SOU 1999:27 
  
 3 
  
 Till statsrådet Castro 
 Näringsdepartementet 
 Regeringen beslutade den 6 april 1998 att bemyndiga statsrådet Smith att tillkalla en särskild utredare för att analysera utvecklingen av deltidsarbete och tillfälliga anställningar samt överväga behoven av förändringar i arbetslöshetsersättningen. Med stöd av bemyndigandet förordnades den 25 maj verkställande direktören York som särskild utredare. Utredningen har antagit namnet DELTA  
 -  
 Utred- ningen om deltidsarbete, tillfälliga jobb och arbetslöshetsersättningen. 
 Som sekreterare förordnades den 1 juli civ.ek. Malone Rapp Lun- dahl på deltid och med vissa avbrott, den 1 augusti utredaren King, den 17/8 jur.kand. Roberts och den 1/9 utredaren Adams, också på deltid. 
 Utredningen har vidare anlitat avdelningsdirektör Boyer för vissa beräkningar, samt kammarrättslagman Beard för för- fattningsförslag. 
 Utredningen överlämnar härmed sitt betänkande SOU 1999:27, DELTA  
 -  
 Utredningen om deltidsarbete, tillfälliga jobb och arbetslös- hetsersättningen. Utredningsuppdraget är i och med detta avslutat. 
 Stockholm den 26 februari 1999 
 York 
 Williams 
 King 
 Roberts 
 Malone Terry 
  
 SOU 1999:27 
  
 5 
  
 Innehåll 
  
 1 
  
 Sammanfattning ............................................................................. 
  
 9 
  
 2 
  
 Utredningens uppläggning och arbete ......................................... 
  
 19 
  
 2.1 
  
 Direktiven........................................................................... 
  
 19 
  
 2.2 
  
 Avgränsningar .................................................................... 
  
 20 
  
 2.3 
  
 Arbetets inriktning och uppläggning .................................... 
  
 22 
  
 3 
  
 Utvecklingen på arbetsmarknaden............................................... 
  
 23 
  
 3.1 
  
 Utvecklingen på arbetsmarknaden i stort.............................. 
  
 25 
  
 3.2 
  
 Stora förändringar på arbetsmarknaden ............................... 
  
 34 
  
 3.3 
  
 Utvecklingen av atypiska arbeten..................................... 
  
 36 
  
 3.4 
  
 Förklaringsfaktorer till utvecklingen av atypiska 
  
 anställningar ....................................................................... 
  
 48 
  
 3.5 
  
 Den sociala ekonomin ......................................................... 
  
 49 
  
 3.6 
  
 Illegalt och  
 svart-vitt 
  arbete ............................................. 
  
 49 
  
 4 
  
 En internationell jämförelse......................................................... 
  
 51 
  
 4.1 
  
 Förändringar på arbetsmarknaden  
  
 -  
 atypiska anställningar .. 51 
  
 4.2 
  
 Faktorer bakom utvecklingen .............................................. 
  
 57 
  
 4.3 
  
 Exemplet Nederländerna ..................................................... 
  
 60 
  
 4.4 
  
 Exemplet Spanien ............................................................... 
  
 63 
  
 4.5 
  
 Exemplet USA.................................................................... 
  
 63 
  
 5 
  
 Lagar och avtal ............................................................................ 
  
 69 
  
 5.1 
  
 Anställningsskydd............................................................... 
  
 69 
  
 5.2 
  
 Avtal inom anställningsskyddet ........................................... 
  
 75 
  
 5.3 
  
 Arbetstidslagstiftning .......................................................... 
  
 77 
  
 5.4 
  
 Avtal inom arbetstidsområdet.............................................. 
  
 79 
  
 5.5 
  
 Utveckling mot ökad flexibilitet........................................... 
  
 84 
  
 6  
 Innehåll 
  
 SOU 1999:27 
  
 6 
  
 Arbetslöshetsersättningen............................................................ 
  
 87 
  
 6.1 
  
 Arbetslöshetsförsäkringens utveckling ................................. 
  
 87 
  
 6.2 
  
 Sammanfattning av förändringar av betydelse för s.k. 
  
 atypiska arbeten.................................................................. 
  
 89 
  
 6.3 
  
 Generella villkor i försäkringen ........................................... 
  
 93 
  
 6.4 
  
 Villkor för särskilda grupper ............................................... 
  
 99 
  
 6.5 
  
 Andra särskilda grupper.................................................... 
  
 108 
  
 6.6 
  
 Internationella överenskommelser ...................................... 
  
 112 
  
 7 
  
 Definitioner ................................................................................ 
  
 117 
  
 7.1 
  
 Deltidsarbetande och deltidsarbetslösa............................... 
  
 117 
  
 7.2 
  
 Tidsbegränsat anställda..................................................... 
  
 120 
  
 8 
  
 Deltidsarbete .............................................................................. 
  
 123 
  
 8.1 
  
 Bakgrundsbild .................................................................. 
  
 125 
  
 8.2 
  
 Deltidsarbetande, en fjärdedel av de sysselsatta, oberoende 
  
 av konjunktur.................................................................... 
  
 133 
  
 8.3 
  
 Deltidsarbetslösa............................................................... 
  
 154 
  
 8.4 
  
 Deltidsarbetslösa som är anmälda vid arbetsförmedlingen .. 
  
 166 
  
 8.5 
  
 Bilder ur verkligheten, sammanfattning.............................. 
  
 175 
  
 9 
  
 Tidsbegränsade anställningar .................................................... 
  
 179 
  
 9.1 
  
 Den flexibla arbetsmarknaden ........................................... 
  
 179 
  
 9.2 
  
 Arbetsmarknaden från 1987 till 1997 ................................ 
  
 185 
  
 9.3 
  
 Omfattning och utveckling inom olika näringsgrenar.......... 
  
 190 
  
 9.4 
  
 Utbildningsnivå och ålder.................................................. 
  
 195 
  
 9.5 
  
 Arbetstider........................................................................ 
  
 199 
  
 9.6 
  
 Tidsbegränsad anställning vanlig bland utomnordiska 
  
 medborgare....................................................................... 
  
 201 
  
 9.7 
  
 Regional utveckling........................................................... 
  
 203 
  
 9.8 
  
 De anställda och synen på den flexibla arbetsmarknaden.... 
  
 208 
  
 9.9 
  
 Arbetsmiljö och arbetsvillkor ............................................ 
  
 217 
  
 9.10 
  
 Vem får kompetensutveckling?.......................................... 
  
 220 
  
 9.11 
  
 Får de tidsbegränsat anställda fast anställning?.................. 
  
 222 
  
 SOU 1999:27 
  
 Innehåll  
 7 
  
 10 Den framtida utvecklingen ......................................................... 
  
 229 
  
 10.1 
  
 Utgångspunkter för den framtida utvecklingen ................... 
  
 230 
  
 10.2 
  
 Den framtida utvecklingen på arbetsmarknaden ................. 
  
 233 
  
 10.3 
  
 Deltidsarbete och tidsbegränsade anställningar de kom- 
  
 mande åren ....................................................................... 
  
 236 
  
 10.4 
  
 Deltid och tillfälliga anställningar inom den privata 
  
 sektorn.............................................................................. 
  
 240 
  
 10.5 
  
 Deltidsarbete och tillfälliga anställningar inom den offent- 
  
 liga sektorn ....................................................................... 
  
 246 
  
 11 Arbetsförmedlingens arbete med deltidsarbetslösa och tillfälligt 
  
 anställda ..................................................................................... 
  
 251 
  
 11.1 
  
 Arbetsförmedlingens uppdrag............................................ 
  
 252 
  
 11.2 
  
 Vad gör Arbetsförmedlingen?............................................ 
  
 253 
  
 11.3 
  
 Hur uppfattas Arbetsförmedlingen?................................... 
  
 260 
  
 11.4 
  
 Vad kan Arbetsförmedlingen göra?.................................... 
  
 263 
  
 11.5 
  
 Datorstöd och andra tekniska hjälpmedel ........................... 
  
 264 
  
 12 Exempel på andra lösningar ...................................................... 
  
 267 
  
 12.1 
  
 Goda exempel ................................................................... 
  
 267 
  
 12.2 
  
 Bemanningsföretag ........................................................... 
  
 272 
  
 12.3 
  
 Industrikompetens i Östergötland AB ................................ 
  
 276 
  
 12.4 
  
 Statligt bemanningsföretag ................................................ 
  
 278 
  
 12.5 
  
 Avtalslösningar................................................................. 
  
 279 
  
 13 Grupper med svag ställning....................................................... 
  
 281 
  
 13.1 
  
 Positiva och negativa konsekvenser av utvecklingen av 
  
 atypiska anställningar ....................................................... 
  
 282 
  
 13.2 
  
 Deltidsanställda/-arbetslösa............................................... 
  
 283 
  
 13.3 
  
 Tidsbegränsat anställda..................................................... 
  
 286 
  
 13.4 
  
 Arbetsmiljö och arbetsvillkor ............................................ 
  
 290 
  
 13.5 
  
 Kompetensutveckling och karriärmöjligheter ..................... 
  
 291 
  
 13.6 
  
 Privatekonomiska konsekvenser ........................................ 
  
 291 
  
 13.7 
  
 Marginaleffekter ............................................................... 
  
 292 
  
 13.8 
  
 Grupper med svag ställning i framtiden ............................. 
  
 293 
  
 8  
 Innehåll 
  
 SOU 1999:27 
  
 14 
  
 Överväganden och förslag ......................................................... 
  
 295 
  
 14.1 
  
 Allmänna överväganden .................................................... 
  
 296 
  
 14.2 
  
 Utredningens huvudförslag................................................ 
  
 298 
  
 14.3 
  
 Diskussion om vad som kan göras genom avtal och andra 
  
 frivilliga åtgärder .............................................................. 
  
 329 
  
 14.4 
  
 Uppslag inom ramen för arbetslöshetsförsäkringen som 
  
 inte lett till förslag............................................................. 
  
 331 
  
 14.5 
  
 Uppslag utanför arbetslöshetsförsäkringen som inte lett 
  
 till förslag ......................................................................... 
  
 341 
  
 15 
  
 Kostnadsberäkning/finansiering ................................................ 
  
 345 
  
 15.1 
  
 Kostnader i arbetslöshetsförsäkringen för deltidsarbets- 
  
 lösa 1994 
 -  
 1998 ................................................................ 
  
 346 
  
 15.2 
  
 Arbetslöshetsersättningens kostnader för arbetslösheten 
  
 som kringgärdar tillfälliga jobb 1997 och 1998.................. 
  
 348 
  
 15.3 
  
 Förväntad framtida kostnadsutveckling för deltidsarbets- löshet och tillfälliga anställningar med nuvarande 
  
 regelsystem....................................................................... 
  
 349 
  
 15.4 
  
 Kostnadsberäkning av utredningens huvudförslag .............. 
  
 349 
  
 15.5 
  
 Finansiering av lagda förslag............................................. 
  
 353 
  
 16 Konsekvenser av förslagen ........................................................ 
  
 355 
  
 16.1 
  
 Konsekvenser för deltidsarbetslösa och tillfälligt 
  
 anställda ........................................................................... 
  
 355 
  
 16.2 
  
 Konsekvenser för vissa sektorer ........................................ 
  
 357 
  
 16.3 
  
 Konsekvenser för små och medelstora företag.................... 
  
 359 
  
 16.4 
  
 Jämställdhetspolitiska konsekvenser .................................. 
  
 360 
  
 16.5 
  
 Regionalpolitiska konsekvenser ......................................... 
  
 361 
  
 16.6 
  
 Konsekvenser för brottsligheten och det brottsföre- 
  
 byggande arbetet............................................................... 
  
 362 
  
 Bilagor 
  
 Bilaga 1 
  
 Kommittédirektiven........................................................... 
  
 363 
  
 Bilaga 2 
  
 Tilläggsundersökning till Arbetskraftsundersökningen 
  
 (AKU) i november 1998.................................................... 
  
 369 
  
 Bilaga 3 
  
 Bilder ur verkligheten........................................................ 
  
 371 
  
 Bilaga 4 
  
 Kostnadsberäkningar och finansiering ............................... 
  
 427 
  
 Bilaga 5 
  
 Författningsförslag............................................................ 
  
