäran av 
 272 
  
 SOU 2004:39 
  
 Författningskommentar 
  
 myndigheten lämna information (3 kap. 2 § 16 samt 9 kap. 7, 9 och 10 §§). 
 I andra stycket anges att föreläggande enligt första stycket får förenas med vite. 
 9 kap. 9 § 
 Bestämmelsen är ny. I första stycket anges att ett operatörsföretag skall tillhandahålla Radio- och  
 TV-verket 
  en kopia av registerdata om abonnenter och programkort. Bestämmelsen har behandlats i allmänmotiveringen avsnitt 6.2.3 Byte av operatörsföretag. 
 Radio- och  
 TV-verkets 
  hantering av en säkerhetskopia, som läm- nas bl.a. för att säkerställa övergången till en ny tillståndshavare, sker inom ramen för verkets ansvar för tillståndsgivningen. Med hänsyn till att uppgifterna i en säkerhetskopia rör affärshemligheter kan Radio- och  
 TV-verket 
  sekretessbelägga dessa med stöd av 8 kap. 6 § sekretesslagen (1980:100) (jfr. 2 § sekretessförordningen [1980:657]). 
 Enligt andra stycket får Radio- och  
 TV-verket 
  meddela närmare föreskrifter om tillhandahållande av en säkerhetskopia. Operatörs- företagets databas med registerdata förändras allt eftersom föränd- ringar sker i kundstocken. När verkets föreskrifter utformas skall det göras en avvägning mellan dels det allmänna intresset av att den säkerhetskopia som finns hos verket är så aktuell som möjligt, dels det arbete det medför för programföretaget att tillhandahålla verket en kopia och för verket att administrera ett mottagande av en kopia. 
 9 kap. 12 § 
 Bestämmelsen, som är ny, har behandlats i allmänmotiveringen avsnitt 6.5.2. 
 10 kap. 5 § 
 Första stycket 1 innehåller endast en redaktionell ändring. 
 10 kap. 8 § 
 Ändringen är endast av redaktionell karaktär. 
 273 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2004:39 
  
 10 kap. 9 § 
 Ändringarna i bestämmelsens första och andra stycke är i huvudsak föranledda av dels att en generell rätt för myndigheterna till infor- mation förs in i 9 kap. 7 §, dels att det klarläggs att Gransknings- nämnden utövar tillsyn över tillståndsvillkor som inte är direkt relaterade till sändningarnas innehåll, dels att bestämmelser rörande operatörsföretag förs in i radio- och  
 TV-lagen. 
  Se allmänmotive- ringen, avsnitt 6.5.2 och 6.5.3. 
 Sålunda har de bestämmelser som avsåg en möjlighet för Radio- och  
 TV-verket, 
  Granskningsnämnden för radio och TV och Konsu- mentombudsmannen att meddela vitesföreläggande, när bestämmel- ser om skyldighet att lämna vissa uppgifter åsidosatts, tagits bort. Att myndigheterna har en sådan rätt att meddela föreläggande, eventuellt vid vite, följer nu i stället av den generella bestämmelsen i 9 kap. 7 §. 
 Av en ändrad p. 4 i första stycket följer att ett vitesföreläggande får meddelas av Granskningsnämnden om vissa tillståndsvillkor har åsidosatts. Sålunda kan Granskningsnämnden förelägga ett program- företag som åsidosatt tillståndsvillkor som inte är direkt relaterade till sändningarnas innehåll att följa villkoren. Beträffande i bestäm- melsen angivna villkor gäller att Granskningsnämnden har valmöjlig- het att ingripa mot en överträdelse med en sanktion enligt 10 kap. 8 § eller 10 kap. 9 §. Granskningsnämnden, som även utövar tillsyn över samtliga tillståndsvillkor som meddelats ett operatörsföretag, kan med stöd av 10 kap. 9 § första stycket 4 ingripa mot ett operatörs- företag om detta åsidosätter villkor som meddelats med stöd av 17 § första och andra stycket. Ett villkor om operatörsföretagets utbud gäller inte direkt sändningarnas innehåll, vilket är program- företagens ansvarsområde, men anknyter till sändningarnas innehåll. Nämndens granskning över efterlevnaden av villkoret kan ske bl.a. genom att programtablåer följs. Nämnden skall därvid när en gransk- ning i efterhand sker av vilka program som sänts ta i beaktande vilken reell möjlighet operatörsföretaget kan ha att uppfylla ett ut- budsvillkor. Företaget kan endast göras ansvarigt för sådant som ligger under företagets kontroll. Det kan sålunda inte bli aktuellt att döma ut ett vite om de brister som kan finnas i ett utbud beror på att det inte finns någon programtjänst av det slag som villkoren föreskriver som omfattas av ett  
 betal-TV-tillstånd. 
  
 Granskningsnämnden har inom ramen för sitt tillsynsansvar en- ligt 9 kap. 2 § även tillsyn över hur ett operatörsföretag följer be- 
 274 
  
 SOU 2004:39 
  
 Författningskommentar 
  
 stämmelsen i 3 kap. 18 § att tillämpa  
 icke-diskriminerande 
  villkor i sin verksamhet. Med stöd av p. 5 kan nämnden efter en överträdelse av bestämmelsen vitesförelägga operatörsföretaget att följa denna. 
 Radio- och  
 TV-verket, 
  som enligt lagen skall hantera en säker- hetskopia över ett operatörsföretags registerdata om abonnenter och programkort, kan med stöd av p. 9 vitesförelägga ett operatörs- företag om detta inte tillhandahåller verket säkerhetskopian på sätt som föreskrivits av verket. 
 Övriga ändringar i bestämmelsen är av redaktionellt slag. 
 10 kap. 13 § 
 Bestämmelsen är ny. I första stycket föreskrivs att Radio- och TV- verket har en rätt att ta ut handläggningsavgift av ett program- företag eller ett operatörsföretag som ansöker om tillstånd enligt radio- och  
 TV-lagen. 
  En ansökan av ett programföretag om för- längning av ett tillstånd är att anse som en ny tillståndsansökan. 
 I andra stycket anges att handläggningsavgiften skall motsvara verkets årliga kostnader för handläggningen av ärendet. 
 11 kap. 1 § 
 Ändringen av första meningen är föranledd av att även tillstånd en- ligt lagen att bedriva verksamhet som operatörsföretag skall kunna återkallas på begäran av tillståndshavaren. 
 I bestämmelsen angavs tidigare en princip av innebörden att återkallelse skall ske med försiktighet. Denna har flyttats till 7 §. 
 Ändringen av andra meningen är dels av redaktionellt slag, dels föranledd av att föreskrifter för under vilka förutsättningar som ett tillstånd kan ändras införs i 2 och 7 §§. 
 11 kap. 2 § 
 Enligt den ändrade bestämmelsen får tillstånd att sända  
 TV-pro- 
  gram, bedriva verksamhet som operatörsföretag eller tillstånd som meddelats av regeringen att sända ljudradioprogram återkallas. Vidare införs en möjlighet att ändra dessa tillstånd under löpande tillstånds- tid. Se allmänmotiveringen avsnitt 6.5.2 och 6.5.3. 
 Enligt 3 kap. 19 § fjärde stycket kan giltighetstiden för tillstånds- villkoren vara bestämd till kortare tid än tillståndstiden. Tillstånds- villkor kan därmed även komma att ändras genom förfarandet där 
 275 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2004:39 
  
 tillståndsvillkoren omprövas inför en ny villkorsperiod. Det för- farandet ligger utanför det som föreskrivs i 11 kap. 2 §. 
 Liksom i dag skall återkallelse av tillstånd kunna ske om till- ståndshavaren väsenligt brutit mot föreskrifter i 6 kap.  
 1–5 
  §§ eller 7 kap.  
 1–10 
  §§ eller på ett väsenligt sätt åsidosatt villkor som för- enats med tillståndet. Dessutom kan ett operatörsföretags åsido- sättande av skyldigheten att tillämpa icke diskriminerande villkor i sin verksamhet utgöra grund för återkallelse. Dessa grunder skall även kunna utgöra skäl för ändring av tillstånd. Detta kan t.ex. bli aktuellt om tillståndshavaren inte har en reell möjlighet att uppfylla villkor för tillståndet. Vidare skall tillstånd kunna återkallas eller ändras om den som sökt tillståndet har lämnat oriktiga uppgifter eller inte lämnat uppgifter av betydelse för tillståndet. Likaså kan återkallelse eller ändring bli aktuellt om operatörsföretaget inte betalar för tillståndet enligt 3 kap. 16 § och Radio- och  
 TV-verkets 
  föreskrifter. 
 Vidare föreskrivs genom ett nytt andra stycke i 11 kap. 2 § möjlig- heten att ändra ett tillstånd till att avse ett annat sändningsutrymme. Detta kan bli fallet vid radiotekniska förändringar eller ändringar i radioanvändningen på grund av internationella överenskommelser som medfört att ett nytt tillstånd med samma villkor inte skulle kunna meddelas. Vidare kan det ske om det är nödvändigt för att ge utrymme för ytterligare sändningar. Exempel på det senare är att bättre komprimeringsteknik gör det möjligt att rymma fler pro- gramtjänster inom samma frekvensutrymme. Ett annat exempel är att ytterligare frekvensutrymme avsätts för  
 betal-TV. 
  I sådant fall kan Radio- och  
 TV-verket 
  välja mellan att utlysa ett nytt tillstånd att bedriva verksamhet som operatörsföretag avseende det nya ut- rymmet eller ändra sändningsutrymmet för ett befintligt tillstånd så att ytterligare programtjänster kan sändas som  
 betal-TV. 
  
 En ändring kan beträffande  
 TV-verksamhet 
  endast bli aktuellt beträffande tillstånd att sända  
 fri-TV 
  eller bedriva verksamhet som operatörsföretag, eftersom ett  
 betal-TV-tillstånd 
  inte innebär en rätt att använda visst sändningsutrymme. Frågan gäller den rätt som tillståndshavare inom radio och TV har att bedriva grundlags- skyddad verksamhet. Rätten är beträffande dessa tillståndshavare angiven i 3 kap. 2 § andra stycket, 6 § och 13 § första stycket. 
 Ändring av  
 fri-TV-tillstånd 
  enligt 11 kap. 2 § andra stycket 2 får enligt 7 § andra stycket endast ske om tillståndshavarens rätt enligt 3 kap. 2 § andra stycket att samtidigt sända det antal program i 
 276 
  
 SOU 2004:39 
  
 Författningskommentar 
  
 varje område och den del av dygnet som anges i tillståndet kan till- varatas. 
 11 kap. 7 § 
 Bestämmelsen är ny. I dess första stycke anges att återkallelse av till- stånd enligt  
 2–5 
  §§ får meddelas endast om det i beaktande av skälen för åtgärden inte framstår som alltför ingripande. Denna princip fanns tidigare uttryckt i 1 §. 
 I andra stycket föreskrivs en ny proportionalitetsprincip som skall tillämpas på ändring av tillstånd enligt 2 § andra stycket 2. Be- stämmelsen har kommenterats ovan under 2 §. 
 11 kap. 8 § 
 Bestämmelsen är ny och anknyter till den förklaring som kan ges enligt 3 kap. 12 § om att en viss sändning omfattas av vidaresänd- ningsplikt enligt 8 kap. 1 §. 
 I bestämmelsen anges att om ett programföretag med en sådan förklaring i sitt tillstånd har lämnat oriktiga uppgifter eller under- låtit att lämna uppgifter av betydelse för förklaringen eller på ett väsentligt sätt underlåtit att iaktta de förutsättningar på vilka för- klaringen grundats får förklaringen återtas. Med uttrycket väsent- ligt sätt menas att det skall vara fråga om underlåtelse vid upp- repade tillfällen och att det inte får vara fråga om överträdelser av mindre betydelse. De fall som avses är att programföretaget på ett uppenbart sätt ignorerar sina skyldigheter enligt förklaringen. Så kan exempelvis vara fallet om programföretaget underlåter att sända nyheter i den omfattning som varit en förutsättning för införandet av must  
 carry-förklaringen. 
  Bestämmelsen har behandlats i allmän- motiveringen avsnitt 6.3.2.6. 
 Enligt 3 kap. 12 § andra stycket är den som innehar ett tillstånd med must  
 carry-förklaring 
  skyldig att på begäran tillhandahålla den programbärande signalen för den som enligt 8 kap. 1 § är skyldig att vidaresända den. En överträdelse av denna bestämmelse är sanktionerad på så sätt att det kan föranleda att förklaringen återtas. Brister programföretag i sin skyldighet enligt 3 kap. 12 § andra stycket innebär detta i sin tur att den som enligt 8 kap. 1 § är skyldig att vidaresända signalen inte kan göra detta. Under sådana förhållanden skall kabeloperatören inte drabbas av någon sanktion. 
 277 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2004:39 
  