 449 
  
 SOU 1999:27 
  
 9 
  
 1 Sammanfattning 
 Stora förändringar på arbetsmarknaden 
 Dagens samhälle med ett ökande inslag av tidsbegränsade anställningar kan tyckas vara en återgång till tiden före industrialismens genombrott. Då var det vanligt att man försörjde sig och sin familj med tillfälliga arbeten mellan perioder av sysselsättning i det egna jordbruket. Indust- rialiseringen av Sverige medförde att arbete inom industrin blev identiskt med fast anställning på heltid. En statligt utformad socialpolitik tog sin början under och efter  
 1930-talets 
  krisår. Välfärdssamhället började växa fram och därmed också deltidsarbetet. Olika reformer på arbetsmarknaden har bidragit till ett ökat arbetskraftsdeltagande men också till en ökning av deltidsarbetet, t.ex. utbyggnaden av barnomsor- gen, den betalda föräldraledigheten, förkortad arbetstid för småbarns- föräldrar, rätt till studieledighet m.m. Omkring år 1965 hade en halv miljon människor deltidsarbete. Därefter ökade antalet snabbt och om- fattade en miljon människor år 1980. 
 Fler deltidsarbetslösa 
 Antalet deltidsarbetande har under lång tid varit relativt konstant i Pham. Som andel av de sysselsatta har de deltidsarbetande minskat en aning under de senaste tio åren. I dag har drygt 900 000 personer del- tidsarbete i Sverige. De deltidsarbetslösa har däremot ökat kraftigt under  
 1990-talet. 
  Ökningen har varit särskilt stor för dem som uppbär fyllnadsersättning från arbetslöshetskassa. Den gruppen har tredubblats under den senaste tioårsperioden. Både deltidsarbete och deltids- arbetslöshet domineras helt av kvinnor. 
 Kraftig ökning av tillfälliga jobb 
 De tidsbegränsade anställningarna blir allt fler och under  
 1990-talets 
  kraftiga lågkonjunktur har nyanställningarna dominerats av tillfälliga anställningar. Nu har en halv miljon svenskar en tidsbegränsad anställ- 
  
 10  
 Sammanfattning 
  
 SOU 1999:27 
  
 ning. Alla fakta tyder på en fortsatt ökning och en förskjutning från mer fasta tillfälliga jobb som vikariat, till mer lösa former, som projekt- anställningar och behovsanställningar. 
 Strukturella och konjunkturella faktorer 
 Deltidsarbetets utveckling tycks främst ha haft strukturella orsaker, under  
 1970-talet 
  till stor del dikterade av hushållens behov. Från 1980- talet blir företagens behov av en mer flexibel personalresurs, särskilt inom tjänstesektorn, en mycket framträdande faktor. 
 När det gäller tillfälligt anställda finns endast data från 1987 och deltidsarbetslösheten finns dokumenterad från 1990. Med en så kort tidsserie måste slutsatser om konjunkturella och strukturella samband med nödvändighet bli försiktiga. 
 Deltidsarbetslösheten uppvisar emellertid ett klart samband med den konjunkturella utvecklingen i landet. Det förefaller ha blivit en acku- mulation av deltidsarbetslösa under de dåliga åren. Omstruktureringen inom den offentliga sektorn har också spelat en avgörande roll för denna utveckling. 
 Ökad anpassning 
 Arbetsgivarna menar att utvecklingen är en nödvändig följd av nya konkurrenssituationer och kundkrav. Lagstiftningen har också successivt anpassats till utvecklingen. Inom offentlig sektor framhålls ned- skärningar samt ökande effektivitetskrav ligga bakom utvecklingen. Om konkurrensen om arbetskraften ökar eller om kompetens- och kva- litetskraven i produktionen skärps kommer arbetsgivarna sannolikt att i större utsträckning söka lösningar där de anställda erbjuds mer av fasta heltidsanställningar. 
 Flexibilitet i praktiken 
 Inom ramen för nuvarande arbetsrätt sker också olika anpassningar som  
 konjunktur-, 
  säsongs- respektive kundanpassad arbetstid; lån/utbyte av personal mellan företag, breddning av kompetens hos personalen för fler uppgifter, s.k. tvättstugeschema m.m. Bemanningsföretagens framväxt är också ett sätt att både erbjuda flexibilitet för inhyrande företag samtidigt som de anställda i bemanningsföretagen får fast anställning och heltidsarbete. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Sammanfattning  
 11 
  
 Behovsanställda särskilt utsatta 
 Även om majoriteten av de som har en tidsbegränsad anställning hellre vill vara fast anställda är förhållandena för många relativt goda. Det gäller framför allt de som kombinerar t.ex. studier med tidsbegränsat arbete, de som har provanställning och många av de som har projekt- anställning. Närmare 80 procent av de tidsbegränsat anställda anser att de har tillräckligt med arbete. De flesta som lämnar en tidsbegränsad anställning gör det för att påbörja en ny sådan, många går till studier etc. och en mindre andel får en fast anställning. Förhållandevis få går till arbetslöshet. 
 De som blir arbetslösa är öppet arbetslösa under relativt kort tid, vilket bland annat beror på att de erbjuds arbetsmarknadsprogram för långtidsarbetslösa när de närmar sig gränsen för denna, dvs. efter 100 dagars arbetslöshet för unga respektive sex månader för vuxna. Inom gruppen tidsbegränsat anställda har många av de behovsanställda en särskilt utsatt ställning, många bland dem är lågutbildade och yngre. Gruppen domineras av kvinnor. 
 Medelålders och yngre lågutbildade kvinnor riskerar inlåsning 
 Huvuddelen av de deltidsarbetande är nöjda med sin arbetstid. Gruppen kan inte generellt sägas ha en svag ställning, t.ex. äger fler i denna grupp sin bostad än vad som gäller för befolkningen i allmänhet. Bland de deltidsarbetslösa utgör medelålders och yngre lågutbildade kvinnor dock en grupp som med dagens system riskerar att bli inlåsta i deltids- arbetslöshet. Därmed kommer de allt längre ifrån sina heltidsanställda kollegor vad gäller karriär- och kompetensutveckling eftersom deltids- anställda i mindre utsträckning kommer i fråga för exempelvis kompe- tensutveckling. 
 De får också mindre del i arbetsmarknadsprogram jämfört med hel- tidsarbetslösa. För deltidsarbetslösa finns inte någon tidsgräns motsva- rande den för heltidsarbetslösa som innebär krav på arbetsmarknads- program som alternativ till långtidsarbetslöshet. Många blir också kvar i deltidsarbetslöshet under lång tid. 
 Deltidsarbete speglar könsskillnader 
 Deltidsarbete och deltidsarbetslöshet är i hög grad en fråga som åter- speglar skillnaden mellan män och kvinnor på arbetsmarknaden. Det förekommer främst inom vård, omsorg och handel. Män är också del- tidsarbetslösa under en mycket kortare tid och de tycks kunna ta vara på 
  
 12  
 Sammanfattning  
 SOU 1999:27 
  
 möjligheterna till omställning via arbetsmarknadspolitiken i större utsträckning än kvinnorna. 
 Utredningen har på många sätt blivit uppmärksammad på att en del deltidsarbetslöshet förekommer därför att de berörda arbetena är för tunga att utföra på heltid, s.k. stålmansjobb. Det rör traditionellt kvinnodominerade arbeten inom vården. Det finns enligt utredningen anledning att fördjupa kunskaperna kring dessa förhållanden då det för närvarande tycks finnas begränsade fakta i ämnet. 
 Arbetsförmedlingen 
 De deltidsarbetslösa har fått en markant mindre del av de arbetsmark- nadspolitiska åtgärderna än heltidsarbetslösa. En stor del av de deltids- arbetslösa har sådana arbetsförhållanden att det svårt att komplettera deras deltidsarbete med ett annat arbete eller en arbetsmarknadspolitisk åtgärd. 
 Behovsanställda förefaller ha en större omställningsbenägenhet än deltidsarbetslösa, och likaså bättre förutsättningar att få ett fast heltids- arbete. Även denna grupp är missgynnad när det gäller tillgången till arbetsmarknadspolitiska åtgärder, men de har ändå fått en väsentligt större del än de deltidsarbetslösa. 
 Andra lösningar 
 Det finns exempel på många projekt för att lösa deltidsarbetslöshets- problemet under de senaste 10 till 15 åren, men de har i allmänhet inte givit några bestående resultat. Utredningen har redovisat två exempel på lösningar som kan genomföras genom frivilliga åtaganden eller genom avtal. Det ena är Kiviksmodellen som syftar till att skapa heltidstjänster och deltidstjänster med högre timinnehåll inom den kommunala sektorn. Deltidshuset i Arbetsförmedlingens regi är ett annat exempel, där man erbjuder kompetenshöjande insatser på tider som passar även dem med oregelbundna arbetstider. 
 Bemanningsföretag i privat eller statlig regi är ett exempel på en flexibel lösning både för företag och individer. Arbetslösa och tidsbe- gränsat anställda får fast anställning och arbetar som uthyrda på olika företag och organisationer. Industrikompetens i Östergötland AB är ett exempel på ett branschägt bemanningsföretag med inriktning på lång- siktig komptensutveckling. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Sammanfattning  
 13 
  
 Konkurrenssnedvridning 
 Utformningen av arbetslöshetsersättningen innebär en indirekt subven- tion av de branscher där deltidsarbetslöshet är särskilt vanlig, dvs. inom vård, omsorg och utbildning samt inom handel och hotell- och restau- rangverksamhet. Den som har fast anställning på deltid kan få utfyllnad från arbetslöshetsersättningen under 300 dagar. Det innebär i praktiken, för den som har 80 procents tjänstgöring och söker heltid, en period om nästan sex år. För den tillfälligt deltidsanställde finns ingen begränsning av den tid man kan få fyllnadsersättning. Med detta system kan en arbetsgivare få tillgång till en mycket flexibel arbetsstyrka som snabbt kan gå upp i tid om så behövs och till en väsentligt lägre kostnad än heltidsanställdas övertidsersättning. 
 Små incitament för omställning 
 Många av de deltidsarbetslösa med deltidslön och fyllnadsersättning har en ekonomisk situation jämbördig med den de skulle haft vid heltidslön. Ibland skulle heltidsarbete till och med innebära sämre ekonomi på grund av s.k. marginaleffekter. För heltidsarbetslösa är ersättningen högst 80 procent av tidigare lön, för många betydligt lägre beroende på det s.k. taket i försäkringen. Incitamenten för den enskilde att lämna den arbetsgivare som inte kan erbjuda önskad tid är således små. 
 Systemet innebär att arbetsgivaren inte behöver ställas inför val- situationen att förlora den anställde eller arrangera arbetet så att denne erbjuds önskad tid. Särskilt olyckligt kan detta sägas vara inom sek- torerna vård, omsorg och utbildning där såväl politisk vilja, kommande mycket stora rekryteringsbehov samt ökande kvalitetskrav talar för en snabb omställning till mer av fasta heltidsanställningar. Flera exempel visar att strukturella lösningar finns, som inte innebär ökade kostnader. 
 Utredningens huvudförslag 
 Utredningens huvudförslag innebär att grupper med svag ställning får ett bättre utgångsläge och på sikt en starkare ställning på arbetsmarknaden. Huvudförslaget inriktas på att påskynda strukturella förändringar till mer av heltids- och fasta anställningar, anställningsformer som flertalet anställda föredrar. Avsikten är särskilt att åstadkomma förbättringar för de grupper som i nuläget fastnar i deltidsarbetslöshet respektive i korta, lösa anställningsformer t.ex. behovsanställningar. Dessa grupper domineras av unga och medelålders lågutbildade kvinnor. 
  
 14  
 Sammanfattning 
  
 SOU 1999:27 
  
 Förslaget består av en mer systematisk prövning och ett bättre stöd för att åstadkomma nödvändiga anpassningar hos nuvarande arbets- givare, där den deltidsarbetslösa eller behovsanställda har sin anställ- ning. Förslaget innebär en bortre parentes då prövotiden för den aktuelle arbetsgivaren upphör. Det blir också svårare för dem att rekrytera till deltidsarbete bland dem som söker heltidsarbete, man tvingas att bemanna med arbetssökande som vill arbeta deltid. Den en- skilde erbjuds en möjlighet att delta i ett arbetsmarknadsprogram på heltid om nuvarande arbetsgivare inte kan erbjuda önskad tid. 
 Utredningen föreslår också ett tvåårigt projekt för att etablera mer branschanknutna bemanningsföretag som ett komplement till de många andra lösningar som krävs för att klara ökande krav på flexibilitet i produktionen och förväntningar på trygghet i anställningen. 
 Huvudförslaget i korthet 
 Utredningen föreslår att den som vill ha fyllnadsersättning från arbets- löshetskassa måste uppvisa ett intyg från sin arbetsgivare att denne inte kan erbjuda mer tid. Ett sådant intyg ska uppvisas dels för att få ersätt- ningen första gången, dels efter sex månader. Intyget ska tillställas arbetslöshetskassan som underlag för utbetalning av ersättning. Arbets- förmedlingen ska också få del av intyget som underlag i diskussionen om den enskildes handlingsplan. 
 Genom systemet med intyg får den enskilde och arbetsgivaren ett instrument som stöd för resonemang om en lösning. Samtidigt får arbetslöshetskassan ett stöd för den särskilda prövning den redan nu är ålagd att göra halvårsvis. 
 Under de 52 veckor som föregår den bortre parentesen för arbets- givaren, utgår utredningen ifrån att den enskilde och arbetsgivaren, ofta med stöd av arbetsförmedlingen och sin fackliga organisation prövar om och hur man ska kunna erbjuda önskad arbetstid. Arbetsförmedlingen kan stödja arbetsgivaren i förhållande till hur krävande om- struktureringar som behöver genomföras för att ge den anställde önskad tid. Det kan vara utfyllande lönesubventioner (anställningsstöd) under högst sex månader eller utbildningsstöd (företagsutbildning) under motsvarande tid. 
 Parallellt med att den anställde söker lösningar hos arbetsgivaren kan andra aktiviteter i samråd med arbetsförmedlingen pågå. Det kan röra sig om matchning och förmedling till heltidsarbeten, det kan röra sig om deltagande i datortek, deltidshus och motsvarande, kanske i första hand i syfte att stödja den enskilde i ett eventuellt nytt yrkesval. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Sammanfattning  
 15 
  