 12 kap. 1 § 
 Ändringen i första stycket är av redaktionell karaktär. 
 Genom det nya tredje stycket föreskrivs att ärenden om ändring av tillstånd och om återtagande av en förklaring enligt 3 kap. 12 § prövas av den som utfärdat tillståndet. Sålunda prövar regeringen sådana ärenden rörande tillstånd till public  
 service-programföretag 
  och Radio- och  
 TV-verket 
  beträffande övriga programföretag samt operatörsföretag. 
 12 kap. 2 § 
 Genom det nya andra stycket föreskrivs hur en fråga om återkallelse av tillståndet i andra fall än när regeringen meddelat detta tas upp samt hur en fråga om ändring av tillstånd tas upp. Även dessa ären- den får givetvis tas upp på begäran av tillståndshavaren. Därutöver tas frågan upp på eget initiativ av den som är behörig att pröva frågan – dvs. av Justitiekanslern beträffande återkallelse av tillstånd till programföretag som Radio- och  
 TV-verket 
  meddelat, av rege- ringen beträffande ändring av tillstånd som regeringen meddelat eller av Radio- och  
 TV-verket 
  beträffande återkallelse och ändring av tillstånd till andra programföretag än public  
 service-programföretag 
  samt återkallelse och ändring av tillstånd till operatörsföretag – eller efter anmälan av Granskningsnämnden för radio och TV. Att Gransk- ningsnämnden skall kunna initiera ett sådant ärende är naturligt mot bakgrund av det tillsynsansvar som nämnden har enligt lagen. 
 Tredje stycket motsvarar delvis det som tidigare var andra stycket. Skyldigheten för Radio- och  
 TV-verket 
  att inhämta yttrande från Granskningsnämnden skall omfatta även ärenden om ändring av tillstånd på grund av överträdelse av bestämmelser och villkor som nämnden granskar. Vidare skall regeringen vara skyldig att inhämta nämndens yttrande i ärenden om ändring av tillstånd på grund av överträdelse av bestämmelser och villkor som nämnden granskar. Tillstånd får ändras endast om nämnden finner att överträdelsen är väsentlig. 
 Av fjärde stycket framgår att ärenden om återtagande av s.k. must  
 carry-förklaring 
  initieras på samma sätt som ärenden om återkallel- se av tillstånd. Av bestämmelsen framgår vidare att dessa ärenden handläggs på sätt motsvarande ärende om återkallelse så till vida att Granskningsnämndens yttrande skall inhämtas i vissa fall och att 
 278 
  
 SOU 2004:39 
  
 Författningskommentar 
  
 nämnden därvid måste finna att förutsättningar föreligger för ett återtagande för att ett återtagande skall få ske. 
 13 kap. 1 § 
 Genom det ändrade första stycket föreskrivs att även Radio- och  
 TV-verkets 
  beslut om meddelande av tillstånd att sända  
 TV-pro- 
  gram och bedriva verksamhet som operatörsföretag samt ändring av tillstånd får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Möjlig- heten att överklaga gäller inte verkets beslut enligt 3 kap. 4 § om an- talet tillstånd som får beviljas för sändning av  
 betal-TV. 
  
 13 kap. 3 § 
 Ändringen i första stycket är föranledd av dels att en generell bestäm- melse om informationsplikt förts in i 9 kap. 7 § för den som bedriver verksamhet enligt lagen, dels de ändringar som gjorts i 10 kap. 9 §. 
 De bestämmelser i nuvarande 9 kap. 7, 9 och 10 §§, vilka avser skyldighet att lämna information, ersätts med den generella bestämmelsen i 9 kap. 7 §. Av de nämnda bestämmelserna i den nuvarande lagen är det endast föreläggande med anledning av 9 kap. 10 § som går att överklaga. I motiven till nuvarande lagen anges att uppdelningen mellan vilka förelägganden som går att överklaga eller inte följer den princip som föreslagits i prop. 1993/94:160 s. 43 f. (se prop. 1995/96 :160 s. 198). Principen kan formuleras på det sättet att beslut om föreläggande som har förenats med vite enligt huvudregeln skall gå att överklaga, även om skyldigheten endast avser att en bestämmelse skall följas, men att undantag kan göras för det fall att skyldigheten som föreläggandet kan avse rimligen är av begränsad betydelse för den som föreläggs (jfr. prop. 1993/94:160 s. 44). 
 Även förslaget till ändring av 13 kap. 3 § följer i huvudsak den princip som slagits fast i den nuvarande lydelsen av lagen. Sålunda skall förelägganden vid vite rörande tillståndsvillkor som inte direkt är relaterade till sändningarnas innehåll, vari villkor om operatörs- företagets utbud innefattas, kunna överklagas. Vidare skall föreläg- ganden vid vite rörande operatörsföretagets skyldighet att tillämpa  
 icke-diskriminerande 
  villkor i sin verksamhet och tillhandahållande av säkerhetskopia kunna överklagas. Likaså skall föreläggande vid vite att tillhandahålla information enligt 9 kap. 7 § kunna överklagas. Det skall dock anmärkas att genom att någon uppdelning inte görs mellan 
 279 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2004:39 
  
 föreläggande rörande olika slags information som skall tillhanda- hållas enligt 9 kap. 7 § utökas området för vilka förelägganden som går att överklaga jämfört med tidigare. 
 Förändringen i andra stycket i 13 kap. 3 § innebär att även före- lägganden enligt 9 kap. 7 § gäller omedelbart om inte något annat förordnas. Även förelägganden rörande tillståndsvillkor samt opera- törsföretagets skyldighet att tillämpa  
 icke-diskriminerande 
  villkor och att tillhandahålla en säkerhetskopia skall gälla omedelbart om inte något annat förordnas. 
  
 9.2 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:1559) med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens områden 
  
 3 kap. 3 § 
 Ändringen är föranledd av förslaget att all tillståndsgivning för TV- sändningar, utom tillståndsgivningen för public  
 service-företagens 
  verksamhet, delegeras från regeringen till Radio- och  
 TV-verket. 
  Ändringen berör tillstånden som avser rätt att sända TV- och ljudradioprogram under en begränsad tid om högst två veckor. Dessa sändningar skall alltjämt hanteras enligt den ordning som föreskrivs i bestämmelsen (jfr. 3 kap. 1 §). Ändringen innebär sålunda inte någon ändring i sak. 
 3 kap. 12 § 
 Ändringen är av redaktionell karaktär. 
 3 kap. 18 § 
 Ändringen är av redaktionell karaktär. 
 5 kap. 3 § 
 Genom ändringen i andra stycket föreskrivs ett sekundärt ansvar för operatörsföretaget att ombesörja att en säkerhetskopia spelas in och bevaras, se allmänmotiveringen avsnitt 6.5.3. 
 280 
  
 SOU 2004:39 
  
 Författningskommentar 
  
 9.3 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation 
  
 3 kap. 10 § 
 Ändringen är endast av redaktionell karaktär. 
  
 9.4 
  
 Förslaget till förordning om ändring i förordningen (1994:728) med instruktion för Granskningsnämnden för radio och TV 
  
 1 § 
 Ändringen har beträffande skyldigheten för Granskningsnämnden för radio och TV att årligen rapportera till Radio- och  
 TV-verket 
  behandlats i allmänmotiveringen avsnitt 6.5.3. Övriga ändringar är förutom skyldigheten för nämnden att även granska operatörs- företags verksamhet av redaktionell karaktär. 
 10 § 
 Genom ändringen ges Granskningsnämndens direktör, eller direk- törens ställföreträdare i den utsträckning som direktören bestäm- mer, rätt att besluta om föreläggande enligt 9 kap. 7 § radio- och  
 TV-lagen. 
  
 9.5 
  
 Förslaget till förordning om ändring i förordningen (1994:729) med instruktion för Radio- och TV- verket 
  
 2 § 
 Genom de nya p. 1, 11 och 12 samt den ändrade nuvarande p. 10, som betecknas p.13, utpekas de särskilda nya uppgifter som Radio- och  
 TV-verket 
  ges. Vidare upphävs nuvarande p. 13 eftersom den i punkten nämnda förordningen skall upphöra att gälla. 
 281 
 Bilaga 1 
 Kommittédirektiv 
  
 Översyn av radio- och  
 TV-lagen 
  
 Dir. 
  
 2000:43 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 8 juni 2000. 
 Sammanfattning av uppdraget 
 En särskild utredare skall analysera och överväga behovet av ändring- ar i framförallt radio- och  
 TV-lagen 
  (1996:844) och lagen (1989:41) om  
 TV-avgift. 
  Utredaren skall föreslå de lagändringar som föranleds av övervägandena. Uppdraget omfattar inte förslag till grundlags- ändringar. 
 Uppdraget omfattar följande frågor: 
 jurisdiktion: överväga behovet av lagstiftning som gör att TV- sändningar i det svenska marknätet med säkerhet kommer under svensk jurisdiktion, 
 tillämplighet av tillståndsvillkor på vissa sändningar: lägga fram för- slag som gör att samma regler kan tillämpas på samtliga  
 TV-sänd- 
  ningar från ett företag, oberoende av om sändningarna sker på ett sätt som kräver tillstånd eller på något annat sätt, 
 skydd av barn: överväga olika sätt att förbättra möjligheten att skydda barn mot olämpligt programinnehåll, t.ex. genom att det ställs upp krav på att visst innehåll skall kunna blockeras eller att det skall vara möjligt att utesluta program med visst innehåll från abonne- manget, 
 avgiftspliktiga  
 TV-mottagare: 
  se över reglerna för avgiftsskyldig- het i syfte att anpassa dem till den utveckling som har skett när det gäller  
 TV-distribution 
  och mottagare, dock utan att grunderna för  
 TV-avgiftssystemet 
  rubbas, 
 program som sänds på uppdrag av andra: överväga hur lagstiftning- en kan ändras så att det blir möjligt att sända program på uppdrag av någon annan utan att de räknas in i den högsta tillåtna sändnings- tiden för annonser, 
 myndighetsmeddelanden: överväga om det mot bakgrund av Sveriges medlemskap i Europeiska unionen bör göras någon ändring av 
 283 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2004:39 
  
 bestämmelserna om vilka skyldigheter att sända myndighetsmed- delanden som kan åläggas programföretagen, 
 placering av sponsringsmeddelanden: överväga ändring i radio- och  
 TV-lagen 
  så att det bl.a. klarläggs vad som skall gälla i fråga om sponsringsmeddelanden i samband med längre pauser i program. 
 åtgärder vid underlåtelse att lämna vissa uppgifter: lägga fram för- slag som ger Granskningsnämnden för radio och TV möjlighet att få fram nödvändiga uppgifter från programföretagen, t.ex. genom att använda föreläggande som kan förenas med vite, 
 regler om annonser och reklam: föreslå ändrade regler som leder till att konkurrensvillkoren, så långt det kan ske utan att möjligheterna att uppfylla syftena med den svenska lagstiftningen eftersätts, blir mer likvärdiga för de  
 TV-företag 
  som är verksamma på den svenska  
 reklam-TV-marknaden. 
  Reglerna om  
 TV-reklam 
  till barn eller om alkoholreklam skall dock inte ändras. Utredaren skall även överväga om erfarenheterna av hur nuvarande regler tillämpas eller av an- vändningen av ny teknik bör föranleda ändrade regler. 
 den europeiska konventionen om gränsöverskridande television: lägga fram förslag till de ändringar i lagstiftningen som behövs för att Sverige skall kunna ratificera konventionen. 
 Uppdraget skall vara slutfört före utgången av maj 2001. 
 Bakgrund 
 Radio- och  
 TV-lagen 
  (1996:844) trädde i kraft den 1 december 1996 (prop. 1995/96:160, bet. 1995/96:KU29, rskr. 1995/96:296). Sedan dess tillkomst har lagen ändrats vid några tillfällen. 
 De materiella bestämmelserna om lokalradion infördes inte i radio- och  
 TV-lagen 
  utan behölls i en särskild lag. Regeringen har emeller- tid föreslagit (prop. 1999/2000:55) att samtliga bestämmelser om lokalradion skall föras in i radio- och  
 TV-lagen. 
  
 Lagen (1989:41) om  
 TV-avgift 
  trädde i kraft den 1 mars 1989 (prop. 1988/89:18, bet. 1988/89:KrU9, rskr. 1988/98:97). Med undan- tag för att  
 TV-avgiftens 
  storlek har ändrats har lagen endast under- gått mindre ändringar sedan den infördes. 
 Andra lagar som har betydelse i radio- och  
 TV-sammanhang 
  är lagen om radiokommunikation (1993:599) och telelagen (1993:597). 
 Bestämmelserna i nu nämnda lagar har stöd i den särskilda grund- lagsregleringen av yttrandefriheten i bl.a. radio och TV genom yttrandefrihetsgrundlagen. 
 284 
  
 SOU 2004:39 
  
 Bilaga 1 
  
 Allmänt om uppdraget 
 Under den tid då radio- och  
 TV-lagen 
  har varit i kraft har det kommit fram att vissa av lagens bestämmelser fungerar mindre väl. Lagen behöver därför ses över i vissa delar. Tekniska förändringar i fråga om  
 TV-distribution 
  och  
 TV-mottagare 
  innebär att även lagen om  
 TV-avgift 
  behöver ses över. 
 En särskild utredare skall därför analysera och överväga behovet av ändringar i framför allt radio- och  
 TV-lagen 
  och lagen om TV- avgift. Utredaren skall i det sammanhanget analysera vilka lagänd- ringar som är möjliga inom ramen för gällande lydelse av yttrande- frihetsgrundlagen. Utredaren skall föreslå de lagändringar som är motiverade av övervägandena. Utredaren skall inte lägga fram förslag som innebär mer omfattande ändringar i lagarnas tillämpningsom- råde, terminologi eller systematik. 
 Frågor om jurisdiktion 
 Bakgrund 
 EG:s  
 TV-direktiv 
  
 1 
  
 bygger på den s.k. sändarlandsprincipen. Den medlemsstat som har jurisdiktion över programföretaget svarar för att sändningarna överensstämmer med de bestämmelser som gäller för sändningar avsedda för allmänheten i medlemsstaten. De andra medlemsstaterna kan som huvudregel inte ingripa mot en sändning även om de skulle strida mot bestämmelserna i direktivet. Den frihet som medlemsstaterna enligt direktivet har att sätta upp striktare eller mer detaljerade regler gäller endast i fråga om programföretag inom deras jurisdiktion. 
 I samband med att  
 TV-direktivet 
  reviderades infördes en detaljerad beskrivning av vilka kriterier som skulle tillämpas för att fastställa jurisdiktionen. Avsikten 
  
 2  
  
 var att öka klarheten och att undvika situa- tioner där ett programföretag kan vara under jurisdiktion av flera medlemsstater eller, omvänt, inte under jurisdiktion av någon med- lemsstat. Sådana situationer har uppstått framför allt när det har gällt satellitsändningar där programföretagen har placerat olika delar av verksamheten i olika länder. 
  
 1 
  
 Rådets direktiv 89/552/EEG av den 3 oktober 1989 om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av sändnings- verksamhet för television, ändrat genom Europaparlamentets och rådets direktiv 97/36/EG. 
  
 2 
  
 Rapport om tillämpningen av direktiv 89/552/EG och förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 89/552/EEG  
  
 ----. 
  KOM (95) 86 
 285 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2004:39 
  
 Jurisdiktionen skall enligt direktivet i första hand bedömas utifrån var programföretagen är etablerade. Etableringen fastställs med hänsyn till var de viktigaste ledningsfunktionerna finns eller var en betydande del av personalen är verksam. Radio- och  
 TV-lagens 
  tillämpningsområde är utformat i enlighet med direktivet. Lagen gäller om den som bedriver sändningsverksamheten enligt direktivets be- stämmelser är etablerad i Sverige eller om Sverige enligt direktivet i annat fall har jurisdiktion. Lagen gäller inte om den som bedriver sändningsverksamheten är etablerad i någon annan  
 EES-stat. 
  Detta innebär att om programföretaget t.ex. väljer att ändra lokaliseringen av vissa ledningsfunktioner skulle jurisdiktionen kunna övergå från en medlemsstat till en annan. En sådan effekt skulle vara olycklig eftersom den skulle göra det svårare att tillgodose viktiga allmän- intressen. Den skulle också vara mindre lämplig i ett  
 EG-perspektiv, 
  eftersom den ansvarsfördelning som  
 TV-direktivets 
  regler för juris- diktion syftar till skulle bli mindre tydlig. 
 Enligt 2 kap. 1 § radio- och  
 TV-lagen 
  krävs tillstånd för att sända ljudradio- och  
 TV-program 
  med hjälp av radiovågor på frekvens under 3 gigahertz. Tillstånd att sända  
 TV-program 
  meddelas av regeringen. Skälet för tillståndsplikten (se prop. 1995/96:160 s. 70 ff) är att det inte finns utrymme för mer än ett begränsat antal yt- täckande sändarnät. Det är ett viktigt demokratiskt krav att alla som bor i Sverige har tillgång till radio- och  
 TV-program. 
  Till tillståndet kan knytas villkor av olika slag. Även om den digitala sändnings- tekniken gör det möjligt att utnyttja radiofrekvenserna mer effek- tivt än med analog teknik måste man räkna med att tillgången på frekvensutrymme kommer att vara begränsad även i framtiden. Det är viktigt att möjligheten att sända TV i marknätet utnyttjas på ett sätt som tillgodoser krav på yttrandefrihet, tillgänglighet och mång- fald. 
 Uppdraget 
 Utredaren skall överväga behovet av lagstiftning som gör att TV- sändningar i det svenska marknätet med säkerhet kommer under svensk jurisdiktion. Utredaren skall i det sammanhanget analysera vilket utrymme för nationell lagstiftning som finns inom ramen för  
 EG-rätten. 
  Utredaren skall lägga fram de förslag som föranleds av övervägandena. 
 286 
  
 SOU 2004:39 
  
 Bilaga 1 
  
 Tillämplighet av tillståndsvillkor på vissa sändningar 
 Bakgrund 
 Enligt radio- och  
 TV-lagen 
  krävs tillstånd av regeringen för att sända  
 TV-program 
  med hjälp av radiovågor på frekvenser under 3 gigahertz. Ett sändningstillstånd får förenas med villkor av olika slag. Vid sidan av tillståndsvillkoren har regeringen även ställt upp anslagsvillkor för de avgiftsfinansierade programföretagen Sveriges Television AB, Sveriges Radio AB och Sveriges Utbildningsradio AB. 
 När radio- och  
 TV-lagen 
  infördes begränsades tillståndsplikten till de situationer där det är viktigt att styra frekvensanvändningen. Eftersom satellitsändningar sker på högre frekvenser än 3 gigahertz behövs inte något tillstånd och därför kan enligt nuvarande bestäm- melser inte några tillståndsvillkor ställas upp. 
 Det behövs inte heller tillstånd för sändningar av sökbar  
 text-TV 
  som sker från radiosändare som används för andra sändningar med stöd av tillstånd enligt radio- och  
 TV-lagen 
  eller lokalradiolagen (1993:120). Det innebär att villkor i sändningstillstånd som gäller för ett programföretags övriga verksamhet inte är tillämpliga på före- tagets sändningar av sökbar  
 text-TV. 
  
 Efterlevnaden av radio- och  
 TV-lagens 
  bestämmelser och till- ståndsvillkoren övervakas av Granskningsnämnden för radio och TV genom efterhandsgranskning av programmen. Någon motsvarande rätt för Granskningsnämnden för radio och TV att kontrollera anslagsvillkorens efterlevnad finns inte. 
 Uppdraget 
 Konsekvenserna av att vissa regler om sändningars innehåll har kon- struerats som tillståndsvillkor är att reglerna inte kan tillämpas när programmen sänds ut på ett sätt som inte kräver tillstånd, även om det programföretag som bedriver sändningarna har sändningstillstånd med tillståndsvillkor för det som är den huvudsakliga verksamheten. Sådana regler kan visserligen utformas som anslagsvillkor när det är frågan om företag som finansieras med  
 TV-avgiftsmedel, 
  men denna möjlighet föreligger inte för andra företag. Denna ordning är inte lämplig. Utredaren skall därför lägga fram förslag som gör att samma regler, där det är befogat, kan tillämpas på samtliga  
 TV-sändningar 
  från ett företag, oberoende av om sändningarna sker på ett sätt som kräver tillstånd eller på något annat sätt. 
 287 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2004:39 
  
 Skydd av barn 
 Bakgrund 
 Radio- och  
 TV-sändningar 
  når en stor allmän publik där det bl.a. ingår barn. Därför finns särskilda regler för att motverka att barn får del av innehåll som är tillåtet för vuxna, men som kan vara skad- ligt eller av andra skäl olämpligt för barn. 
 Enligt 6 kap. 2 § radio- och  
 TV-lagen 
  får program med ingående våldsskildringar av verklighetstrogen karaktär eller med pornogra- fiska bilder inte sändas i TV under sådan tid eller på sådant sätt att det finns en betydande risk för att barn kan se programmen, om det inte av särskilda skäl ändå är försvarligt. Enligt förarbetena (prop. 1995/96:160, s. 93 ff) skall det vid tillämpningen göras en samlad bedömning av det skadliga innehåll sändningen har, vid vil- Pratt tidpunkt sändningen skett samt den allmänna tillgängligheten av sändningen, dvs. om den är krypterad. 
 För radio- och  
 TV-sändningar 
  med tillstånd av regeringen finns vidare möjlighet att föreskriva tillståndsvillkor som avser skyldighet att ta hänsyn till ljudradions och televisionens särskilda genomslags- kraft när det gäller programmens ämnen och utformning samt tiden för sändning av programmen. En sådan skyldighet gäller för Sveriges Television, Sveriges Utbildningsradio och TV4 samt för övriga företag med tillstånd att sända TV med digital sändningsteknik. 
  
 EG-kommissionen 
  har låtit utföra en studie av tekniska möjlig- heter att underlätta föräldrakontroll av  
 TV-program. 
  Enligt rap- porten 
  
 3  
  
 finns det inte några effektiva tekniska medel för att blockera visst innehåll i analoga sändningar i Europa. Däremot kommer den digitala sändningstekniken att erbjuda större möjligheter i detta hän- seende. Rapportens författare anser emellertid inte att något tek- niskt system kommer att kunna ersätta  
 TV-företagens 
  ansvar för programinnehållet. 
 I samband med den senaste tidens diskussion om pornografiska filmer i televisionen har programföretag och sändarföretag fram- hållit att det finns tekniska möjligheter för tittaren att aktivera ett s.k. barnlås. Det är en anordning som gör det möjligt att automa- tiskt blockera mottagningen av vissa program. För att systemet skall fungera krävs att särskild information om programmens karaktär sänds ut tillsammans programmen. 
  