 Efter 52 veckor ställs arbetsgivare och anställd i en definitiv val- situation, den bortre parentesen för arbetsgivaren. Det gäller att antingen erbjuda den anställde önskad tid eller riskera att denne säger upp sig. För den enskilde gäller det att antingen ta vara på möjligheten att delta i anpassat arbetsmarknadsprogram på heltid med sedvanlig ersättning motsvarande dagpenning eller att stanna kvar på deltidsarbetet utan fyllnadsersättning. Utredningen förslår att de som är sextio år och äldre och som när förslaget genomförs uppbär fyllnadsersättning erbjuds att fortsätta i nuvarande system tills de går i pension. 
 I konsekvens med huvudförslagets övriga delar föreslås att deltids- arbete för den som söker heltidsarbete inte längre ska anses vara lämp- ligt i arbetslöshetsförsäkringens mening. Det innebär att arbetsförmed- lingen inte med hot om avstängning från kassaersättning kan tvinga heltidssökande till deltidsanställningar. Motivet till att i detta fall arbete inte ska anses bättre än arbetslöshet är de inlåsningseffekter utredningen redovisat tidigare. I praktiken drabbar de enbart kvinnor. Därtill kommer att önskvärda strukturförändringar bromsas upp när kassaersättningen indirekt subventionerar vissa branscher. 
 Slutligen föreslår utredningen ett tvåårigt projekt lett av AMS i samarbete med arbetsmarknadens parter för att utveckla och stödja etablering av branschanknutna bemanningsföretag,  
 DELTA-modeller. 
  Syftet är att därigenom sprida en version av bemanningsverksamhet som utvecklas och anpassas utifrån respektive bransch och som ges de kvaliteter branschen anser erforderliga för långsiktig verksamhets- utveckling och kompetensförsörjning. Etablering kan ske på många olika sätt bl.a. i samarbete med statliga eller privata bemanningsföretag. 
 Tillsammans med det individuella stöd som kan utgå till arbetsgivare som erbjuder deltidsarbetslösa önskad tid, kan utredningens förslag påskynda och även bidra till fler fasta heltidsanställningar utan att verksamheternas behov av flexibilitet eller ekonomi äventyras. Om företag inom konkurrensutsatt verksamhet går samman på detta sätt kan det även innebära en sysselsättningsökning genom att företagen kan anta order utan att behöva låsa sig vid en fast utökning av personalstyrkan. 
 Kostnader och finansieringsförslag 
 Under de senaste fem åren har den genomsnittliga kostnaden i arbetslöshetsförsäkringen för deltidsarbetslösheten uppgått till cirka 4 570 miljoner kronor per år, enligt utredningens uppskattningar. Motsvarande kostnad för arbetslöshet som kringgärdat tillfälliga jobb 
  
 16  
 Sammanfattning 
  
 SOU 1999:27 
  
 uppgick under 1997, enligt uppskattningarna, till närmare 4 300 miljoner kronor. Med det minskade antalet personer år 1998 var kostnaden 3 063 miljoner kronor. 
 De förändrade regler som utredningen föreslår kommer troligen att innebära besparingseffekter. Det förväntade utfallet beror på vilka antaganden som görs, bl.a. om den andel som blir heltidsarbetslösa. Om 20 procent av de deltidsarbetslösa som berörs av  
 52-dagarsregeln 
  blir heltidsarbetslösa kommer det, enligt utredningens uppskattning, att ge en årlig besparing för arbetslöshetsförsäkringen på cirka 1.500 miljoner kronor. 
 Till detta kommer kostnader för arbetslöshetsersättning på heltid för vissa personer, samt för arbetsmarknadspolitiska insatser. Om dessa uppskattas till närmare 400 miljoner kronor per år, blir den totala årliga besparingen cirka 1 100 miljoner kronor. 
 Konsekvenser av förslagen  
 -  
 bättre stöd för enskilda 
 För den enskilde anställde innebär utredningens huvudförslag betydligt bättre möjligheter till stöd och uppbackning i att finna en lösning i form av utökad arbetstid hos nuvarande arbetsgivare, bl.a. genom att arbets- löshetskassa och fack samt arbetsförmedlingen involveras på ett mer systematiskt sätt. Samtidigt erbjuds den enskilde en möjlighet att delta i arbetsmarknadsprogram på heltid om nuvarande arbetsgivare inte kan erbjuda önskad tid. 
 Huvudförslaget innebär också att den enskilde anställde får ökade möjligheter till samma grad av kompetensutveckling som heltids- anställda. Härigenom kan man som deltidsanställd vidareutbilda sig för att också kunna utföra mer än en arbetsuppgift hos arbetsgivaren. Där- med kan både den anställdes och företagets konkurrenskraft öka. 
 Ökad kvalitet 
 För arbetsgivarna inom vissa sektorer innebär utredningens huvudförslag att kvaliteten kan komma att öka genom att befintlig personal, som känner till förhållandena på arbetsplatsen, ökar sin arbetstid hos samma arbetsgivare. Det gäller särskilt inom vård och omsorg. Inom handel liksom inom hotell och restaurang leder huvudförslaget sannolikt till ökad produktivitet genom att det ger incitament för en mer effektiv schemaläggning. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Sammanfattning  
 17 
  
 Minskade indirekta subventioner 
 Utredningens huvudförslag innebär att de subventioner som i nuvarande system gynnar vissa arbetsgivare och därmed leder till snedvridande konkurrens, vilket särskilt torde drabba små och medelstora företag, minskar. 
 Ökad jämställdhet 
 Utredningens förslag innebär också att grupper med svag ställning, framför allt kvinnor och ungdomar, får ett bättre utgångsläge och på sikt en starkare ställning på arbetsmarknaden. Huvudförslaget inriktas på att påskynda strukturella förändringar till mer av heltids- och fasta anställningar, anställningsformer som flertalet anställda föredrar. Av- sikten är särskilt att åstadkomma förbättringar för de grupper som i nuläget fastnar i deltidsarbetslöshet respektive i korta, lösa anställnings- former t.ex. behovsanställningar. Dessa grupper domineras av unga och medelålders lågutbildade kvinnor. 
 Regionalpolitiska konsekvenser 
 Som utredningen visat återspeglar deltidsarbetslöshet och tillfälliga anställningar regionala skillnader i arbetsmarknadsläge och arbetslös- hetsnivå. Förslagen beräknas leda till en minskning av deltidsarbets- lösheten även i kommuner med hög arbetslöshet och begränsad efter- frågan. Den kommunala verksamheten är i dessa kommuner avgörande för effekterna av utredningens förslag i övrigt, eftersom den dominerar helt när det gäller deltidsarbetslösa och behovsanställda. Därmed har också kommunen själv stora möjligheter att genom sitt agerande avgöra i vilken utsträckning utredningens förslag leder till en ökning av heltidsarbetslösheten resp. i vilken utsträckning man organiserar om arbetet så att de deltidsarbetslösa får anställning på önskad tid. 
 De som inte kan få anställning i enlighet med sina önskemål i kom- munen eller hos den arbetsgivare i övrigt som är aktuell får enligt utredningens förslag möjlighet till omställningsprogram på heltid inriktat mot annat arbete på orten, till eget företagande på orten eller annat arbete på annan ort där efterfrågan är större. Genom att efterfrågan inom de kommunala sektorerna kommer att öka dramatiskt över hela landet bör möjligheterna vara goda. 
  
 SOU 1999:27 
  
 19 
  
 2 
  
 Utredningens uppläggning och arbete 
  
 2.1 
  
 Direktiven 
  
 Bakgrunden till utredningen 
 Arbetsmarknaden i Sverige har genomgått stora förändringar under det senaste decenniet. Ett av uttrycken för dessa förändringar av ökningen av anställningar som skiljer sig från den gängse normen, fast heltid. Dessa anställningar kallas ofta atypiska. Två av de vanligaste formerna är deltidsarbete och tidsbegränsade eller tillfälliga anställningar. 
 Som andel av de sysselsatta har de deltidsarbetande minskat med ungefär en procent per år de senaste tio åren. Idag har drygt 900 000 personer deltidsarbete i Sverige. De deltidsarbetslösa har däremot ökat kraftigt. Ökningen har varit särskilt stor för dem som är inskivna vid Arbetsförmedlingen, varav en mycket stor andel uppbär fyllnadsersätt- ning från arbetslöshetskassan. Den gruppen har tredubblats under den senaste tioårsperioden. 
 Merparten av de deltidsarbetande finns inom den offentliga sektorn. Även handel och hotell och restaurang har många deltidsarbetande. Både deltidsarbete och deltidsarbetslöshet domineras helt av kvinnor. 
 De tidsbegränsade anställningarna har blivit allt fler under de senaste tio åren. Sedan  
 1990-talets 
  kraftiga lågkonjunktur har nyanställningarna dominerats av tillfälliga anställningar. I dag har en halv miljon svenskar en tidsbegränsad anställning. Alla fakta tyder på en fortsatt ökning och en förskjutning från mer fasta tillfälliga jobb som vikariat, till mer lösa former, som projektanställningar och behovsanställningar. De tillfälligt anställda finns framför allt inom vård och omsorg, handel samt hotell och restaurang. 
 Rätten till arbetslöshetsersättning för de deltidsarbetande är begrän- sad i tiden. Den som har en tillsvidareanställning på deltid får ersättning under längst en ersättningsperiod, dvs. under normalt högst 300 dagar. Ersättningsperioden för deltidsarbetslösa med tillsvidareanställning kan i princip sträcka sig över nästan sex år, om den deltidsarbetslöse tar ur fyllnadsersättning en dag i veckan. För den som har tillfälligt deltids- 
  
 20  
 Utredningens uppläggning och arbete 
  
 SOU 1999:27 
  
 arbete eller är arbetslös mellan två tillfälliga anställningar finns ingen tidsbegränsning. 
 Den nuvarande arbetslöshetsersättningens uppbyggnad förutsätter i princip att människor har fasta anställningar på heltid eller, när de arbetar  
 -  
 om än tillfälligt  
 -  
 har arbete i den omfattning som de önskar. Den ökning av antalet deltidsarbetslösa och av tillfälligt anställda som ägt rum under de senaste åren och de konsekvenser denna utveckling har för enskilda berörda och för kostnaderna för arbetslöshetsersättningen utgör bakgrunden till denna utredning. 
 Utredningsuppdraget 
 Utredaren ska beskriva och analysera utvecklingen av deltidsarbeten och tillfälliga arbeten sedan början av  
 1980-talet. 
  Om analysen visar att omfattningen på deltidsarbeten och tillfälliga anställningar har förändrats ska orsakerna till detta bedömas. Det kan t.ex. röra sig om kon- junkturella eller strukturella förklaringsfaktorer. Sektorer och branscher där deltidsarbete och tillfälliga anställningar är särskilt vanliga eller tenderar att öka ska identifieras. 
 Analysen ska också omfatta en bedömning av vad reglerna i arbetslöshetsförsäkringen har inneburit för utbud och efterfrågan på deltidsarbeten och tillfälliga anställningar och hur förändringar i lag- stiftningen kan ha påverkat utvecklingen. 
 I uppdraget ingår också att beskriva hur förekomsten av deltids- arbeten och tillfälliga anställningar kan komma att utvecklas under de närmaste fem till tio åren. Branscher och sektorer där dessa anställ- ningsformer kan väntas bli vanligare ska identifieras. Utredaren ska också undersöka vad en utveckling mot fler deltidsarbeten samt korta och tillfälliga anställningar kan innebära för personer med den svagare ställning på arbetsmarknaden. En beräkning ska göras av vad föränd- ringarna kan innebära för kostnaderna för arbetslöshetsersättningen. 
 Utifrån resultaten av analysen ska utredaren överväga om några ändringar är motiverade i de nuvarande reglerna för rätt till arbetslös- hetsersättning för dessa grupper. 
  