 3  
 Parental Control of Television Broadcasting. Study by the University of Oxford, PCMLP, 1999 
 288 
  
 SOU 2004:39 
  
 Bilaga 1 
  
 Innebörden av nuvarande regler är att det är tillåtet att sända pornografiska filmer i televisionen om sändningarna är krypterade och sändningen sker på mycket sen kvällstid, normalt efter midnatt. Med hänsyn till att krypterade programkanaler kan förväntas bli vanligare kan det ifrågasättas om kryptering utgör tillräckligt skydd för barn, i varje fall på längre sikt. 
 Uppdraget 
 Utredaren skall överväga olika sätt att förbättra möjligheten att skydda barn mot olämpligt programinnehåll, t.ex. genom att det ställs upp krav på att visst innehåll skall kunna blockeras eller att det skall vara möjligt att utesluta program med visst innehåll från abonnemanget. Utredaren skall lägga fram de förslag till lagänd- ringar som föranleds av övervägandena. 
 Avgiftspliktiga  
 TV-mottagare 
  
 Bakgrund 
 Enligt lagen om  
 TV-avgift 
  skall den som innehar en  
 TV-mottagare 
  betala  
 TV-avgift 
  för mottagaren. 
 I lagens förarbeten (prop. 1988/89:18 s. 43 ff) anges vad som avses med begreppet  
 TV-mottagare. 
  Den kritiska delen i en  
 TV-mot- 
  tagare är enligt propositionen kanalväljaren, dvs. den del som gör det möjligt att avgöra vilken av de tillgängliga programkanalerna som mottagningen skall avse. I propositionen konstateras att även andra apparater än de som i dagligt tal benämns  
 TV-mottagare 
  kan vara avgiftspliktiga mottagare. Det gäller t.ex. vissa videoband- spelare och vissa mottagare för satellitsändningar. 
 Enligt 4 och 5 §§ lagen om  
 TV-avgift 
  omfattar skyldigheten att betala  
 TV-avgift 
  inte sådana  
 TV-mottagare 
  som på grund av sin konstruktion inte kan användas för att ta emot markbundna sänd- ningar, och inte heller för  
 TV-mottagare 
  i anläggningar eller lokaler för annat än bostadsanläggningar eller i fortskaffningsmedel, om mottagaren på grund av en särskilt vidtagen åtgärd inte kan användas för att ta emot  
 TV-program. 
  
 Motivet för att  
 TV-mottagare 
  som genom sin konstruktion inte kan användas för att ta emot markbundna sändningar skall vara undantagna från avgift är att de avgiftsfinansierade sändningarna 
 289 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2004:39 
  
 uteslutande sker från marksändare. Om Sveriges Television skulle börja sända från satellit skulle man enligt propositionen få överväga att ta upp frågan till förnyad prövning. 
 Sedan lagen om  
 TV-avgift 
  trädde i kraft har det skett några vik- tiga förändringar både när det gäller det sätt på vilket  
 TV-program 
  sänds ut och i fråga om apparater som kan ta emot  
 TV-sändningar. 
  
 Regeringen medgav den 13 november 1997 att Sveriges Television får inleda sändningar över satellit för mottagning i Sverige. Det motiv som ursprungligen anfördes för undantaget för  
 TV-mottagare 
  som inte kan ta emot markbundna sändningar är därför inte längre för handen. 
 Det är vidare möjligt att på olika sätt använda persondatorer för att ta emot  
 TV-sändningar. 
  Med ett s.k.  
 TV-kort 
  kan datorn redan nu användas för att ta emot vanliga  
 TV-sändningar. 
  I en skrivelse till Kulturdepartementet har Radiotjänst i Kiruna AB (RIKAB) hem- ställt om en översyn av reglerna om undantag från avgiftsskyldig- het. Behovet av en översyn beror enligt bolaget dels på att Sveriges Television sedan den 1 april 1999 sänder SVT1, SVT2 och SVT24 digitalt över satellit, dels på att möjligheten att ta emot rörliga bilder över telenäten genom s.k. bredbandstjänster gör att en dator upp- kopplad till Internet kan betraktas som en  
 TV-mottagare. 
  
 Uppdraget 
 Utredaren skall se över reglerna för avgiftsskyldighet i syfte att anpassa dem till den utveckling som har skett, dock utan att grun- derna för  
 TV-avgiftssystemet 
  rubbas. 
 Program som sänds på uppdrag av andra 
 Bakgrund 
 Länkomedia AB, som har tillstånd för digitala  
 TV-sändningar 
  i norra Östergötland, avser enligt sin tillståndsansökan att bl.a. sända informationsprogram på uppdrag av kommun, landsting, bostads- bolag, fackförbund m.m. samt utbildningsprogram kopplade till gymnasieskola och universitet. 
 Granskningsnämnden för radio och TV har granskat sändningarna och funnit att informationsprogram från Hyresgästföreningen och LO- facken i Linköping utgör sändningar som sänds på uppdrag av 
 290 
  
 SOU 2004:39 
  
 Bilaga 1 
  
 någon annan och som är annonser (beslut nr SB 125/99). De skall därför omges av särskilda signaturer och inräknas i den tillåtna annonsvolymen. 
 I en skrivelse till regeringen anför Länkomedia AB att följden av denna tolkning blir att den reklamtid som finns för att finansiera sänd- ningarna upptas av informationsprogram. Inte heller utbildnings- program som sänds på uppdrag av något utbildningsorgan skulle kunna sändas utan att betraktas som annons. Bolaget anser att lag- stiftningen bör ändras så att denna typ av program kan sändas i regionala eller lokala  
 TV-sändningar 
  utan att betraktas som reklam. 
  
 Digital-TV-kommittén 
  har i en skrivelse till regeringen den 22 september 1999 föreslagit att regeringen tar initiativ till sådana ändringar av radio- och  
 TV-lagen 
  att samhällsinformation och ut- bildningsprogram, som sänds på uppdrag av någon annan, inte be- handlas på samma sätt som reklaminslag eller andra annonser. Enligt kommittén är det framför allt angeläget att programmen inte räknas in i den högsta tillåtna sändningstiden för annonser. 
 Uppdraget 
 Utredaren skall överväga hur den nuvarande lagstiftningen kan ändras så att det blir möjligt att sända program på uppdrag av någon annan utan att de räknas in i den högsta tillåtna sändningstiden för annonser. Utredaren skall lägga fram de förslag som föranleds av övervägan- dena. 
 Myndighetsmeddelanden 
 Bakgrund 
 Enligt 3 kap. 2 § första stycket 15 radio- och  
 TV-lagen 
  får ett villkor för ett sändningstillstånd avse skyldighet att kostnadsfritt sända meddelanden som är av vikt för allmänheten om en myndig- het begär det. 
 En sådan skyldighet gäller för Sveriges Television och Sveriges Radio. Enligt sändningstillståndet skall programföretaget se till att meddelandet ges en lämplig utformning och att det inte genom sin omfattning eller på annat sätt inverkar menligt på programverksam- heten. 
 291 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2004:39 
  
 För kommersiella programföretag med sändningstillstånd, dvs. TV4 och övriga kommersiella företag med tillstånd att sända mark- sänd  
 digita-TV, 
  är skyldigheten att sända meddelanden begränsad till vissa varningsmeddelanden. 
 I samband med valet till Europaparlamentet i juni 1999 ansökte Europaparlamentets kontor i Sverige om att få sända meddelanden av vikt för allmänheten i Sveriges Television. Ansökan avslogs av Sveriges Television, huvudsakligen med hänvisning till att den aktuella bestämmelsen i företagets sändningstillstånd endast avser en begäran från svenska statens myndigheter. Saken anmäldes till Gransknings- nämnden för radio och TV av Europaparlamentets kontor i Sverige. Enligt anmälaren var programföretagets tolkning av begreppet svensk myndighet felaktig eftersom Sveriges  
 EU-medlemskap 
  innebär att Sverige har överlämnat en stor del av tidigare nationell lagstiftning och nationella regelbeslut till de överstatliga  
 EU-institutionerna. 
  
 Granskningsnämnden ansåg inte att Sveriges Television hade handlat i strid med sändningstillståndet (beslut nr SB 103/99). Enligt nämndens mening är Europaparlamentet inte att betrakta som myn- dighet. 
 Uppdraget 
 Mot bakgrund av Sveriges medlemskap i Europeiska unionen skall utredaren överväga om det bör göras någon ändring av bestäm- melserna om vilka skyldigheter att sända myndighetsmeddelanden som kan åläggas programföretagen. 
 Placering av sponsringsmeddelanden 
 Bakgrund 
 7 kap. 8 § radio- och  
 TV-lagen 
  innehåller regler om sponsrade pro- gram, dvs. program som inte är annonser men som helt eller delvis har bekostats av någon annan än den som bedriver sändningsverk- samheten. Där anges bl.a. att de som har gett bidrag till ett sponsrat program skall anges på lämpligt sätt i början och slutet av pro- grammet eller vid ettdera tillfället. 
 Det har rått en viss osäkerhet om huruvida meddelanden om att ett program är sponsrat får förekomma i samband med att en sändning övergår från en kanal till en annan i Sveriges Televisions 
 292 
  
 SOU 2004:39 
  
 Bilaga 1 
  
 sändningar. Kammarrätten i Stockholm (mål nr.  
 3144-1998) 
  har emellertid gjort bedömningen att Sveriges Television inte har brutit mot bestämmelserna genom att sända sponsringsmeddelanden vid kanalbyten. 
 Granskningsnämnden för radio och TV har uttalat att sponsrings- meddelanden som lämnas vid andra tillfällen än i början eller slutet av ett program, t.ex. i pauser i föreställningar eller evenemang, skall följa bestämmelserna om reklam och annan annonsering och där- med bl.a. omges av annonssignatur (beslut nr SB 330/97). Med an- ledning av nämndens uttalande har Sveriges Television och TV4 hemställt om en lagändring med innebörd att undantaget från kravet på annonssignatur skall omfatta samtliga sponsringsmeddelanden samt att sponsringsmeddelanden inte skall räknas in i den tillåtna tiden för annonser. 
 Uppdraget 
 Även om rättsläget vad gäller sponsringsmeddelanden vid kanalbyten har klarlagts genom Kammarrättens avgörande är det angeläget att det i lagen tydligt anges vad som gäller. Det är också viktigt att det klarläggs vad som skall gälla i fråga om sponsringsmeddelanden i samband med längre pauser i program. Därvid bör beaktas att ett syfte med sponsringsmeddelanden är att det för publiken skall stå klart att programmet är sponsrat. Utredaren skall från dessa utgångs- punkter överväga ändring i radio- och  
 TV-lagen. 
  
 Åtgärder vid underlåtelse att lämna vissa uppgifter 
 Bakgrund 
 Enligt 3 kap. 2 § första stycket 16 radio- och  
 TV-lagen 
  kan rege- ringen i tillståndsvillkor föreskriva skyldighet att till Gransknings- nämnden för radio och TV lämna uppgifter som är nödvändiga för nämndens bedömning om sända program stämmer överens med de villkor som har meddelats enligt lagen. Detta kan t.ex. ha betydelse för att nämnden skall kunna bedöma om programföretaget har överträtt villkor om sponsrade program. 
 När det gäller vissa andra uppgiftsskyldigheter enligt radio- och  
 TV-lagen 
  kan Granskningsnämnden enligt 10 kap. 9 § förelägga den uppgiftsskyldige att lämna uppgifter. Ett sådant föreläggande får 
 293 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2004:39 
  
 förenas med vite. Om ett programföretag underlåter att lämna be- gärda uppgifter enligt 3 kap. 2 § första stycket 16 är emellertid den enda sanktionen att Granskningsnämnden kan förelägga företaget att på lämpligt sätt offentliggöra nämndens beslut om att under- låtelsen innebär ett brott mot tillståndsvillkoren. 
 I ett granskningsärende som bl.a. gällde ifrågasatt otillåten spons- ring har Granskningsnämnden konstaterat att det aktuella program- företaget genom att inte lämna nämnden nödvändiga upplysningar har undandragit sig den granskning som ankommer på nämnden (beslut nr SB 413/97). Nämnden har i en skrivelse underrättat regeringen om att det inte finns någon annan sanktion mot ett sådant förfarande i radio- och  
 TV-lagen 
  eller sändningstillståndet än skyldighet att offentliggöra nämndens beslut. 
 Villkor om vilka programtyper som får och inte får sponsras har till syfte att motverka att programverksamhetens integritet hotas genom att möjligheten att erhålla sponsorsbidrag blir styrande för vilka program som produceras och sänds. En överträdelse av villkor om sponsring kan leda till att programföretaget åläggs att betala en särskild avgift. När Granskningsnämnden skall bedöma om ett pro- gram är sponsrat i strid med tillståndsvillkoren behöver nämnden ha tillgång till handlingar som belyser de ekonomiska relationerna mellan programföretaget och utomstående aktörer. Det är inte till- fredsställande om nämnden saknar påtryckningsmedel för att från programföretagen få fram de uppgifter som nämnden behöver för att kunna pröva om en överträdelse har skett. 
 Uppdraget 
 Utredaren skall lägga fram förslag som ger Granskningsnämnden möjlighet att få fram nödvändiga uppgifter, t.ex. genom att använda föreläggande som kan förenas med vite. 
 Regler om annonser och reklam 
 Bakgrund 
 I Sverige har det funnits lagstiftning om reklamsändningar i TV sedan år 1991, när TV4 inledde reklamfinansierade marksändningar. Den svenska lagstiftningen gavs från början medvetet en mer restriktiv utformning än de regler som framgår av EG:s  
 TV-direktiv 
  