 2.2 
  
 Avgränsningar 
  
 Enligt direktiven ska utredningen i olika avseende belysa tillfälliga arbeten respektive anställningar. Tillfälliga anställningar är en mer av- gränsad benämning än tillfälliga arbeten, som även innefattar företagare. Bland företagarna finns även de som arbetar som uppdragstagare. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Utredningens uppläggning och arbete  
 21 
  
 Utredningen har valt att enbart i mycket begränsad omfattning redovisa uppgifter avseende företagare och uppdragstagare. 
 Inte heller har utredningen särskilt fördjupat sig i vissa former av anställningar inom kultursektorn. Skälet till det är att utredningen be- dömt att dessa former av arbeten nyligen har belysts i andra samman- hang. 
 Utredningen ska föreslå ändringar i de nuvarande reglerna om rätt till arbetslöshetsersättning. Vid arbetet har utredningen konstaterat att vissa grupper har en utsatt ställning i flera olika avseenden. Denna ställning skulle kunna stärkas genom åtgärder som inte i första hand ligger inom försäkringens område. En möjlighet är t.ex. att genomföra förändringar i anställningsskyddslagen. Utredningen har dock inte haft i uppdrag att föreslå sådana förändringar. 
 Utredningen har heller inte lämnat förslag till ändring av inträdes- villkoret i arbetslöshetsförsäkringen. Inträdesvillkoret ändrades eller rättare sagt preciserades fr.o.m. den 1 januari 1998. Tidigare krävdes bl.a. att den som ansökte om medlemskap arbetade i genomsnitt minst 17 timmar per vecka. Någon enhetlig praxis fanns inte avseende under vilken tid genomsnittet skulle beräknas. Numera krävs att arbetet, 17 timmar per vecka, ska ha bedrivits i fyra veckor under en samman- hängande period av fem veckor och att arbetet fortfarande bedrivs i denna omfattning. Även om arbetslöshetskassorna anser att villkoret fört med sig ökad administration har utredningen bedömt att inträdesvillkoret är väl avvägt med tanke på konstruktionen av det nuvarande arbetsvillkoret. 
 Vidare har utredningen inte särskilt analyserat förekomsten och ut- vecklingen av säsonganställningar. Skälet till det är att utredningen bedömt att denna sorts anställningar nyligen kartlagts i tillräcklig grad. På uppdrag av  
 ARBOM-utredningen 
  skrev NUTEK en rapport om säsongvariationer i utbetald ersättning från arbetslöshetskassor. Rap- porten ingår i SOU 1996:150 och av den framgår bl.a. vilka yrkesgrup- per som har säsongsmönster och att det finns tydliga säsongsmönster i arbetslösheten. 
 Slutligen kommer utredningen i kapitel 14 att diskutera flera möjliga lösningar som kan genomföras på frivilligt basis. I samma kapitel dis- kuteras även andra förslag till förändringar som utredningen har bedömt som intressanta men som kräver mer omfattande utredning. Dessa förslag rör bl.a. statsbidragssystemet och olika tröskel- och mar- ginaleffekter som uppstår på grund av samverkan mellan olika bidrags- system och skattesystemet. Utredningen har inte närmare redovisat uppgifter om dessa ekonomiska effekter. 
  
 22  
 Utredningens uppläggning och arbete 
  
 SOU 1999:27 
  
 2.3 
  
 Arbetets inriktning och uppläggning 
  
 Utredningen påbörjade sitt arbete under sommaren 1998. Redan i inledningsskedet stod det klart att befintlig statistik inte täckte det behov av fakta som krävdes för att göra de i direktivet efterfrågade analyserna. Utredningen utarbetade därför, i samverkan med SCB, ett antal tilläggsfrågor till  
 AKU-undersökningen 
  i november månad. 
 Utredningen har också valt att göra ett antal djupintervjuer kring deltidsarbete och deltidsarbetslöshet på fyra orter i landet. Intervjuerna har gjorts med ett begränsat antal deltidsarbetslösa, arbetsförmedlingen och arbetsgivare. Intervjuundersökningen utfördes av Inregia AB. 
 Utredningen har också bearbetat specialkörningar från AMS data- baser, den s.k.  
 Händel-databasen 
  samt uppgifter från den årliga Ser- vicemätning som AMS gör bland arbetssökande och arbetsgivare. För beräkning av de ekonomiska konsekvenserna har även uppgifter från arbetslöshetskassornas databas,  
 AK-stat, 
  använts. 
 Utredningen har också gjort en kartläggning över deltidsarbete och tillfälliga anställningar i ett antal  
 EU-länder 
  samt USA. 
 Under utredningsarbetet har utredningen hämtat in in synpunkter från berörda parter på arbetsmarknaden och Arbetslöshetskassornas Samorganisation. Utredningen har i detta sammanhang haft löpande kontakter med kontaktpersoner från LO, Kommunalarbetarförbundet, Hotell- och Restauranganställdas Förbund, Handelsanställdas Förbund, TCO, SACO, SAF, Företagarnas Riksorganisation, Arbetsgivarverket, Landstingsförbundet, Svenska Kommunförbundet samt Ungdoms- styrelsen. Därutöver har Musikerförbundet, SEKO och Byggnads- arbetarförbundet kontaktat utredningen för att delta i diskussioner och lämna synpunkter. 
 Utredningen har, i enlighet med direktivet, samrått med Arbets- marknadsstyrelsen. 
 Utredningens arbete avslutas i februari 1999. 
  
 SOU 1999:27 
  
 23 
  
 3 Utvecklingen på arbetsmarknaden 
 Ny tid kräver nya attityder 
 Vi har talat mycket om sysselsättning och arbetslöshet under senare år  
 -  
 förklarligt med tanke på de stora förändringarna på arbetsmarknaden. Många är utan arbete, särskilt i vissa regioner och vissa grupper; yngre och äldre, kvinnor lågutbildade och felutbildade. Kommer det att finnas tillräckligt med jobb i framtiden? En allvarlig fråga som ofta får allvarliga svar. 
 Det finns emellertid några andra aspekter som vi borde tala mera om. För- ändringarna handlar inte bara om hur många som kommer att ha arbete och hur många som inte kommer att ha det, kortare eller längre tider av livet. Det handlar också om att vi i framtiden kommer att ha en helt annan arbetsmarknad än vi är vana vid. Ja, framtiden är redan här. 
 Den gamla bilden av svensk arbetsmarknad  
 -  
 en bild som ännu är levande för många  
 -  
 är att unga människor går ut på arbetsmarknaden efter avslu- tad (!)utbildning. Männen är sedan på arbetsmarknaden fram till  
 65-års- 
  åldern, kvinnorna också fast många gör några års barnavbrott och många arbetar bara deltid. En del arbetar kanske på samma ort, kanske till och med i samma företag, hela livet. Och många är i industrin, även om den andelen minskar. 
 Den nya bilden av svensk arbetsmarknad är annorlunda. Arbetsmarknaden ser ut på ett helt annat sätt  
 -  
 redan, och ännu mera i framtiden. 
 Vi kan inte längre tala om avslutad utbildning, hur lång och bra den än skulle vara. Det handlar om fortsatt utbildning, hemma, i skolan, på arbe- tet, på högskola, kanske utomlands. Det handlar om flextider, inte om 8 
 -  
 5 eller 08.15 
 -  
 16.40. Kanske arbetar en i familjen 7 
 -  
 14, en annan 18 
 -  
 01. 
 Det handlar om att växla mellan heltid och deltid, mellan att vara anställd och vara företagare, kanske båda samtidigt. Det handlar om hemarbete och distansarbete och arbete på konventionella arbetsplatser. Det handlar om att vara projektanställd och att jobba i personaluthyrningsföretag. Det handlar om  
 -  
 låt oss vara realister  
 -  
 såväl svart som vitt arbete. Det handlar om trista och lågbetalda jobb och om utvecklande och spännande jobb, kanske i internationell miljö. 
  
 24  
 Utvecklingen på arbetsmarknaden 
  
 SOU 1999:27 
  
 Vad betyder sådana förändringar för människorna, för företagen, för sam- hället? Ja, vi har hittills byggt på att de allra flesta vuxna har ett jobb och ganska fasta jobb, huvudsakligen på heltid  
 -  
 att de betalar skatter och avgifter till våra trygghetssystem. Det gäller ju att samla pensionspoäng för de allra flesta åren mellan 16 och 65 år. Men det bygget håller inte längre och kommer än mindre att göra det i framtiden. 
 Vad betyder denna nya arbetsmarknad för vårt familjeliv och vårt boende, för våra skolor, vår sociala omsorg om barn och äldre, för våra lagar om arbetstid, semester och arbetsrätt, för våra allmänna försäkringar, särskilt våra framtida pensioner? Hur skall vi klara finansieringen då den gamla bilden inte längre stämmer? Och hur skall den genomorganiserade svensken klara omställningen från det fasta till det rörliga sättet att leva? Visst, det finns ju mycket spännande i det nya, men kan vår medel- åldersgeneration klara denna omställning, socialt, ekonomiskt? 
 Detta måste vi också debattera. Det handlar om att ändra lagar och finan- sieringssystem. Det kanske går. Men det handlar också om att ändra attityder och värderingar. Och det är svårare. 
 Det är Thomas som, i en debattartikel i  
 IVA-aktuellt 
 1 
 , 
  har fångat utvecklingen på arbetsmarknaden på ett  
 -  
 enligt utredningen  
 -  
 både insiktsfullt och spännande sätt. 
 Precis som Morse konstaterar har mycket av den arbetsmark- nadspolitiska debatten de senaste åren handlat om hur sysselsättningen och arbetslösheten har förändrats och mindre om andra stora föränd- ringar på arbetsmarknaden. För att kunna analysera dessa stora föränd- ringar, vilket till en del är utredningens uppdrag, krävs dock en bak- grundsbild i form av sysselsättnings- och arbetslöshetsutvecklingen. 
 I början av  
 1980-talet 
  präglades Sverige av minskande sysselsättning och ökande arbetslöshet. Utvecklingen vände relativt snabbt och resten av  
 1980-talet 
  kännetecknades av låg arbetslöshet. I början av  
 1990-talet 
  förändrades dock situationen på arbetsmarknaden radikalt. 
 Lågkonjunkturen som följde medförde en – efter svenska förhållanden 
 – exceptionellt hög arbetslöshet. Näringslivets efterfrågan på arbetskraft minskade mycket kraftigt och varslen om uppsägningar ökade explosionsartat. Samtidigt inleddes omstruktureringar och bespa- ringsprogram inom den offentliga sektorn med minskad sysselsättning som följd. Arbetslösheten drabbade härigenom alla sektorer och yrkes- grupper på arbetsmarknaden. 
 Lågkonjunkturen medförde också stora förändringar på arbetsmark- naden, i form av omstruktureringar inom såväl privat som offentlig verksamhet. Sedan lågkonjunkturen har också vissa atypiska anställ- ningar, dvs. anställningar som skiljer sig från fast anställning på heltid, 
  
 1  
  
 IVA-Aktuellt 
  nr 5/98. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Utvecklingen på arbetsmarknaden  
 25 
  
 ökat. Det gäller särskilt de tidsbegränsade anställningarna som har ökat markant under krisen på  
 1990-talet, 
  framför allt som andel av syssel- sättningen. Deltidsarbetet har däremot minskat under den senaste tio- årsperioden. 
 Vikariatsanställning är fortfarande den vanligaste formen av tidsbe- gränsad anställning, men den har minskat. Den stora expansionen har ägt rum inom behovsanställningar och projektarbete. Behovsanställ- ningar förekommer framför allt inom handel, hotell- och restaurang- verksamhet samt inom vård och omsorg. Projektanställningar är numera vanliga inom i stort sett alla sektorer inom näringslivet. 
  
 3.1 
  
 Utvecklingen på arbetsmarknaden i stort 
  
 Positiv utveckling under  
 1980-talet 
  
 Under de första åren på  
 1980-talet 
  var den ekonomiska utvecklingen svag i Sverige, vilket till stora delar var en följd av den internationella utvecklingen och den andra oljekrisen. De stora devalveringarna omkring år 1982 bidrog till att vända utvecklingen och resten av  
 1980-talet 
  gick i högkonjunkturens tecken. 
  
 1990-talets 
  djupa lågkonjunktur 
 I början av  
 1990-talet 
  drabbades Sverige av en mycket djup lågkon- junktur. Tillväxten, mätt som den reala förändringen i bruttonational- produkten (BNP), försvagades kraftigt under de första åren av 1990- talet jämfört med slutet av  
 1980-talet. 
  Som framgår av figur 3.1 drab- bades Sverige betydligt hårdare än genomsnittet i OECD- och  
 EU-län- 
  derna. Under åren  
 1991–1993 
  var  
 BNP-tillväxten 
  negativ i Sverige. 
  
 26  
 Utvecklingen på arbetsmarknaden 
  
 SOU 1999:27 
  
 Figur 3.1. Årlig förändring av BNP 1985 
 -  
 1997 i Sverige, EU och OECD. 
 Årlig förändring i BNP  
 1985–1997. 
  
 Sverige 
  
 EU 1) 
  
 OECD 2) 
  
 Procent 
  
 5,0 
  
 2,5 
  
 0,0 
  
 -2,5 
  
 1985 
  
 1987 
  
 1989 
  
 1991 
  
 1993 
  
 1995 
  
 1997 
  
 1986 
  
 1988 
  
 1990 
  
 1992 
  
 1994 
  
 1996 
  
 Källa OECD, Economic Outlook, June 1998 
 I Sverige var produktivitetsutvecklingen, mätt som BNP dividerat med det totala antalet arbetade timmar, jämfört med andra länder svag under hela  
 1980-talet 
  (med undantag för 1984). Som visas i figur 3.2 var ökade produktiviteten kraftigt från 1989 och fram till 1993. Därefter minskade tillväxttakten under tre år för att åter öka efter 1996. 
 Figur 3.2. Produktivitetsutvecklingen i Sverige 1980 
 -  
 1997. 
 Produktivitetstillväxten i Sverige, 
 under perioden  
 1980–1997. 
  
 Procent 
  
 4 
  
 3 
  
 2 
  
 1 
  
 0 
  
 1980 
  
 1982 
  
 1984 
  
 1985 
  
 1988 
  
 1990 
  
 1992 
  
 1994 
  
 1996 
  
 Källa: SCB:Nationalräkenskaperna 
  
 SOU 1999:27 
  
 Utvecklingen på arbetsmarknaden  
 27 
  
 Rekordmånga varsel i början av  
 1990-talet. 
  
 När industriproduktionen vände neråt i slutet av 1988 fanns det ingen som kunde förutse hur stora effekter nedgången skulle få på arbets- marknaden. Under 1990 började dock varslen om uppsägningar att öka. Ökningen blev mycket kraftig och under vissa månader varslades mellan 15 000 och 20 000 personer. Först år 1995 var antalet varsel per månad nere på en något så när normal nivå igen. Under 1996 och 1997 låg antalet varslade personer på omkring 5 000 per månad. I slutet av 1998 översteg antalet varslade personer 5 000 per månad. 
 Figur 3.3. Antal personer berörda av varsel om uppsägning, månads- värden 1980 
 -  
 1998. 
 Antal personer berörda av varsel, månadsvärden,  
 1980–1998. 
  
 Antal 
  
 25000 
  
 20000 
  
 15000 
  
 10000 
  
 5000 
  
 0 
  
 -80 
 -81 
 -82 
 -83 
 -84 
 -85 
 -86 
 -87 
 -88 
 -89 
 -90 
 -91 
 -92 
 -93 
 -94 
 -95 
 -96 
 -97 
 -98 
  
 Källa: AMS 
 Kraftig minskning av sysselsättning och arbetskraft 
 Mellan 1990 och 1994 minskade antalet sysselsatta med drygt 535 000 personer vilket motsvarar 12 procent av sysselsättningen. Sysselsätt- ningen pressades därmed tillbaka till den nivå den låg på i början av  
 1970-talet. 
  (Se figur 3.4) År 1994 ökade sysselsättningen något för att därefter minska igen. 
  
 28  
 Utvecklingen på arbetsmarknaden 
  
 SOU 1999:27 
  
 Figur 3.4. Arbetskrafts- och sysselsättningsutvecklingen 1970 
 -  
 1998. 
 Arbetskraftens och sysselsättningens utveckling  
 1970–1998, 
  årsmedeltal. 
  
 Tusental 
  
 4750 
  
 Arbetskraften 
  
 4500 
  
 Sysselsatta 
  
 4250 
  
 4000 
  
 3750 
  
 3500 
  
 -70 
  
 -72 
  
 -74 
  
 -76 
  
 -78 
  
 -80 
  
 -82 
  
 -84 
  
 -86 
  
 -88 
  
 -90 
  
 -92 
  
 -94 
  
 -96 
  
 -98 
  
 -71 
  
 -73 
  
 -75 
  
 -77 
  
 -79 
  
 -81 
  
 -83 
  
 -85 
  
 -87 
  
 -89 
  
 -91 
  
 -93 
  
 -95 
  
 -97 
  
 Källa: SCB: AKU 
 Figur 3.4 visar att också  
 arbetskraften  
 minskade under lågkonjunk- turen, dock inte lika dramatiskt som sysselsättningen. Det var framför allt ungdomarna som minskade sitt deltagande i arbetskraften. Till en del kan detta förklaras av att allt fler ungdomar studerar längre och därmed inte ingår i arbetskraften. Inte heller personer i arbetsmarknads- utbildning, arbetslivsutveckling (ALU) eller ungdomspraktik räknas in där, till skillnad från personer i t.ex. beredskapsarbeten. Under 1998 ökade arbetskraften något. 
 Tidigare hade Sverige, i förhållande till många andra  
 OECD-länder 
  en stor andel av befolkningen i arbetskraften. Förändringarna på den svenska arbetsmarknaden under de senaste åtta 
 -  
 tio åren har dock med- fört att det relativa arbetskraftsdeltagandet i Sverige numera ligger mycket nära  
 OECD-genomsnittet. 
  Länder som Finland, Storbritannien och USA har en större andel av befolkningen i arbetskraften än vad Sverige har. Se figur 3.5. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Utvecklingen på arbetsmarknaden  
 29 
  
 Figur 3.5. Arbetskraftsdeltagandet i relation till befolkningen 16 
 -  
 64 år i Sverige och vissa  
 OECD-länder 
  1997. 
 Arbetskraftsdeltagande i relation till befolkningen  
 (16–64) 
  år i Sverige, 
  
 och i vissa  
 OECD-länder 
  1997. 
  
 Arbetskraftsdeltagande 
  
 Genomsnitt, OECD 
  
 Procent 
  
 100 
  
 75 
  
 50 
  
 25 
  
 0 
  
 Finland 
  
 Norge 
  
 Sverige 
  
 USA 
  
 Frankrike 
  
 Storbritannien 
  
 Tyskland 
  
 Källa: OECD, Economic Outlook, June 1998 
 I Sverige är kvinnornas arbetskraftsdeltagande nästan lika högt som männens, därvidlag ligger de svenska kvinnorna högt i ett internationellt perspektiv. Sverige har också ett förhållandevis högt arbetskrafts- deltagande i åldrarna 55 
 -  
 64 år. 
 Störst sysselsättningsminskning inom tillverkningsindustrin 
 Som tidigare nämnts påverkade lågkonjunkturen i början av  
 1990-talet 
  nära nog alla typer av verksamheter och anställda. Sysselsättningen påverkades dock olika inom olika sektorer på arbetsmarknaden. Figur 3.6 ger en bild av hur sysselsättningen inom tillverkningsindustrin har utvecklats sedan 1980. Som tydligt framgår, minskade sysselsättningen mycket kraftigt i början av  
 1990-talet 
  för att plana ut omkring 1993. När den åter började öka omkring 1994 var det många som förespådda att lågkonjunkturen var över. Så visade sig dock inte vara fallet. Efter en ökning av antalet sysselsatta under 1994 har sysselsättningen åter planat ut på en nivå som ligger betydligt lägre än under slutet av  
 1980-talet. 
  
 30  
 Utvecklingen på arbetsmarknaden 
  
 SOU 1999:27 
  
 Figur 3.6. Antal sysselsatta inom tillverkningsindustrin 1980 
 -  
 1998. 
 Antal sysselsatta inom tillverkningsindustrin. Årsmedeltal 
 Antal  
 1000-tal 
  
 1200 
  
 1000 
  
 800 
  
 600 
  
 400 
  
 1980 
  
 1982 
  
 1984 
  
 1986 
  
 1988 
  
 1990 
  
 1992 
  
 1994 
  
 1996 
  
 1998 
  
 1981 
  
 1983 
  
 1985 
  
 1987 
  
 1989 
  
 1991 
  
 1993 
  
 1995 
  
 1997 
  
 Källa: SCB, AKU 
 Inom privata tjänster ökade sysselsättningen successivt under hela  
 1980-talet. 
  Under lågkonjunkturen i början av  
 1990-talet 
  minskade an- talet sysselsatta men inte alls lika kraftigt som inom t.ex. tillverk- ningsindustrin. Omkring 1994 kom en viss ökning. Därefter har syssel- sättningen inom privata tjänster legat på en ganska jämn nivå, för att under 1998 öka något. Se figur 3.7. 
 Figur 3.7. Antal sysselsatta inom privata tjänster, 1980 
 -  
 1998. 
 Antal sysselsatta inom privata tjänster. Årsmedeltal 
 Antal  
 1000-tal 
  
 2000 
  
 1500 
  
 1000 
  
 500 
  
 0 
  
 1980 
  
 1982 
  
 1984 
  
 1986 
  
 1988 
  
 1990 
  
 1992 
  
 1994 
  
 1996 
  
 1998 
  
 1981 
  
 1983 
  
 1985 
  
 1987 
  
 1989 
  
 1991 
  
 1993 
  
 1995 
  
 1997 
  
 Källa: SCB, AKU 
  
 SOU 1999:27 
  
 Utvecklingen på arbetsmarknaden  
 31 
  
 Även de offentliga tjänsterna minskade under lågkonjunkturen. Efter lågkonjunkturen har minskningen fortsatt, som ett resultat av de omfattande neddragningarna inom framför allt kommuner och landsting. Under 1998 ökade dock antalet anställda i offentliga tjänster något. 
 Figur 3.8. Antal sysselsatta inom offentliga tjänster 1980 
 -  
 1998. 
 Antal sysselsatta inom offentliga tjänster Årsmedeltal 
 Antal  
 1000-tal 
  
 2000 
  
 1500 
  
 1000 
  
 500 
  
 0 
  
 1980 
  
 1982 
  
 1984 
  
 1986 
  
 1988 
  
 1990 
  
 1992 
  
 1994 
  
 1996 
  
 1998 
  
 1981 
  
 1983 
  
 1985 
  
 1987 
  
 1989 
  
 1991 
  
 1993 
  
 1995 
  
 1997 
  
 Källa: SCB, AKU 
 Från att ha varierat mellan en och tre 
 -  
 fyra procent under nästan hela 1970 och  
 1980-talen, 
  ökade arbetslösheten dramatiskt i början av 1990- talet (se figur 3.9). Den öppna arbetslösheten steg från knappt 2 procent till över 9 procent under loppet av fyra år. Sommaren 1993 uppgick arbetslösheten till 9,6 procent av arbetskraften eller 450 000 personer. Det kan jämföras med början av 1990 då 55 000 eller drygt 1 procent av arbetskraften var arbetslös. Under 1994 och 1995 förbättrades läget något för att åter förvärras under 1996. Sedan 1997 har situationen på arbetsmarknaden förbättrats påtagligt. Som figur 3.9 visar ökade även antalet personer i arbetsmarknadspolitiska åtgärder kraftigt i början av  
 1990-talet. 
  
 32  
 Utvecklingen på arbetsmarknaden 
  
 SOU 1999:27 
  
 Figur 3.9. Arbetslösa och personer 
  
 i arbetsmarknadspolitiska 
  
 åtgärder i procent av arbetskraften, 1970 
 -  
 1998. 
 Arbetslösa och personer i arbetsmarknadspolitiska åtgärder i procent av arbetskraften, årsmedeltal 
  
 Procent 
  
 1970–1998. 
  
 16 
  
 14 
  
 Arbetslösa+personer i åtgärder 
  
 Arbetslösa 
  
 12 
  
 10 
  
 8 
  
 6 
  
 4 
  
 2 
  
 0 
  
 -70 
  
 -72 
  
 -74 
  
 -76 
  
 -78 
  
 -80 
  
 -82 
  
 -84 
  
 -86 
  
 -88 
  
 -90 
  
 -92 
  
 -94 
  
 -96 
  
 -98 
  
 -71 
  
 -73 
  
 -75 
  
 -77 
  
 -79 
  
 -81 
  
 -83 
  
 -85 
  
 -87 
  
 -89 
  
 -91 
  
 -93 
  
 -95 
  
 -97 
  
 Källa: SCB, AMS 
 Som framgår av figur 3.10 låg arbetslösheten i Sverige betydligt lägre än genomsnittet i både OECD- och  
 EU-länderna 
  under hela 1970- och  
 1980-talet. 
  Genom den kraftiga ökningen i början av  
 1990-talet 
  hamnade den svenska arbetslösheten en bra bit ovanför  
 OECD-genom- 
  snittet. Under 1997 var den svenska öppna arbetslösheten ungefär lika hög som den genomsnittliga öppna arbetslösheten inom EU. 
 Figur 3.10. Arbetslösheten i Sverige, EU och OECD 1970 
 -  
 1998. 
 Arbetslösheten i Sverige, 
  
 EU  
 (genomsnittlig)  
 och OECD  
 (genomsnittlig) 
 1970 – 1997. 
 Procent av arbetskraften 
  
 14 
  
 14 
  
 12 
  
 Sverige 
  
 12 
  
 OECD 
  
 10 
  
 10 
  
 EU 
  
 8 
  
 8 
  
 6 
  
 6 
  
 4 
  
 4 
  
 2 
  
 2 
  
 0 
  
 0 
  
 -70 
  
 -72 
  
 -74 
  
 -76 
  
 -78 
  
 -80 
  
 -82 
  
 -84 
  
 -86 
  
 -88 
  
 -90 
  
 -92 
  
 -94 
  
 -96 
  
 -71 
  
 -73 
  
 -75 
  
 -77 
  
 -79 
  
 -81 
  
 -83 
  
 -85 
  
 -87 
  
 -89 
  
 -91 
  
 -93 
  
 -95 
  
 -97 
  
 Källa: OECD, Employment Outlook July 1998 
  
 SOU 1999:27 
  
 Utvecklingen på arbetsmarknaden  
 33 
  
 Den ökande arbetslösheten i Sverige i början av  
 1990-talet 
  drabbade ungdomarna hårt 
 .  
 Mellan 1990 och 1994 minskade sysselsättningen med 64 procent för åldersgruppen 16 
 -  
 19 år och med närmare 40 procent för gruppen 20 
 -  
 24 år. 
 I Sverige har männen drabbats hårdare än kvinnorna av arbetslös- heten (se figur 3.11). Den främsta förklaringen ligger i att merparten av de arbetstillfällen som gått förlorade fanns inom industrin och bygg- nadssektorn där främst män var sysselsatta. Skillnaden mellan könen har dock minskat från 1995 och framåt. 
 Figur 3.11. Arbetslösa män och kvinnor 1980 
 -  
 1998. 
 Arbetslösa män och kvinnor i procent av arbetskraften, under perioden  
 1980–1998, 
  
 årsmedeltal. 
  