 294 
  
 SOU 2004:39 
  
 Bilaga 1 
  
 eller den europeiska konventionen om gränsöverskridande television 
  
 4 
  
 .  
 Skälen för denna restriktiva hållning var en omsorg om publikens möjlighet att följa  
 TV-programmen 
  så ostört som möjligt. 
 De svenska reglerna är mer restriktiva än  
 TV-direktivets 
  regler framför allt när det gäller sändningstid för annonser, möjligheterna att avbryta program med annonser samt möjligheterna att rikta reklam till barn. Även reglerna för alkoholreklam är mer restriktiva. 
 I samband med det första förslaget om svenska regler om reklam i TV (prop. 1990/91:149 s. 100) uttalade föredragande statsrådet: 
 Så länge vi inte har någon reklamfinansierad television i marknätet vilar i viss mån alla antaganden om effekterna av olika regler på gissningar. Jag kan därför tänka mig att det efter en tid, då vi har fått mer erfa- renhet, är lämpligt att se över vissa regler. 
 Under den tid som lagstiftningen har varit i kraft har det kommit fram erfarenheter av hur reglerna har fungerat. Det gäller t.ex. hur lagstiftningen påverkar programföretagens val av lokalisering, hur de syften som ligger bakom lagstiftningen uppfylls och hur de enskilda reglerna kan tillämpas. 
 Granskningsnämnden för radio och TV har i en skrivelse till rege- ringen anfört att den nuvarande regleringen motverkar syftet med förbudet mot reklamavbrott. Enligt nämnden kan en möjlig lösning vara att för sådana program där syftet att ta hänsyn till upphovs- männen och publikens upplevelse av programmen är särskilt fram- trädande föreskriva att programmen inte får avbrytas ens av andra program. I övriga fall skulle avbrott kunna tillåtas i ungefär den utsträckning som anges i EG:s TV- direktiv. 
 I sitt yttrande till Radio- och  
 TV-verket 
  över ansökningar om tillstånd att sända digital TV uttalade  
 Digital-TV-kommittén 
  att det kan finnas skäl att se över reklamreglerna, t.ex. när det gäller möjlig- heterna att låta reklaminslag avbryta program. Ett mål för en översyn bör enligt kommittén vara att konkurrensvillkoren på den svenska  
 reklam-TV-marknaden, 
  så långt det är möjligt utan att syftena med den svenska lagstiftningen åsidosätts, bör vara likvärdiga för företag som är etablerade inom och utom Sverige. 
 I sin skrivelse den 20 december 1999 till regeringen med förslag till fördelning av tillstånd för digitala  
 TV-sändningar 
  anser Radio- och TV- verket, mot bakgrund bl.a. av att flera programföretag har framfört önskemål om en översyn av reklamregler m.m. i radio- 
  
 4  
 Öppnad för undertecknande den 5 maj 1989. 
 295 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2004:39 
  
 och  
 TV-lagen, 
  att det är angeläget att en utredning snarast möjligt tillsätts med uppdrag att förutsättningslöst och i samråd med berörda myndigheter och programföretag göra en översyn av radio- och  
 TV-lagen. 
  
 Utgångspunkter 
 De svenska reglerna om sändningstid avser såväl reklam (inkl. för- säljningsprogram) som andra annonser medan  
 TV-direktivets 
  regler endast avser reklam och  
 köp-TV. 
  Vidare är den tillåtna sändnings- tiden kortare än den som tillåts enligt direktivet. Enligt den svenska lagstiftningen tillåts rena försäljningskanaler, men det finns inte några särskilda regler för försäljningsprogram i vanliga  
 TV-kanaler. 
  Skillnaderna mellan  
 TV-direktivets 
  regler och de svenska reglerna har emellertid minskat efter en lagändring år 1997 (prop. 1996/97:101, bet. 1996/97:KU19, rskr. 1996/97:208, SFS 1997:335) som innebär att annonser under sändningstiden mellan kl. 19.00 och 24.00 får sändas under tio minuter under en timme mellan hela klockslag. 
 Det finns därför anledning att pröva om det är motiverat att öka samstämmigheten mellan de två regelverken. Under vissa delar av dygnet utgör barn en stor del av  
 TV-publiken. 
  Detta bör beaktas om bestämmelserna om sändningstid föreslås ändras. 
 Enligt de svenska reglerna tillåts reklamavbrott endast i föreställ- ningar och evenemang med pauser samt i program som består av avslutade delar, medan  
 TV-direktivet 
  medger avbrott i de flesta slags program. Ett syfte med den svenska lagstiftningen är att den skall skydda publikens möjligheter att uppleva  
 TV-programmen 
  utan att störas av avbrott. 
 De svenska reglerna medger emellertid att program, filmer etc. ofta avbryts av ett eller t.o.m. två andra program, vilka omges av annonssändningar. Avbrotten blir härigenom betydligt längre än om avbrott för annonser skulle tillåtas. Dessutom har många TV- företag som sänder via satellit till publiken i Sverige etablerat sig i Storbritannien där lagstiftningen är mindre restriktiv än den svenska när det gäller reklamavbrott i programmen. 
 Radio- och  
 TV-lagens 
  regler om hur annonser får placeras till- godoser inte det som är deras syfte, att skydda publikens möjlighet att uppleva programmen utan att störas av annonser. Det finns därför skäl att se över reglerna. 
 296 
  
 SOU 2004:39 
  
 Bilaga 1 
  
 Reklam som direkt vänder sig till barn är förbjuden enligt de svenska reglerna. Även andra restriktioner syftar till att motverka att TV- reklam riktas till barn. Enligt  
 TV-direktivet 
  är det tillåtet att sända reklam och  
 köp-TV 
  med inriktning på minderåriga om vissa varsamhetskrav är uppfyllda. Konsumentombudsmannen och Näringslivets delegation för marknadsrätt har enats om råd om hur barnreklamförbudet skall tolkas. Några allvarligare tillämpnings- problem har inte förekommit. Det finns ett ökat intresse i andra europeiska länder för skyddet av barn i det nya mediesamhället. Dessa regler bör därför inte ändras. 
 Reklam för alkoholdrycker är förbjuden i svensk TV. Enligt TV- direktivet är sådan reklam tillåten om vissa varsamhetskrav är upp- fyllda. Det finns inte någon anledning att ändra reglerna om reklam för alkoholdrycker i svensk TV. 
 Uppdraget 
 Utredaren skall, med beaktande av de angivna utgångspunkterna, lägga fram förslag till ändrade regler som leder till att konkurrens- villkoren, så långt det kan ske utan att möjligheterna att uppfylla syftena med den svenska lagstiftningen eftersätts, blir mer likvärdiga för de  
 TV-företag 
  som är verksamma på den svenska  
 reklam-TV- 
  marknaden. 
 Utredaren skall även överväga om erfarenheterna av hur nuva- rande regler tillämpas eller av användningen av ny teknik bör för- anleda ändrade regler. Utredaren skall lägga fram de förslag som föranleds av övervägandena. 
 Den europeiska konventionen om gränsöverskridande television 
 Bakgrund 
 Inom Europarådet beslutades år 1989 Konventionen om gränsöver- skridande television  
 (TV-konventionen). 
  Sverige har undertecknat konventionen, men har inte ratificerat den. Genom konventionen har ett för Europarådets medlemsstater gemensamt regelverk skapats. Konventionen innehåller regler för programinnehållet i allmänhet, för reklamsändningar och för s.k. sponsrade program. Samtidigt med arbetet med  
 TV-konventionen 
  utarbetades  
 TV-direktivet. 
  Konven- 
 297 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2004:39 
  
 tionen innehåller bl.a. andra bestämmelser om vem som är ansvarig för satellitsändningar än  
 TV-direktivet. 
  
 I propositionen Satellitsändningar av  
 TV-program 
  (prop. 1992/93:75) föreslogs att de svenska reglerna i första hand skulle anpassas efter  
 TV-direktivet. 
  Beslut om ratifikation av  
 TV-konven- 
  tionen borde enligt regeringen anstå tills klarhet nåtts om ansvars- bestämmelserna. 
 För att anpassa  
 TV-konventionen 
  till  
 TV-direktivet 
  har ett till- läggsprotokoll till  
 TV-konventionen 
  utarbetats inom Europarådet. Tilläggsprotokollet öppnades för godkännande den 1 oktober 1998. Det träder i kraft när samtliga parter i  
 TV-konventionen 
  har godkänt det. Även om parterna inte uttryckligen godkänner tilläggsproto- kollet träder det emellertid i kraft den 1 oktober år 2000, förutsatt att ingen av parterna dessförinnan har lämnat in en protest mot detta. 
 Uppdraget 
 Mot bakgrund av det ändringsprotokoll till  
 TV-konvention 
  som utarbetats inom Europarådet skall konsekvenserna av ett svenskt tillträde till konventionen analyseras. Utredaren skall även lägga fram förslag till de ändringar i lagstiftningen som behövs för att konven- tionen skall kunna ratificeras. 
 Utredningsarbetet 
 Vid utförandet av uppdraget skall utredaren samverka med berörda företag och myndigheter. Samråd skall ske med Mediegrundlags- utredningen (Ju 1999:01) och  
 Digital-TV-kommittén 
  (Ku 1997:06). 
 Uppdraget skall redovisas före utgången av maj 2001. 
 (Kulturdepartementet) 
 298 
 Bilaga 2 
 Kommittédirektiv 
  
 Tilläggsdirektiv till Radio- och  
 TV-lags- 
  
 Dir. 
  
 utredningen (Ku 2000:01) 
  
 2003:30 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 13 mars 2003 
 Sammanfattning av uppdraget 
 Radio- och  
 TV-lagsutredningen 
  skall överväga vissa ytterligare frågor och föreslå de lagändringar som föranleds av övervägandena. 
 De nya frågor som skall utredas är 
  
 – 
  
 Digital-TV-kommitténs 
  
  förslag om ett fristående operatörs- företag, tillståndsgivning genom myndighet och tillståndstidens längd, 
  
 – 
  
 TV-programmens 
  
  tillgänglighet för funktionshindrade, 
  
 – 
  
 skyldighet att vidarebefordra vissa  
  
 TV-program, 
  
 – 
  
 vissa interaktiva rundradiotjänster, 
  
 – 
  
 elektroniska företagsskyltar i sportsändningar i TV 
  
 – 
  
 den tillåtna annonstiden under en timme, 
  
 – 
  
 upprepade överträdelser av innehållsvillkor samt 
  
 – 
  
 vissa ytterligare  
  
 TV-avgiftsfrågor. 
  