 Procent 
  
 10,0 
  
 Män 
  
 Kvinnor 
  
 7,5 
  
 5,0 
  
 2,5 
  
 0,0 
  
 -80 
  
 -82 
  
 -84 
  
 -86 
  
 -88 
  
 -90 
  
 -92 
  
 -94 
  
 -96 
  
 -98 
  
 -81 
  
 -83 
  
 -85 
  
 -87 
  
 -89 
  
 -91 
  
 -93 
  
 -95 
  
 -97 
  
 Källa: SCB: AKU 
 Under hela  
 1980-talet 
  var arbetslösheten bland lågutbildade högre än bland högutbildade i Sverige. Denna tendens förstärktes kraftigt från 1991 och framåt. Figur 3.12 visar att arbetslösheten bland personer med högst folk- eller grundskola låg på över 10 procent 1997 medan den bland högskole- och universitetsutbildade stannade på drygt 4 procent. 
 Figuren visar emellertid också att arbetslösheten bland personer med högskoleutbildning har ökat mycket kraftigt under perioden  
 1990–1997. 
  Denna utveckling skiljer sig i hög grad från utvecklingen i början av  
 1980-talet, 
  då arbetslösheten bland akademiker aldrig översteg 1,5 procent. 
  
 34  
 Utvecklingen på arbetsmarknaden 
  
 SOU 1999:27 
  
 Figur 3.12. Relativ arbetslöshet inom olika utbildningsnivåer, 1980 
 -  
 1998. 
 Relativ arbetslöshet inom olika utbildningsnivåer enligt AKU  
 1980–1998, 
  årsmedeltal. 
  
 12 
  
 Procent 
  
 Högst folksk,grundskola 
  
 10 
  
 Högst gymnasieskola 
  
 8 
  
 Högst högskola, universitet 
  
 6 
 4 
  
 2 
  
 0 
  
 -80 
  
 -82 
  
 -84 
  
 -86 
  
 -88 
  
 -90 
  
 -92 
  
 -94 
  
 -96 
  
 -98 
  
 -81 
  
 -83 
  
 -85 
  
 -87 
  
 -89 
  
 -91 
  
 -93 
  
 -95 
  
 -97 
  
 Källa: SCB, AKU 
  
 3.2 
  
 Stora förändringar på arbetsmarknaden 
  
 Parallellt med  
 -  
 och i vissa fall som en följd av  
 -  
 sysselsättnings- och arbetslöshetsutvecklingen har stora förändringar ägt rum på arbets- marknaden. Antalet fast anställda har minskat kraftigt medan antalet och andelen tidsbegränsat anställda har ökat. Under 1997 hade drygt en halv miljon människor en tidsbegränsad anställning. Det motsvarar 14,6 procent av antalet anställda. 
 Ett tydligt inslag i antalet nyanställningar är att den övervägande andelen av dessa är tidsbegränsade arbeten. Det är främst behovsan- ställningar men också projektanställningar som har ökat och de svarar vardera för en femtedel av de tidsbegränsade anställningarna. Vikariat, som i början av  
 1990-talet 
  var den dominerande formen av tidsbegränsad anställning, har successivt minskat i omfattning även om den till antalet fortfarande är den största. 
 Minskningen av antalet fasta anställningar och ökningen av tidsbe- gränsade har berört alla näringsgrenar utom finans- och företagstjänster. Där har även antalet fasta anställningar ökat, delvis som en följd av outsourcing inom delar av industrin, delvis som en följd av den expanderande  
 IT-branschen. 
  Hotell- och restaurangverksamheten är den näring som har flest tidsbegränsat anställda, ca en tredjedel av de anställda. Höga andelar finns också inom kommunernas hemtjänst och inom delar av handeln. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Utvecklingen på arbetsmarknaden  
 35 
  
 Ökade effektivitetskrav 
 Arbetsgivarna menar att utvecklingen är en nödvändig anpassning till nya konkurrenssituationer och ökade kundkrav. Globaliseringen av ekonomin har skapat ett internationellt beroende och ökad konkurrens från omvärlden. Informationsteknologin och investerares krav på bättre avkastning har påskyndat utvecklingen med att organisera verksamheten på ett mer flexibelt och kundanpassat arbetssätt. Det innebär att gamla tiders lageruppbyggnad ersätts med en  
 just-in-time-organisation. 
  Kundernas efterfrågan varierar över tiden och det blir alltmer nödvändigt att kunna variera både antalet anställda vid arbetstoppar och att variera arbetstiden så att den passar kunden. 
 Neddragningar 
 Inom offentlig sektor har de allt mer begränsade resurserna under 1990- talet lett till omprövningar av de offentliga åtagandena. Inte minst har det medfört kraftiga besparingar och neddragningar inom skola, vård och omsorg. Nära 30 procent av alla tidsbegränsat anställda arbetar inom vård- och omsorgssektorn och det är särskilt inom hemtjänsten som andelen tidsbegränsat anställda är stor. Antalet anställda i vikariat har minskat medan antalet behovsanställda har ökat. 
 Lagar och avtal anpassas 
 Inom ramen för nuvarande arbetsrätt har vissa anpassningar gjorts som innebär försök att främja flexibilitet och produktivitetsutveckling i företagen genom olika anställningsavtal och arbetstider. En ny form av tidsbegränsad anställning, överenskommen visstidsanställning, har t.ex. införts i anställningsskyddslagen. Genom avtal inom kultursektorn har en ny anställningsform som kallas för långtidskontrakt tillkommit. 
 På lokal eller central nivå har arbetstiderna anpassats till kunder, konjunktur eller säsong. Detta förekommer både inom den privata och den offentliga sektorn. Olika projekt bedrivs som exempelvis har till syfte att öka möjligheten för deltidsanställda att få utökad arbetstid eller att kunna ha en effektivare beläggning av arbetstiden. Ofta ingår överenskommelser i form av riktlinjer eller ambitioner om att viss del av arbetstiden ska avsättas för kompetensutveckling. 
 Bemanningsföretagens framväxt är också ett sätt att både erbjuda flexibilitet för inhyrande företag samtidigt som de anställda i beman- ningsföretagen får fast anställning och heltidsarbete. 
  
 36  
 Utvecklingen på arbetsmarknaden 
  
 SOU 1999:27 
  
 3.3 
  
 Utvecklingen av atypiska arbeten 
  
 Termen atypiska arbeten har tillförts debatten om utvecklingen på arbetsmarknaden under de senaste åren, som ett samlingsnamn för ett antal arbets- och anställningsförhållanden som skiljer sig från den form som blivit dominerande under efterkrigstiden, fast anställning på heltid. 
 I Sverige var det 1998 cirka 900 000 personer som arbetade deltid och drygt en halv miljon som hade en tillfällig anställning. Till viss del överlappar dessa former varandra, i den bemärkelsen att drygt 20 pro- cent av de deltidsanställda har en tillfällig anställning. 
 Skattningar tyder på att omkring en tredjedel av alla sysselsatta nu har en mer eller mindre "atypisk" anknytning till arbetsmarknaden 
 2 
 . 
 Många av de arbetsformer som kallas atypiska, dvs deltidsarbete, säsonganställningar, tillfällig anställning, projektarbete, behovsanställ- ningar m.fl, har funnits mycket länge. Den främsta skillnaden är att de atypiska arbetena nu omfattar en större andel av de sysselsatta än som var fallet för tjugo till trettio år sedan. Det finns i detta sammanhang anledning att överväga vad som är "typiskt" och vad som är "atypiskt". 
 "Först från slutet av trettiotalet blev arbetet inom industrin identiskt med fast anställning i ett bestämt yrke med avgränsade uppgifter. Dess- förinnan var det vanligt att lönarbetare varvade längre sammanhållande arbetsperioder med korttidsanställningar och perioder av arbetslöshet. Både i städer och på landsbygden försörjde sig kvinnor och män genom längre och kortare påhugg. Periodvis flockades arbetssökande vid arbetsdagens början utanför fabriksgrindar och förmanskontor. Unga män växlade mellan arbetsuppgifter och arbetsplatser under åren de lärdes upp i ett bestämt yrke. Genom ett flexibelt förhållningssätt för- värvade de en bred yrkeserfarenhet och goda kontakter med många företag och arbetskamrater. Som yrkesmän bildade de familj och stan- nade på en plats. Går vi än längre tillbaka i tiden, till det förindustriella jordbrukssamhället före ca 1850, finner vi inte heller någon utpräglad stabilitet, varken över året eller livet." 
 3 
  
 Ökad flexibilitet 
 I ett längre perspektiv kan det som nu tycks hända vara en återgång till ett mer normalt mönster i arbetslivet. De atypiska arbetena är en anpassning till efterfrågan på arbetskraft, betingad av hårdnande kon- kurrens och teknologisk utveckling. Modern teknologi har möjliggjort 
  
 2 
  
 Chandler, Mcmillan (1998) Det flexibla arbetets renässans i Framtider nr 3, 1998. 
  
 3 
  
 Ibid. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Utvecklingen på arbetsmarknaden  
 37 
  
 kraftiga rationaliseringar som inneburit att hela produktionsprocessen mer i detalj har anpassats till efterfrågan, dvs. till kundernas behov. 
 Denna utveckling omfattar även arbetskraften. Konkurrensen har drivit företagen att söka vägar att endast utnyttja personalresursen när den behövs. Dessemellan sysslade personalen tidigare med olika sorters underhålls- och förberedelsearbeten. Underhållet sköts nu av inhyrda specialister och modern teknologi har minskat ställtider och andra för- beredelsemoment. I produktionsprocessen, särskilt när det gäller tjänster, är därför personalbehovet mycket ojämnt och arbetsgivarna söker arbetsformer som motsvarar detta behov. 
 Till en del har de nya arbetsformerna också vuxit fram för att bättre tillvarata ett utbud av arbetskraft, alltifrån deltidsarbetande småbarns- föräldrar till projektarbetande konsulter, som annars inte skulle kunna nyttjas fullt ut. Det gemensamma för de atypiska arbetsformerna är att de i någon bemärkelse är mer flexibla än traditionella fasta heltids- anställningar, med avseende på arbetets längd och förläggning i tid och rum. 
 Behovet av flexibilitet tränger också in bland fast anställda heltids- arbetande. Det tar sig bland annat uttryck i att parterna på arbetsmark- naden allt oftare sluter avtal om konjunkturanpassade arbetstider. Sam- tidigt har också många företag, inte minst inom tillverkningsindustrin, börjat använda personal från bemanningsföretag. De kan då välja exakt när de vill använda personalen i produktionen. Eftersom personal från bemanningsföretag ofta är jämförelsevis dyr, får man anta att denna flexibilitet är mycket lönsam för företagen. 
 Vissa atypiska arbeten har ökat kraftigt 
 Det mest uppmärksammade är emellertid att de tidsbegränsade anställ- ningarna har ökat markant under krisen på  
 1990-talet, 
  framför allt i relativa tal, och att denna utveckling tycks fortsätta. Vikariatsanställning är fortfarande den vanligaste formen av tidsbegränsad anställning. Den har dock minskat, delvis till följd av förändringar i sjukförsäkringen, som innebar att arbetsgivarna fick ansvaret för att betala ersättning vid sjukfrånvaro under 28 dagar istället för som tidigare 14 dagar. Det blev då istället mer lönsamt för arbetsgivarna att anställa personal på s.k. behovsanställningar 
 Den stora expansionen har ägt rum inom behovsanställningar och projektarbete, medan andelen inom  
 praktik-, 
  ferie och säsongarbete är i stort sett oförändrad. Behovsanställningar förekommer särskilt inom handel, hotell- och restaurangverksamhet samt inom vård och omsorg. 
  
 38  
 Utvecklingen på arbetsmarknaden 
  
 SOU 1999:27 
  
 Projektanställningar är numera vanliga inom i stort sett alla sektorer inom näringslivet. 
 Till atypiska arbeten räknar man ibland även egna företagare, i enskild eller kollektiv form. Uppdragsmarknaden är det mest omtalade exemplet. Det kan vara personer med kunskap inom ett speciellt område som har valt att lämna sin anställning vid ett företag för att sälja sin kompetens för tidsbegränsade insatser till olika kunder. Det kan också vara företag som har renodlat sin verksamhet och inte längre anser sig ha råd med vissa av sina specialister på heltid. De etablerar sig då som självständiga uppdragstagare, ofta med en åtminstone inledningsvis garanterad arbetsvolym vid det gamla företaget. Ett exempel är frisören som hyr en stol på den frisersalong där han tidigare varit anställd. 
 Det finns fler exempel. Skogsbolagen har t.ex. renodlat sin verk- samhet och det har resulterat i att en stor del av landets skogsmaskin- förare i dag är egna företagare, som hyr ut sina tjänster. Samma sak syns även bland lastbilschaufförer och anläggningsmaskinförare som nu ofta äger sitt fordon. 
 Själva formen för denna verksamhet är gammal, det handlar om ensamföretagare av olika slag, alltifrån privatpraktiserande läkare och advokater till skomakare. Det nya är att väsentligt fler yrkeskategorier etablerat sig på detta sätt och det är utan tvivel den snabba teknologiska utvecklingen som har möjliggjort detta. 
 Små egna företagare måste ha en intensiv kontakt med marknaden, för att säkerställa den kundkrets de behöver för sin överlevnad. Tidigare var de tvungna att anlita personal eller familjemedlemmar som administrativt stöd, t.ex. telefonvakt, vilket begränsade deras inkomst- möjligheter. Med hjälp av mobiltelefoni kan företagarna själva nu vara tillgängliga för kunderna i stort sett dygnet runt och tillvarata en stor del av de möjligheter som yppar sig. Datoriseringen har också underlättat deras administration. Den egna bokföringen underlättas och det finns ett större utbud av redovisningstjänster att hyra. Elektronisk post har expanderat de senaste åren och bidrar till att utveckla ett snabbare informationsutbyte än tidigare. 
 Till denna utveckling hör också att ensamföretagare etablerar mer eller mindre fasta nätverk med varandra, efter en modell som har använts länge i Gnosjö. Detta är särskilt vanligt bland byggnadshantverkare. På så sätt kan man ta sig an en större order än annars. 
 Ytterligare en atypisk form är bemanningsföretagen, som har expanderat kraftigt på senare år. I och för sig är deras personal fast an- ställd, men den måste vara mycket flexibel för att kunna ställa om snabbt mellan olika arbetsplatser och arbetsuppgifter. 
 Som tidigare nämnts omfattas även fast anställda heltidsarbetande av nya, atypiska arbetsformer, t.ex. konjunkturanpassad arbetstid. Även 
  
 SOU 1999:27 
  
 Utvecklingen på arbetsmarknaden  
 39 
  
 distansarbete är en atypisk arbetsform, även om den kan förekomma i samband med olika anställningsformer. Den tycks vara partiellt distansarbete som ökar mest, dvs. att man arbetar hemma en eller ett par dagar i veckan. Det förekommer att arbetsplatser dimensioneras utifrån detta, det finns inte plats åt alla anställda om de skulle infinna sig på samma dag. Denna arbetsform ger den anställde möjlighet att välja arbetstid under dygnet, vilket ökar flexibiliteten och frigör arbetstid som annars skulle gå förlorad. 
 Sammanfattningsvis kan konstateras att tillfälligt anställda har ökat under perioden 1987 
 -  
 1998, deltidsarbetande har minskat sedan 1994 och ensamföretagare upprätthåller en i stort sett oförändrad del av sys- selsättningen. 
 Deltidsarbete och tillfälliga anställningar 
 Utredningens uppdrag är begränsat till deltidsarbete och tillfälliga anställningar, som behandlas mer ingående i kap. 8 och 9. Om man begränsar perspektivet till  
 1990-talet 
  har antalet deltidsanställda i Pham minskat en aning, såväl i absoluta som relativa tal, samtidigt som de tillfälliga anställningarna har ökat markant. 
 Det finns emellertid en viktig beröringspunkt mellan dessa två anställningsformer. En tillfällig anställning innebär per definition att arbetsgivaren har tillgång till arbetskraft när han anser att den behövs. Med hjälp av deltidsanställd personal kan en företagare lättare anpassa verksamheten efter en ojämn efterfrågan. Men de deltidsanställda fyller även i viss mån samma funktion som tillfälligt anställda. När behovet ökar har arbetsgivaren redan en arbetsstyrka på plats. Den är väl förtro- gen med arbetsplatsen och ofta beredd att arbeta extra, dessutom till en lön som är lägre än övertidsersättning till fast anställd personal med heltidstjänstgöring. 
 Mot denna bakgrund kan det finns ett samband mellan dessa anställningsformer, i den bemärkelsen att efterfrågan på deltidsanställd personal har minskat något, i takt med att möjligheten att använda till- fälligt anställda har underlättats. I  
 figur 3.13  
 har deltids- och tillfälligt anställda beräknats som andel av de sysselsatta för åren 1987 och 1997, i syfte att grafiskt belysa eventuella samband mellan de två anställ- ningsformerna. 
  
 40  
 Utvecklingen på arbetsmarknaden 
  
 SOU 1999:27 
  
 Figur 3.13. Deltidssysselsatta och tillfälligt anställda som andel av sysselsatta inom sex branscher 1987 och 1997. 
 I grafen finns branschernas namn angivna. För att tolka  
 figur 3.13 
  
 tillfälligt anställda som andel av sysselsatta 
  
 procent 
  
 35 
  
 30 
  
 25 
  
 Hotell  
  
 restau- 
  
 Hemtjänst 
  
 rang 
  
 20 
  
 15 
  
 Utbild- 
  
 Hälso- 
  
 sjukvård 
  
 ning 
  
 10 
  
 Handel 
  
 5 
  
 Finans- 
  
  företags- 
  
 tjänster 
  
 0 
  
 0 
  
 10 
  
 20 
  
 30 
  
 40 
  
 50 
  
 60 
  
 70 
  
 deltidsarbetande som andel av sysselsatta 
  
  1987  
  1997 
 kan man t ex utgå från "Finans- och företagstjänster" i grafens nedre vänstra del. Ringen markerar förhållandet mellan deltids- och tillfälligt arbete för denna bransch 1987. Drygt 20 procent av personalen arbe- tade deltid 1987 (den horisontella skalan), samtidigt som ca 7 procent var tillfälligt anställd (den vertikala skalan). Den stående fyrkanten anger motsvarande situation 1997, då andelen deltidsarbetande hade sjunkit till 18 procent, medan andelen tillfälliga anställningar ökat till drygt 10 procent. 
 Utvecklingen inom hemtjänst är uppseendeväckande. Som synes var 1987 ungefär 48 procent av personalen deltidsanställd och drygt 20 procent hade tillfällig anställning. Därefter har hemtjänsten, delvis till följd av den s.k. Ädelreformen, expanderat kraftigt. Deltiden hade ökat till drygt 60 procent och de tillfälliga anställningarna till mer än 26 pro- cent. Under 1998 ökade de deltidsanställda inom hemtjänsten med drygt 10 000 personer, medan antalet heltidsanställda endast ökade med hälften. 
 Inom hälso- och sjukvård har både deltid och tillfälliga anställningar minskat, och även här spelar Ädelreformen roll. Genom att en stor del av omsorgen förts över i kommunal regi har sjukhusvården intensifie- 
  
 SOU 1999:27 
  
 Utvecklingen på arbetsmarknaden  
 41 
  
 rats, vilket innebär att efterfrågan på personal blivit jämnare över dyg- net. Men sjukvården har fortfarande en stor andel deltidsarbetande. 
 Inom utbildningsverksamheten har deltidsarbetet minskat kraftigt, men de tillfälliga anställningarna har i stället ökat. Detta mönster åter- kommer även inom handeln och inom finans- och företagstjänster, med den skillnaden att deltiden inte minskat lika mycket. Hotell och restau- rang, slutligen, har ökat i bägge avseendena, och har den största ande- len tillfälligt anställda av alla branscher. 
 De branscher som traditionellt har haft många deltidsarbetande har också har ökat andelen tillfälligt sysselsatta under den senaste  
 10-års- 
  perioden. Hälso- och sjukvård har dock minskat, vilket förklaras av strukturförändringar inom sektorn. Inom hotell- och restaurangverk- samhet, som har haft en jämförelsevis stark sysselsättningsökning, har både deltidsanställda och tidsbegränsat anställda ökat, ofta genom att de deltidsanställda också är tillfälligt anställda. 
 Till viss del är deltidsanställda och tillfälligt anställda utbytbara anställningsformer och under senare delen av  
 1990-talet 
  har arbets- givarna uppenbarligen föredragit tillfälligt anställda. Man kan också se en tydligt ökning i samband med att tidsramen för tillfälliga anställ- ningar utökades från 6 till 12 månader 1994. 
 Stålmansjobb 
 Utöver de hinder för omställning som utredningen redovisat tycks det i en del fall finnas mer avgörande hinder för att arbeta heltid. Vissa befattningar inom vård- och omsorgssektorn förefaller ha utvecklats på ett sådant sätt, att en person helt enkelt inte orkar ta sig an dem på hel- tid. 
 I Bilder ur verkligheten är alla intervjuade inom vård- och om- sorgssektorn, arbetsgivare och arbetstagare, samt arbetsförmedlare inom sektorn, överens om att nedskärningarna under  
 1990-talet 
  resulte- rat i att vårdarbetet i många fall har blivit alltför tungt för att man ska orka att sköta det på heltid. Enligt en arbetsgivare är det få som verk- ligen orkar arbeta heltid inom vården och omsorgen. Jobbet är tungt och man borde kanske se över veckoarbetsmåttet. 
 En annan arbetsgivare inom vårdsektorn anser att deltidsarbetande ofta är mer engagerade, men tillägger att det är synnerligen olyckligt att man ska behöva jobba deltid för att orka med att vara engagerad i sitt jobb och ytterligare en arbetsgivare konstaterar att en person som arbetar deltid klarar sig bättre undan arbetsskador. 
  
 42  
 Utvecklingen på arbetsmarknaden  
 SOU 1999:27 
  
 Man kan också spåra samma tendens i  
 AKU-undersökningens 
  tilläggsfråga om de deltidsanställdas skäl till att arbeta deltid. Bakom svaret övriga skäl visar det sig att en mycket stor del har svarat att de helt enkelt inte orkar arbeta mera. 
 Arbetarskyddsstyrelsen har nyligen, i samarbete med SCB, genom- fört en undersökning om arbetsmiljön i Sverige  
 4 
 , i form av tilläggs- frågor i anslutning till  
 AKU-undersökningen 
  i oktober och november 1997. 
 I fråga 4.3 har man beräknat andel sysselsatta som är kroppsligt ut- tröttade efter arbetet. Bland vårdpersonal och personal inom hotell- och restaurangverksamhet var mer än hälften fysiskt uttröttade efter arbets- dagen. Den enda övriga yrkesgrupp som uppvisade tal i samma stor- leksordning var byggnadsarbetare. Mellan 50 och 60 procent av tillfrå- gade sjuksköterskor, undersköterskor, sjukvårdsbiträden och personliga assistenter besvarade frågan jakande. I en annan tabell, fråga 4.5, fram- går att personal som arbetar på servicehus, servicelägenheter och på ålderdomshem är särskilt utsatta  
 5 
 . 
 I fråga 7.4 behandlas andra aspekter på arbetet, t.ex. att bli utsatt för våld eller hot om våld i arbetet. Det är av naturliga skäl en stor andel vårdare och skötare som svarar jakande på denna fråga. Men därnäst kommer samma grupper inom vårdpersonalen som nämnts ovan, inkl. sjuksköterskor. Mellan 40 och 50 procent av dem uppger att de utsatts för våld eller hot om våld på arbetsplatsen  
 6 
 . Inom övriga yrkesgrupper är det mycket små andelar av de intervjuade som har varit utsatta för detta. 
 Samma mönster återkommer i flera frågor, såväl när det gäller fysisk som psykisk belastning i arbetet. Resultatet är uppseende- väckande, särskilt om man betänker att en mycket stor del, mer än 60 procent, av personalen inom omsorgen arbetar deltid. Inom hotell- och restaurangverksamhet är motsvarande andel 36 procent och bland byggnadsarbetarna endast 8 procent. Intervjusvaren styrker de omdö- men som såväl arbetstagare som arbetsgivare gav i Bilder ur verklig- heten, nämligen att arbetet inom vård- och omsorgssektorn är tungt. 
 Mot denna bakgrund har utredningen låtit SCB fördela en del av svaren i arbetsmiljöundersökningen på hel- och deltidsarbetande för en lite längre period. I  
 figur 3.14  
 redovisas den andel av underskö- terskor/sjukvårdsbiträden som uppgivit att de är fysiskt uttröttade i kroppen vid arbetsdagens slut. Data omspänner vartannat år från 1989 till 1997. 
  
 4 
  
 Arbetsmiljön 1997, Am 68 SM 9801. 
  
 5 
  
 Ibidem s. 84. 
  
 6 
  
 Ibidem s. 152 
  
 -  
 153. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Utvecklingen på arbetsmarknaden  
 43 
  
 Figur 3.14. Undersköterskor/sjukvårdsbiträden som uppgivit att de är fysiskt uttröttade i kroppen efter arbetsdagens slut. Melton och deltid 1989 
 -  
 1997. 
  