 Uppdraget omfattar inte förslag till grundlagsändringar. Utredarens överväganden om den tillåtna annonstiden under en 
 timme skall redovisas före utgången av juni 2003. Den del av upp- draget som avser tillgång till  
 TV-program 
  för dem som bor i fastig- heter som är anslutna till  
 kabel-TV-nät 
  efter det att de analoga mark- sändningarna har upphört skall redovisas före utgången av november 2003. Övriga delar av uppdraget skall redovisas före utgången av 2004. 
 Bakgrund 
 Regeringen beslutade den 8 juni 2000 att bemyndiga chefen för Kulturdepartementet att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att analysera och överväga behovet av ändringar i framför allt radio- 
 299 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2004:39 
  
 och  
 TV-lagen 
  (1996:844) och lagen (1989:41) om  
 TV-avgift 
  samt föreslå de lagändringar som föranleds av övervägandena (dir. 2000:43). 
 Den 1 februari 2001 beslutade regeringen om tilläggsdirektiv till utredaren (dir. 2001:11). 
 Utredningen, som har antagit namnet Radio- och  
 TV-lagsutred- 
  ningen, lämnade i oktober 2001 delbetänkandet Skydd av barn mot olämpligt programinnehåll i TV (SOU 2001:84). 
 Sedan utredarens arbete påbörjades har vissa nya frågor aktuali- serats. Utredarens uppdrag utvidgas därför. 
  
 Digital-TV-kommitténs 
  förslag 
 Utgångspunkter 
  
 Digital-TV-kommittén 
  (Ku 1997:06) avgav i november 2001 sitt slutbetänkande Digital TV – modernisering av marknätet (SOU 2001:90). 
 I betänkandet föreslår kommittén att en extern aktör, ett opera- törsföretag, får tillstånd att förfoga över en del av den totala över- föringskapaciteten i det digitala marknätet. Operatörsföretagets utbud bör i princip uppfylla samma riktlinjer och villkor som i dag gäller för urval och tillståndsgivning. De programföretag som föreslås ingå i detta utbud bör godkännas och få sändningstillstånd av en myndighet. 
  
 Digital-TV-kommittén 
  föreslår vidare att tillståndsgivning för marksänd  
 digital-TV 
  i framtiden bör delegeras till en myndighet. Myndigheten bör kunna ge tillstånd både till enskilda program- företag och till operatörer som själva sätter ihop ett programutbud. I valet av myndighet bör hänsyn tas till konvergensen mellan  
 IT-, 
  telekommunikations- och mediesektorerna. En myndighetsmodell kräver tydliga regler och kriterier för tillståndsgivningen, bl.a. för att kunna garantera största möjliga yttrandefrihet och mångfald. 
 Kommittén föreslår också att de digitala sändningstillstånden i marknätet under nästa period skall gälla i tio år. 
 Vissa remissinstanser tillstyrker förslaget att en extern aktör skall förfoga över en del av den totala överföringskapaciteten medan andra anser att frågan behöver utredas ytterligare. Radio- och  
 TV-verket 
  avstyrker dock förslaget med hänsyn till att ett antal komplicerade frågor inte hade behandlats i betänkandet. 
 300 
  
 SOU 2004:39 
  
 Bilaga 2 
  
 De flesta remissinstanser som berör frågan instämmer i att till- ståndsgivningen bör delegeras till en myndighet. Radio- och TV- verket betonar vikten av att urvalsprocessen styrs av klara, tydliga och förutsägbara regler. 
 Flera remissinstanser tillstyrker att tillståndstiden skall vara tio år. Post- och telestyrelsen pekar på att tillståndsvillkoren kan gälla under en kortare tid än sändningstillståndet. 
 Uppdraget 
 Utredaren skall överväga  
 Digital-TV-kommitténs 
  förslag i nämnda delar och vilka författningsändringar som behövs för att genomföra dem. När det gäller förslaget om ett operatörsföretag skall utredaren studera erfarenheterna i Sverige och andra länder. Frågor om ägande samt relationen mellan operatörsföretaget och programföretagen skall behandlas. 
  
 TV-programmens 
  tillgänglighet för funktionshindrade 
 Utgångspunkter 
 Enligt 3 kap. 2 § 5 radio- och  
 TV-lagen 
  får villkor för sändnings- tillstånd som meddelas av regeringen avse skyldighet att utforma sändningarna på ett sådant sätt att de blir tillgängliga för funktions- hindrade. För  
 TV-sändningar 
  som inte kräver tillstånd av regeringen, dvs. sändningar via satellit eller kabel, finns ingen motsvarande bestämmelse. 
 Tillståndsvillkor med innebörden att  
 TV-program 
  skall göras tillgängliga för funktionshindrade gäller för Sveriges Television AB (SVT), Sveriges Utbildningsradio AB (UR) och TV 4 AB. För övriga programföretag med tillstånd att sända Burns TV med digital teknik finns inga sådana villkor. 
 Handikappombudsmannen har i en skrivelse till Kulturdeparte- mentet uttryckt uppfattningen att de förbättringar som har skett inte har varit tillräckliga för att göra  
 TV-programmen 
  tillgängliga för personer med funktionshinder. Han anser att en översyn av radio- och  
 TV-lagen 
  bör inbegripa frågan om  
 TV-programs 
  tillgänglighet för funktionshindrade. 
 301 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2004:39 
  
 Uppdraget 
 Utredaren skall överväga behovet av lagändringar för att förbättra tillgängligheten till  
 TV-program 
  för personer med funktionshinder. 
 Skyldighet att vidarebefordra vissa  
 TV-program 
  
 Utgångspunkter 
 I 8 kap. radio- och  
 TV-lagen 
  finns bestämmelser om skyldighet för innehavare av  
 kabel-TV-nät 
  att vidarebefordra vissa  
 TV-program 
  till de boende. De aktuella nätinnehavarna är skyldiga dels att sända ut vissa program som sänds med tillstånd av regeringen och som är avsedda att tas emot i området utan villkor om särskild betalning, dels att i varje kommun kostnadsfritt tillhandahålla ett särskilt bestämt utrymme för sändningar av  
 TV-program 
  från ett eller flera lokala kabelsändarföretag. Med lokalt kabelsändarföretag avses en juridisk person som har bildats för att bedriva lokala kabelsändningar och som kan väntas låta olika intressen och meningsriktningar komma till tals i sin verksamhet. Lokala kabelsändarföretag får inte sända reklam. På vissa orter används beteckningen Öppna kanalen för sändningarna. 
 Till grund för de angivna föreskrifterna ligger 3 kap. 1 § 2 stycket yttrandefrihetsgrundlagen (YGL), enligt vilken det får föreskrivas skyldighet för nätinnehavare att ge utrymme för vissa program i den utsträckning det behövs med hänsyn till allmänhetens intresse av tillgång till allsidig upplysning. Sedan den 1 januari 2003 är det också tillåtet att föreskriva skyldighet för nätinnehavare att ge ut- rymme för överföringar i den utsträckning det behövs med hänsyn till intresset av konkurrens beträffande sådana överföringar i nätet eller allmänhetens intresse av tillgång till sådana överföringar. Det kan också föreskrivas skyldighet för nätinnehavare att vidta åtgärder för att tillförsäkra mottagarkretsen inflytande över programvalet. 
  
 Digital-TV-kommittén 
  bedömer i sitt slutbetänkande att de ana- loga marksändningarna kan avvecklas år 2007. Kommittén behandlar inte frågan om vidaresändningsplikt. 
 I sitt delbetänkande Lag om elektronisk kommunikation (SOU 2002:60) konstaterar Utredningen om elektronisk kommunikation att konvergensutvecklingen och digitaliseringen av  
 TV-sändningarna 
  i marknätet aktualiserar en rad frågeställningar som rör vidare- sändningsskyldigheten. En sådan frågeställning är vilket eller vilka 
 302 
  
 SOU 2004:39 
  
 Bilaga 2 
  
 nät som skyldigheten skall gälla för om en bostad är ansluten till flera olika trådnät där  
 TV-program 
  kan sändas vidare till allmän- heten, t.ex. ett vanligt  
 kabel-TV-nät 
  och ett fiberbaserat bred- bandsnät. Utredningen föreslår att frågor som rör skyldighet att vidarebefordra  
 TV-program 
  utreds vidare i annat sammanhang där ansvarsfrågor, omfattningen av skyldigheten m.m. analyseras. 
 I promemorian Abonnentinflytande i  
 kabel-TV-nät 
  (Ds 2001:52) analyseras behovet av lagregler för att stärka abonnenternas inflytande över programutbudet i  
 kabel-TV-nät. 
  Enligt promemorian bör det utredas om kabelnäten skulle kunna öppnas för konkurrens mellan olika innehållsleverantörer genom någon form av samtrafikskyldig- het. 
 Vid ett seminarium om lokal  
 icke-kommersiell 
  TV som genom- fördes på regeringens initiativ i maj 2002 anfördes att nätägarens ansvar för att de lokala kabelsändarföretagens program förs fram till kabelnätet borde ökas. Vidare framkom att det finns ett missnöje med den nuvarande beteckningen lokalt kabelsändarföretag. Bl.a. ansågs denna inte avspegla att verksamheten drivs av föreningar och att det handlar om en verksamhet som är öppen för alla som är intresserade. 
 Uppdraget 
 Utredaren skall överväga vilka författningsändringar som behövs för att säkerställa att de som bor i kabelanslutna fastigheter har till- gång till ett grundläggande utbud av  
 TV-program 
  även efter det att de analoga marksändningarna har upphört. 
 Utredaren skall vidare överväga om det är lämpligt och möjligt att genom lagstiftning skapa förutsättningar för konkurrens mellan olika innehållsleverantörer i  
 kabel-TV-näten. 
  Hänsyn skall tas till det regelverk om elektronisk kommunikation som beslutats inom EG och som bl.a. ligger till grund för delbetänkandet från Utredningen om elektronisk kommunikation. 
 Slutligen skall utredaren analysera hur de lokala  
 icke-kommersiella 
 TV-sändningarna 
  påverkas av digitaliseringen och om förutsätt- ningarna för sådana sändningar kan förbättras genom lagstiftning. I det sammanhanget bör frågan om verksamhetens benämning över- vägas. 
 303 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2004:39 
  
 Vissa interaktiva rundradiotjänster 
 Utgångspunkter 
 Förutom för vanlig television gäller radio- och  
 TV-lagen 
  också för sökbar  
 text-TV. 
  Med sökbar  
 text-TV 
  menas text som sänds ut fort- löpande tillsammans med en  
 TV-sändning 
  och som den mottagande kan ta del av efter eget val. I analoga sändningar omfattar sökbar  
 text-TV 
  ett begränsat antal uttrycksmedel i form av text och enkla figurer med ett fåtal färger. I digitala sändningar finns däremot stora möjligheter att med liknande teknik som sökbar  
 text-TV 
  sända interaktiva tjänster av många olika slag.  
 TV-tittarens 
  samverkan med dessa tjänster kallas ibland för skenbar eller lokal interaktivitet. 
 Radio- och  
 TV-lagens 
  regler för sökbar  
 text-TV 
  skiljer sig i vissa avseenden från de regler som gäller för övriga sändningar. Bl.a. gäller inte bestämmelserna om sändningstid för och placering av annonser för sökbar  
 text-TV. 
  För sändningar av sökbar  
 text-TV 
  krävs inte tillstånd om det sänds andra tillståndspliktiga sändningar från sändaren. 
 Granskningsnämnden för radio och TV har granskat sändningarna i programtjänsten  
 e-TV, 
  som vid sidan av vanliga televisionssänd- ningar innehöll navigerbara informations- eller försäljningssystem för bl.a. väder, resor och musik, vilka sändes på i princip samma sätt som sökbar  
 text-TV 
  (beslut  
 2001-10-17, 
  SB 398/01). I beslutet uttryckte Granskningsnämnden uppfattningen att de svårigheter som uppkommer för att tillämpa de vanliga reglerna för annonser m.m. på sökbar  
 text-TV 
  också gäller i fråga om de interaktiva tjänster som var aktuella i granskningsärendet. 
 Granskningsnämnden har vidare i sitt remissyttrande över del- betänkandet Lag om elektronisk kommunikation (SOU 2002:60) anfört att elektroniska programguider i vissa fall kan vara att bedöma som sökbar  
 text-TV 
  men att i andra fall frågan om tillståndsplikt etc. skall bedömas enligt andra regler. En särskild fråga är vad som skall gälla när  
 TV-tittaren 
  kan få tillgång till en interaktiv tjänst genom att klicka på en ikon i det vanliga  
 TV-programmet. 
  I det fall då ett program som inte utgör reklam innehåller länkar till reklam tillämpas i Storbritannien en tvåklicksregel som innebär att det inte är tillåtet att direkt länka interaktiva reklamtjänster till vanliga program. Motivet är att tittaren i sådana fall inte anses vänta sig att direkt få del av ett reklammeddelande. 
 304 
  
 SOU 2004:39 
  
 Bilaga 2 
  
 Uppdraget 
 Utredaren skall överväga behovet av särskilda regler för elektro- niska programguider och andra interaktiva tjänster som ingår i digitala radio- och  
 TV-sändningar. 
  Uppdraget omfattar såväl frågan om i vilka avseenden reglerna för interaktiva tjänster skall skilja sig från de allmänna reglerna som gränsdragningen mellan interaktiva tjänster och de sändningar för vilka allmänna regler skall gälla. Med hänsyn till den utveckling mot konvergens mellan olika slag av nät och tjänster som pågår inom området för elektronisk kommunikation bör utredaren göra jämförelser med vad som gäller för likartade interaktiva tjänster inom andra områden. 
 Elektroniska företagsskyltar i sportsändningar i TV 
 Utgångspunkter 
 I 7 kap. radio- och  
 TV-lagen 
  finns regler om reklam och annan annonsering. Huvudregeln är att annonser skall vara tydligt åtskilda från övriga sändningar genom en särskild signatur som sänds före och efter varje sändning av annonser. Denna regel går tillbaka på artikel 10.1 i rådets direktiv 89/552/EEG av den 3 oktober 1989 om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av sändningsverksam- het för television  
 (TV-direktivet). 
 TV-direktivet 
  har ändrats genom direktiv 97/36/EG. I direktivet anges att  
 TV-reklam 
  och  
 köp-TV 
  skall vara lätta att känna igen som sådana och hållas klart åtskilda från andra delar av programtjänsten med optiska och/eller akustiska medel. 
 Bestämmelserna om sändning av  
 TV-reklam 
  avser normalt inte reklamskyltar och liknande som finns i den verklighet som avbildas i ett  
 TV-program. 
  Genom modern teknik är det emellertid möjligt att lägga in reklamskyltar och annat innehåll som inte finns i verkligheten, exempelvis företagsskyltar i samband med elektronisk resultatrapportering vid idrottsevenemang. 
 I flera beslut har Granskningsnämnden för radio och TV funnit att sändning av elektroniska företagsskyltar i samband med idrotts- evenemang har stått i strid med lagbestämmelser eller tillstånds- villkor om  
 TV-reklam. 
  
 I ett ärende som avsåg sändning av elektroniska företagsskyltar i anslutning till matchuret i en sportsändning (beslut  
 2000-02-02, 
  
 305 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2004:39 
  
 SB 37/00) anförde nämnden följande i fråga om gränsdragningen mellan  
 TV-reklam 
  och reklambudskap som finns avbildade i verk- ligheten. 
 Att programföretaget flyktigt avbildar ett reklambudskap ditsatt av någon annan, såsom en reklamskylt placerad av en annonsör eller arenaägaren i anslutning till en fotbollsmatch eller en affärsskylt i bak- grunden till en gatubild bör t.ex. inte betraktas som  
 TV-reklam. 
  Ett reklammeddelande anpassat för  
 TV-sändningen 
  och särskilt infogat i programmet måste dock normalt anses utgöra reklam i televisionen. 
 Nämnden fann att sändningen stred mot det reklamförbud som gäller för programföretaget. 
 Granskningsnämnden för radio och TV har också granskat sänd- ning av elektroniska företagsskyltar i en textremsa med löpande resultatrapportering vid idrottsevenemang (beslut  
 2002-11-27, 
  Patterson). Även i detta fall fann nämnden att sändningarna stred mot bestämmelserna om annonsmarkering och annonsplacering. 
 Nämnden har funnit att det saknar betydelse om reklammeddelan- dena har infogats i programmet av programföretaget, av ett annat programföretag eller av ett produktionsbolag. 
 Europeiska radiounionen (EBU) har utfärdat en rekommendation av hur namnen på företag som handhar tidmätning och databehand- ling vid idrottsevenemang som sänds ut genom Eurovisionen skall få visas i sändningen. 
 TV 4 AB har i skrivelse till Kulturdepartementet anfört att de svenska  
 TV-företagen 
  saknar möjlighet att påverka innehållet i sändningar av internationella idrottsevenemang. 
 Uppdraget 
 Utredaren skall överväga om reglerna om annonser i televisionen är lämpligt utformade i förhållande till elektroniska företagsskyltar i  
 TV-sändningar 
  av internationella idrottsevenemang. 
 Den tillåtna annonstiden under en timme 
 Utgångspunkter 
 Enligt 7 kap. 5 § första stycket radio- och  
 TV-lagen 
  får annonser sändas högst åtta minuter under en timme mellan hela klockslag. I  
 TV-sändning 
  får denna tid dels under sändningstiden mellan 
 306 
  
 SOU 2004:39 
  
 Bilaga 2 
  
 klockan 19.00 och 24.00, dels i rena undantagsfall, utsträckas till högst tio minuter. 
 I samband med sin behandling av förslagen i proposition 2001/02:82 Ändrade regler om annonser i  
 TV-sändningar 
  har riks- dagen som sin mening gett till känna för regeringen vad konstitu- tionsutskottet anfört om en skyndsam översyn av den aktuella bestämmelsen (bet. 2001/02:KU16, rskr. 2001/02:187). 
 Utskottet anser att bestämmelsen kan få verkningar som inte ter sig rimliga när en sändning av dagshändelser, t.ex. en idrottstävling, drar ut på tiden så att ett klockslag mellan två timmar överskrids. Den reklam som skulle ha sänts om programmet slutat innan den nya timmen inträtt kan i sådana fall behöva uteslutas och placeras senare i en programtablå, något som kan medföra nackdelar för den som bedriver sändningsverksamheten. Enligt utskottets mening bör regleringen därför skyndsamt ses över i syfte att kortare överträdelser skall kunna godtas om de varit oförutsedda eller tillfälliga. 
 Uppdraget 
 Utredaren skall lägga fram förslag till lagändringar som innebär att kortare överskridanden av den tillåtna annonstiden per timme kan godtas om de har varit oförutsedda eller tillfälliga. 
 Upprepade överträdelser av innehållsvillkor 
 Utgångspunkter 
 Radio- och  
 TV-lagen 
  ger möjlighet till olika slag av sanktioner om ett programföretag åsidosätter bestämmelserna i lagen eller villkor som har beslutats med stöd av lagen. I vissa fall kan programföre- taget bli skyldigt att betala en särskild avgift. I andra fall kan före- taget föreläggas att följa bestämmelserna. 
 Föreläggandet får förenas med vite. I fråga om de flesta av de villkor som kan beslutas med stöd av lagen finns emellertid ingen annan reaktion vid överträdelser än att Granskningsnämnden för radio och TV beslutar att företaget på lämpligt sätt skall offentliggöra nämn- dens beslut (10 kap. 8 § radio- och  
 TV-lagen). 
  Detta gäller t.ex. för ett villkor som avser skyldighet att ta hänsyn till ljudradions och televisionens särskilda genomslagskraft när det gäller programmens ämnen och utformning samt tiden för sändning av programmen 
 307 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2004:39 
  
 (3 kap. 2 § 9 radio- och  
 TV-lagen). 
  Bestämmelsen tillämpas bl.a. vid bedömning av program som behandlar eller innehåller våld. När det gäller våldsskildringar tillämpar Granskningsnämnden för radio och TV en strängare bedömningsnorm för program eller inslag som sänds före kl. 21.00 än för sändningar efter detta klockslag. 
 Granskningsnämnden har underrättat regeringen om att nämnden under de två senaste åren har fällt samma programföretag vid åtta olika tillfällen för att ha sänt program med våldsskildringar under eftermiddagstid eller tidig kvällstid. Bl.a. har nämnden vid fyra till- fällen funnit att program i samma serie som innehöll våldsinslag, har sänts i strid mot bestämmelsen. 
 Uppdraget 
 Utredaren skall föreslå mer kraftfulla åtgärder om ett program- företag vid upprepade tillfällen och på liknande sätt bryter mot villkor för innehållet i sändningarna. 
 Vissa ytterligare  
 TV-avgiftsfrågor 
  
 Utgångspunkter 
 Enligt tidigare direktiv skall utredaren se över reglerna för avgifts- pliktiga  
 TV-mottagare 
  i syfte att anpassa dem till den utveckling som har skett när det gäller  
 TV-distribution 
  och mottagare. Utredaren skall vidare överväga frågan om skyldighet att betala  
 TV-avgift 
  vid dödsfall. 
 SVT, Sveriges Radio AB (SR) och UR samt Radiotjänst i Kiruna AB (RIKAB) har i en skrivelse till regeringen anfört att det kan finnas behov av ytterligare lagändringar för att stärka  
 TV-avgiftssystemet 
  och minska avgiftsskolket. I skrivelsen hänvisas till att Boende- och avgiftsutredningen i betänkandet Mills – Betala rätt (SOU 1999:33) föreslog att enskilt  
 TV-innehav 
  skall behandlas lika oavsett om man bor i ordinärt boende eller i särskild boendeform samt att Utredningen om radio och TV i allmänhetens tjänst i betänkandet Radio och TV i allmänhetens tjänst, ett beredningsunderlag (SOU 2000:55) föreslagit ett förenklat påföljdsförfarande för den som har en avgiftspliktig  
 TV-mottagare 
  utan att betala  
 TV-avgift 
  samt att reglerna för juridiska personers avgiftsskyldighet ändras så att de betalar en  
 TV-avgift 
  för var femte  
 TV-mottagare. 
  
 308 
  
 SOU 2004:39 
  
 Bilaga 2 
  
 I skrivelsen föreslås även ett antal åtgärder som skall underlätta för RIKAB att få kännedom om  
 TV-innehav 
  och tillgång till andra uppgifter som har betydelse för bedömning av om någon är skyldig att betala  
 TV-avgift. 
  
 Uppdraget 
 Utredaren skall överväga de förslag som har lagts fram i den ovan- nämnda skrivelsen och särskilt beakta integritetsfrågor. Ingen ändring skall föreslås när det gäller avgiftsskyldigheten för  
 TV-mottagare 
  som är avsedda att användas av personer som får vård på sjukhus, vårdanstalter eller inrättningar av liknande slag. 
 Utredningsuppdraget 
 Utredaren skall överväga de frågor som anges i tidigare direktiv till utredaren och de nya frågor som anges i detta tilläggsdirektiv. Ut- redaren skall föreslå de lagändringar som föranleds av övervägan- dena. Utredaren kan även föreslå andra ändringar med hänsyn till utvecklingen i Sverige eller internationellt, särskilt inom Europeiska unionen. Med hänsyn till det stora antalet olika frågor skall utredaren, med ändring av de tidigare direktiven, kunna lämna förslag som innebär mer omfattande ändringar i lagarnas tillämpningsområde, terminologi eller systematik. Uppdraget omfattar dock inte förslag till grundlagsändringar. 
 Arbetsformer och redovisning 
 Utredaren skall följa det fortsatta arbetet med ny lagstiftning och myndighetsorganisation inom området elektronisk kommunikation och elektroniska kommunikationstjänster och beakta de beslut som kommer att fattas. Utredaren skall också följa det fortsatta arbetet i Digitalradiokommittén (Ku 2001:03). 
 Utredarens överväganden avseende den tillåtna annonstiden under en timme skall redovisas före utgången av juni 2003. Den del av uppdraget som avser tillgång till  
 TV-program 
  för dem som bor i fastigheter som är anslutna till  
 kabel-TV-nät 
  efter det att de analoga marksändningarna har upphört skall redovisas före utgången av 
 309 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2004:39 
  
 november 2003. Övriga delar av uppdraget skall redovisas före ut- gången av 2004. 
 310 
 Bilaga 3 
 Inbjudan till hearing 
  
 2003-09-04 
  
 Radio- och  
 TV-lagsutredningen 
  
 Ku 2000:01 
 Sekreterare 
 Adams  
 040-661 
  67 40 
 Mobil  
 070-651 
  17 59 
 Telefax  
 040-611 
  85 39 
  
 E-post 
  
 katarina.kolfors@culture.ministry.se 
  
 Vega 
 Telefon  
 0451-487 
  33 
  
 E-post 
  
 catharina.mansson@thh.dom.se 
  
 Inbjudan till hearing 
 Radio- och  
 TV-lagsutredningen 
  har fått i uppdrag att analysera och överväga behovet av ändringar i framför allt radio- och  
 TV-lagen 
  (1996:844) och lagen (1989:41) om  
 TV-avgift 
  samt föreslå de lag- ändringar som föranleds av övervägandena. Utredningen har över- lämnat två delbetänkanden. 
 I vårt uppdrag ingår att överväga  
 Digital-TV-kommitténs 
  förslag i vissa delar och vilka författningsändringar som behövs för att genomföra dem.  
 Digital-TV-kommittén 
  föreslår i sitt slutbetän- kande  
 Digital-TV 
  – modernisering av marknätet (SOU 2001:90) att en extern aktör, ett operatörsföretag, får tillstånd att förfoga över en del av den totala överföringskapaciteten i det digitala marknätet. Vidare föreslår kommittén att tillståndsgivning för marksänd digital- TV i framtiden bör delegeras till en myndighet och att de digitala sändningstillstånden i marknätet under nästa period skall gälla i tio år. Radio- och  
 TV-lagsutredningen 
  skall när det gäller förslaget om ett operatörsföretag studera erfarenheterna i Sverige och andra 
 311 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2004:39 
  
 länder. Likaså skall frågor om ägande samt relationen mellan opera- törsföretaget och programföretagen behandlas. 
 Utredningens direktiv (dir. 2000:43, 2001:11, 2003:30 och 2003:100) finns tillgängliga via vår hemsida www.sou.gov.se/teve. 
 För att inhämta synpunkter i ovan nämnda frågor inbjudes här- med till en hearing 
 Tid: Måndagen den 29 september 2003 kl. 13.00 – 16.30 
 Plats: Rotundan, Rosenbad, Stockholm 
 Anmälan om deltagande görs till Wells senast den 23 september 2003. Antalet platser är begränsat. 
 Vi är särskilt intresserade av att höra era synpunkter i följande frågor: 
  
 1. 
  
 Synpunkter på hur sändningsutrymmet i det digitala marknätet skall fördelas, särskilt om reservation av sändningsutrymme till public  
  
 service-företagen 
  och regionala programföretag 
  
 2. 
  
 Synpunkter på  
  
 Digital-TV-kommitténs 
  förslag om ett fristående operatörsföretag 
  
 a) 
  
 Förfogande över sändningsutrymme 
  
 b) 
  
 Ansvar för administration, teknisk standard, EPG och lik- nande funktioner och tjänster för sändande programföretag 
  
 c) 
  
 Operatörsföretagets ägandestruktur 
  
 3. 
  
 Principer för tillståndsgivning 
  
 a) 
  
 Skall tillstånd ges till operatörsföretaget och/eller program- företagen? 
  
 b) 
  
 Vem skall vara tillståndsgivare? 
  
 c) 
  
 Vilka principer bör gälla vid fördelning av tillstånd? 
  
 d) 
  
 Tillståndstidens längd 
  
 Välkomna! 
 Moore Särskild utredare 
 / Vega 
 Wells 
 312 
  
 SOU 2004:39 
  
 Bilaga 3 
  
 Deltagarförteckning 
 Annonsörföreningen AB 
 Bonnier Entertainment AB 
 Boxer  
 TV-Access 
  AB 
 Canal Digital Sverige AB (Telenor Vision/Sweden on Line) 
 Canal+ Television AB 
 com hem ab 
 DTU Television AB 
 Eurosport Television AB 
 Kanal 5 AB 
 Konsumentverket 
 MTV Networks AB 
 NollEttan Television – Länkomedia AB 
 NonStop Television AB 
 Nordiska Satellitaktiebolaget (NSAB) 
 Modern Times Group MTG AB 
 Post- och Telestyrelsen 
 Radio- och  
 TV-verket 
  
 Skånekanalen AB 
 Sveriges Television AB 
 Sveriges Utbildningsradio AB 
 TeliaSonera AB 
 Teracom AB 
 TV4 AB 
 UPC Sverige AB 
 313 
  
 Statens offentliga utredningar 2004 
 Kronologisk förteckning 
  
 1. 
  
 Ett nationellt program om person- säkerhet. Ju. 
  
 2. 
  
 Vem tjänar på att arbeta? Bilaga 14 till Långtidsutredningen 2003/04. Fi. 
  
 3. 
  
 Tvång och förändring. Rättssäkerhet, vårdens innehåll och eftervård. 
  
 + Bilagor. S. 
  
 4. 
  
 Förnybara fordonsbränslen. Nationellt mål för 2005 och hur tillgängligheten av dessa bränslen kan ökas. M. 
  
 5. 
  
 Från klassificering till urval. En översyn av Totalförsvarets pliktverk. Fö. 
  
 6. 
  
 Översyn av personuppgiftslagen. Ju. 
  
 7. 
  
 Ledningsrätt. Ju. 
  
 8. 
  
 Folkbildning och lärande med ITK- stöd – en antologi om flexibelt lärande i folkhögskolor och studieförbund. U. 
  
 9. 
  
 Bokpriskommissionens fjärde del- rapport. Det skall vara billigt att köpa böcker och tidskrifter IV. Ku. 
  
 10. 
  
 Rätten till skadestånd enligt konkurrenslagen. N. 
  
 11. 
  
 Sveriges ekonomi – utsikter till 2020. 
  
 Bilaga  
 1–2 
  till Långtidsutredningen 2003/04. Fi. 
  
 12. 
  
 Patientskadelagen och läkemedels- försäkringen – en översyn. S. 
  
 13. 
  
 Samhällets insatser mot hiv/STI 
  
 – att möta förändring. S. 
  
 14. 
  
 Det ofullständiga pusslet. Behovet 
  
 av att utveckla den ekonomiska styrningen och samordningen när det gäller länsstyrelserna. Fi. 
  
 15. 
  
 Tolkförmedling. Kvalitet registrering tillsyn. Ju. 
  
 16. 
  
 Digital Radio. Ku. 
  
 17. 
  
 Turistfrämjande för ökad tillväxt. N. 
  
 18. 
  
 Brottsförebyggande kunskaps- utveckling. Ju. 
  
 19. 
  
 Långtidsutredningen 2003/04. Fi. 
  
 20. 
  
 Genetik, integritet och etik. S. 
  
 21. 
  
 Egenförsörjning eller bidrags- försörjning? Invandrarna, arbets- marknaden och välfärdsstaten. Ju. 
  
 22. 
  
 Allmänhetens insyn i partiers och val- kandidaters intäkter. Ju. 
  
 23. 
  
 Från verksförordning till myndighets- förordning. Fi. 
  
 24. 
  
 Utlandstjänstens villkor. Arbetsvillkor, ersättningssystem och skatteregler för statligt anställda under utlandsstatione- ring. UD. 
  
 25. 
  
 Informera om samhällets säkerhet. Fö. 
  
 26. 
  
 Arbetstid vid vägtransporter – förslag till ny lag. N. 
  
 27. 
  
 En Ny Doktorsutbildning – kraft- samling för excellens och tillväxt. U. 
  
 28. 
  
 Hyressättning av vissa ändamåls- byggnader. Fi. 
  
 29. 
  
 Tre vägar till den öppna högskolan. U. 
  
 30. 
  
 Folkbildning i brytningstid 
  
 – en utvärdering av studieförbund och folkhögskolor. U. 
  
 31. 
  
 Flyktingskap och könsrelaterad för- följelse. UD. 
  
 32. 
  
 Informationssäkerhet i Sverige och internationellt – en översikt. Fö. 
  
 33. 
  
 Kunskap för integration. Om makt i skola och utbildning i mångfaldens Sverige. Ju. 
  
 34. 
  
 Regional utveckling – utsikter till 2020. Bilaga 3 till Långtidsutredningen 2003/04. Fi. 
  
 35. 
  
 Utan timplan – med målen i sikte. U. 
  
 36. 
  
 Reformerade egendomsskatter. Fi. 
  
 37. 
  
 Miljöbalkens sanktionssystem och hänsynsregler. M. 
  
 38. 
  
 Alternativ för miljöbalkens prövnings- organisation. M. 
  
 39. 
  
 Nytt regelverk för marksänd  
  
 digital-TV. 
  Ku. 
  
 Statens offentliga utredningar 2004 
 Systematisk förteckning 
 Justitiedepartementet 
 Ett nationellt program om personsäkerhet. [1] 
 Översyn av personuppgiftslagen. [6] Ledningsrätt. [7] 
 Tolkförmedling. Kvalitet registrering tillsyn. [15] 
 Brottsförebyggande kunskapsutveckling. [18] 
 Egenförsörjning eller bidragsförsörjning? Invandrarna, arbetsmarknaden och välfärdsstaten. [21] 
 Allmänhetens insyn i partiers och val- kandidaters intäkter. [22] 
 Kunskap för integration. Om makt i skola och utbildning i mångfaldens Sverige. [33] 
 Utrikesdepartementet 
 Utlandstjänstens villkor. Arbetsvillkor, ersättningssystem och skatteregler för statligt anställda under utlandsstatione- ring. [24] 
 Flyktingskap och könsrelaterad förföljelse. [31] 
 Försvarsdepartementet 
 Från klassificering till urval. En översyn av Totalförsvarets pliktverk. [5] 
 Informera om samhällets säkerhet. [25] Informationssäkerhet i Sverige och 
 internationellt – en översikt. [32] 
 Socialdepartementet 
 Tvång och förändring. Rättssäkerhet, vårdens innehåll och eftervård. 
 + Bilagor. [3] 
 Patientskadelagen och läkemedels- försäkringen – en översyn. [12] 
 Samhällets insatser mot hiv/STI – att möta förändring. [13] 
 Genetik, integritet och etik. [20] 
 Finansdepartementet 
 Vem tjänar på att arbeta? Bilaga 14 till Långtidsutredningen 2003/04. [2] 
 Sveriges ekonomi – utsikter till 2020. 
 Bilaga  
 1–2 
  till Långtidsutredningen 2003/04. [11] 
 Det ofullständiga pusslet. Behovet av att utveckla den ekonomiska styrningen och samordningen när det gäller läns- styrelserna. [14] 
 Långtidsutredningen 2003/04. [19] Från verksförordning till myndighets- 
 förordning. [23] Hyressättning av vissa ändamåls- 
 byggnader. [28] 
 Regional utveckling – utsikter till 2020. 
 Bilaga 3 till Långtidsutredningen 2003/04. [34] 
 Reformerade egendomsskatter. [36] 
 Utbildningsdepartementet 
 Folkbildning och lärande med  
 ITK-stöd 
  
 – en antologi om flexibelt lärande i folk- högskolor och studieförbund. [8] 
 En Ny Doktorsutbildning – kraftsamling för excellens och tillväxt. [27] 
 Tre vägar till den öppna högskolan. [29] Folkbildning i brytningstid 
 – en utvärdering av studieförbund och folkhögskolor. [30] 
 Utan timplan – med målen i sikte. [35] 
  
 Kulturdepartementet 
 Bokpriskommissionens fjärde delrapport. Det skall vara billigt att köpa böcker och tidskrifter IV. [9] 
 Digital Radio. [16] 
 Nytt regelverk för marksänd  
 digital-TV. 
  [39] 
 Miljödepartementet 
 Förnybara fordonsbränslen. Nationellt mål för 2005 och hur tillgängligheten av dessa bränslen kan ökas. [4] 
 Miljöbalkens sanktionssystem och hänsynsregler. [37] 
 Alternativ för miljöbalkens prövnings- organisation. [38] 
 Näringsdepartementet 
 Rätten till skadestånd enligt konkurrens- lagen. [10] 
 Turistfrämjande för ökad tillväxt. [17] 
 Arbetstid vid vägtransporter – förslag till ny lag. [26]