 70 
  
 60 
  
 67 
  
 62 
  
 60  
 57 
  
 59 
  
 58 
  
 50 
  
 54 
  
 55 
  
 52 
  
 procent 
  
 40 
  
 47 
  
 30 
  
 20 
  
 10 
  
 0 
  
 -89 
  
 -91 
  
 -93 
  
 -95 
  
 -97 
  
 heltid 
  
 deltid 
  
 Det är som synes en större andel av de heltidsarbetande som uppger att de har besvär, men båda grupperna har ökat avsevärt under 1990- talet och uppvisar mycket höga värden. Som tidigare nämnts är det endast byggnadsarbetare som uppvisar andelar i samma storleksordning på den svenska arbetsmarknaden. Bland sjuksköterskorna, se  
 figur 3.15 
 , är andelen inte lika stor, men den är ändå ansenlig och den har ökat mycket kraftigt under  
 1990-talet. 
  
 44  
 Utvecklingen på arbetsmarknaden 
  
 SOU 1999:27 
  
 Figur 3.15. Sjuksköterskor som uppgivit att de är fysiskt uttröttade i kroppen efter arbetsdagens slut. Melton och deltid 1989 
 -  
 1997. 
  
 60 
  
 50 
  
 50  
 52 
  
 58  
 55 
  
 40 
  
 45 
  
 procent 
  
 41  
 43 
  
 30 
  
 31 
  
 29  
 31 
  
 20 
  
 10 
  
 0 
  
 -89 
  
 -91 
  
 -93 
  
 -95 
  
 -97 
  
 heltid 
  
 deltid 
  
 Även om den frågeställning som beskrivs här alltså förefaller ha förstärkts i samband med de neddragningar som ägt rum inom vård- och omsorgssektorn under  
 1990-talet, 
  är diskussionen på intet sätt ny. Den förekom redan i slutet av  
 1980-talet, 
  En orsak till att arbeta deltid är att jobbet är för tungt. Hur många människor som anger att de inte vill ha deltid därför att de inte orkar är det ingen som vet. Kunskapen om detta är mycket bristfällig. 
 7 
  
 Det finns anledning att reflektera något över detta förhållande. Vård- och omsorgssektorn har haft en mycket stor andel deltidsanställd personal, åtminstone de senaste 25 åren. Detta måste ha påverkat verk- samheten i rad olika avseenden, inte bara när det gäller schemalägg- ning. En stor del av personalen har länge levt med en arbetstidsförkort- ning som inte funnits inom andra delar av arbetslivet. 
 I de studier som gjorts av tidigare arbetstidsförkortningar har man ofta konstaterat att arbetstagarna har en benägenhet att öka arbetstakten och arbeta mer effektivt under den nya, kortare arbetstiden. Det finns studier som visar att två halvtidsanställda uträttar mer på en dag än en heltidsanställd. I den bemärkelsen är detta ett lönsamt system för arbetsgivaren. Effekter av detta slag kan mycket väl ha uppstått inom vård- och omsorgssektorn. De deltidsarbetande kvinnorna tycker ofta om sitt arbete, och den kontakt med och omsorg om människor som det 
  
 7  
 Ericsson, Y (1988) Att vilja men inte kunna  
 -  
 Om deltidsarbetet i Sverige s. 48. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Utvecklingen på arbetsmarknaden  
 45 
  
 innebär. Trots den hårda belastningen är det t.ex. jämförelsevis få av dem som känner olust inför att gå till arbetet  
 8 
 . 
 Det rimligt att anta många deltidsarbetande kvinnor gradvis drivit upp arbetsprestationen på sitt deltidsarbete, ungefär som vid en generell arbetstidsförkortning. Under  
 1990-talet 
  har sedan vård- och omsorgssektorn utsatts för kraftiga rationaliseringar. I slutändan kan detta ha resulterat den situation som beskrivs i Bilder ur verklig- heten. I en del av de deltidsarbeten som utförs inom vård- och om- sorgssektorn har arbetsprestationen drivits upp så pass, att det i prak- tiken är ett heltidsarbete som utförs. Detta tar sig uttryck i att det inte finns någon person som orkar prestera mer under en arbetsdag, och därför inte heller någon person som kan ta sig an det aktuella arbetet på heltid. 
 Det finns skäl att anta att det finns befattningar som har upparbetats till den grad, att man på deltid utför en arbetsprestation som i realiteten motsvarar ett heltidsarbete. 
 Jämställdhet 
 Det finns uppenbara samband mellan deltidsarbete, tillfälliga anställ- ningar, särskilt behovsanställningar, och jämställdheten mellan könen. Inom vissa sektorer är efterfrågan på arbetskraft så ojämn, att det skulle kunna motivera en hög andel deltidsarbetande, men där de anställda arbetar heltid, och är män. 
 Inom kommunikationssektorn förekom jämförelsevis många del- tidsanställda män fram till och med 1991, framför allt inom den del som kallas transporttjänster. Därefter har andelen deltid minskat en aning. Denna verksamhet är traditionellt manlig, mer än tre fjärdedelar av de anställda är män. Efterfrågan på kollektivtrafik är mycket stark ett antal timmar på morgonen när människor åker till arbete, skola mm, och på eftermiddagen, när de åker hem. Denna ojämna efterfrågan påminner i hög grad om förhållandena inom t.ex. vård och äldreom- sorg. 
 Trots detta har transporttjänsterna inte tillnärmelsevis lika stor andel deltid som vård- och omsorgssektorn, 14 procent att jämföra med när- mare 40 procent och andelen har varit i stort sett densamma sedan 1987. Man har i stor utsträckning löst problemet med hjälp av delade turer. Det innebär att man arbetar t.ex. 4 timmar på förmiddagen, för att sedan vara ledig mitt på dagen och arbeta ett nytt pass under efter- middagen eller kvällen. Dessa delade turer förekom tidigare ofta inom 
  
 8  
 Ibidem s. 77. 
  
 46  
 Utvecklingen på arbetsmarknaden 
  
 SOU 1999:27 
  
 hälso- och sjukvård, men har tagits bort efter stark kritik från de anställda. Frågan är varför män har lättare att acceptera delade turer än kvinnor. Det svar man i första hand får är att kvinnor behöver ha en samlad arbetstid, eftersom de fortfarande ofta har huvudansvaret för hemarbetet. 
 Ett annat intressant exempel på könsrollernas betydelse återfinns inom detaljhandeln. I de två största verksamheterna, varuhus med brett sortiment och specialbutiker, utgörs personalen till mellan 60 och 70 procent av kvinnor. I varuhusen arbetar mer än hälften av personalen deltid och i fackhandeln drygt en tredjedel, och det är kvinnor som arbetar deltid, i nio fall av tio. 
 En närmare granskning visar att det trots allt finns lika många hel- tidsanställda män som kvinnor inom handeln. Den stora skillnaden gäller deltidsarbetet, se  
 figur 3.16 
 . 
 Figur 3.16. Melton och deltidsanställda män och kvinnor inom handeln. Medeltal 1997. 
  
 160000 
  
 120000 
  
 78500 
  
 80000 
  
 10800 
  
 40000 
  
 65100 
  
 65500 
  
 0 
  
 kvinnor 
  
 män 
  
 heltid 
  
 deltid 
  
 Många människor upplever emellertid att det finns skillnader inom fackhandeln, som är svåra att styrka med statistiska data. Inom t.ex. radio- och TV handeln arbetar företrädesvis fackkunniga män, som arbetsgivaren i stor utsträckning vill utnyttja på heltid. De är inte så många, så kunden får räkna med att vänta ett bra tag. I affärer för dam- konfektion förefaller man ha större personaltäthet, sannolikt även fler 
  
 SOU 1999:27 
  
 Utvecklingen på arbetsmarknaden  
 47 
  
 deltidsanställda, och kunden blir expedierad snabbare. Delar av fack- handeln, t ex bokhandels- och järnhandelspersonal är också organise- rade i Handelstjänstemannaförbundet. 
 Samma mönster som inom handeln återkommer också inom hotell- och restaurangverksamhet,  
 figur 3.17 
 . 
 Figur 3.17. Melton och deltidsanställda inom hotell- och restaurangverk- samhet. Medeltal 1997. 
  
 70000 
  
 60000 
  
 50000 
  
 28400 
  
 40000 
  
 10700 
  
 30000 
  
 20000 
  
 33800 
  
 31500 
  
 10000 
  
 0 
  
 kvinnor 
  
 män 
  
 heltid 
  
 deltid 
  
 De heltidsanställda männen i branschen är i stort sett lika många som kvinnorna, men när det kommer till deltidsarbetande blir skillna- den mycket stor. 
 Till en del förklaras detta förhållande av tidigare redovisade skäl för deltid, t.ex. att kvinnor i väsentligt större utsträckning än män väljer en kortare arbetstid för att ta hand om barnen när de är små. Men en del av detta kan också bero på kvardröjande könsrollsmönster. Kan det vara så, att människor förväntar sig snabbare service inom verksamheter där kvinnor arbetar, som vård, omsorg, livsmedels- och konfektionsaffärer samt restauranger, medan de är beredda att vänta på service inom fack- handel och andra verksamheter där män arbetar? I så fall påverkar detta givetvis arbetsgivarens organisation på arbetsplatsen och därmed även efterfrågan på deltidsarbetskraft. 
  
 48  
 Utvecklingen på arbetsmarknaden 
  
 SOU 1999:27 
  
 3.4 
  
 Förklaringsfaktorer till utvecklingen av atypiska anställningar 
  
 Den ökande andelen atypiska arbeten i Sverige anses framför allt bero på ny teknologi i kombination med ökad konkurrens. Som ett led i kon- kurrensen har företagen ökat sin kundorientering, vilket i ökande grad innebär att kunden ska få varan eller tjänsten vid exakt den tidpunkt den efterfrågas, dvs.  
 just-in-time. 
  För tjänstesektorn innebär det att personalen i växande utsträckning måste anpassa arbetstidens förlägg- ning till kundernas behov. 
 Samtidigt fortgår den ständiga process som syftar till att minska produktionskostnaderna genom att produktionsfaktorerna, även arbets- kraften, endast tas i anspråk när efterfrågan så kräver, inte annars. Inom tjänstesektorn innebär det att behovet av personal inte alltid omfattar sammanhängande  
 8-timmarsperioder, 
  utan några timmar vid ett tillfälle och några timmar till vid en annan tidpunkt. Med hjälp av ny teknologi har företagen minimerat behovet av underhåll och förkortat ställtider av olika slag, arbetsuppgifter som tidigare sysselsatte personalen när kun- dernas efterfrågan var låg. 
 Önskemål från arbetskraften har emellertid också påskyndat de aty- piska anställningarnas utveckling. En del arbetstagare vill kunna dispo- nera sin tid på ett friare sätt än vid fast heltidsarbete. Detta framstår som en av de främsta drivkrafterna bakom deltidsarbetets expansion i Sverige under 1960- och  
 1970-talet. 
  I den snabbt ökande andelen upp- dragstagare finns också ett stort inslag av frivillighet, såväl bland kon- sulter som bland byggnadshantverkare. 
 Konjunkturutvecklingen spelar naturligtvis in i detta förlopp. Strukturella förändringar förstärks i allmänhet i samband med kon- junkturnedgångar, och tenderar att fördröjas under perioder med god konjunktur. Deltidsarbetet har utvecklats på ett relativt konjunkturobe- roende sätt under en lång period, medan deltidsarbetslösheten har ökat markant under den konjunkturnedgång som ägt rum under  
 1990-talet. 
  Samma konjunkturkänslighet återfinner man även hos de tillfälliga anställningarna. Konjunkturen kan alltså påverka utvecklingens hastig- het, men dess huvuddrag bestäms av de tidigare nämnda strukturella faktorerna, ny teknologi och ökad internationalisering och därmed även ökad konkurrens. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Utvecklingen på arbetsmarknaden  
 49 
  
 3.5 
  
 Den sociala ekonomin 
  
 Under  
 1990-talet 
  har begreppet den sociala ekonomin kommit att bli allt vanligare i diskussionerna om utvecklingen på arbetsmarknaden. Ett annat begrepp som används är den tredje sektorn. Gränsen för vad som är den sociala ekonomin är flytande. Kärnan består av koope- rativa företag och föreningar som bedriver ekonomisk verksamhet. Ibland räknas också andra typer av företag in. 
 Den sociala ekonomin svarar för mellan 3 och 5 procent av den västeuropeiska ekonomin. Dess roll är emellertid större än så. Nästan varannan vuxen europeisk medborgare är med i något eller några av den sociala ekonomins företag och organisationer. I Sverige antas den sociala ekonomin sysselsätta cirka 170 000 personer 1997 
 9 
 . 
 Den sociala ekonomin är särskilt stor i vissa sektorer: jordbruks- och livsmedelsindustri, detaljhandel, bank, försäkring, hälsovård och social omsorg. Småföretagare som samverkar i kooperativ form tillhör t.ex. den sociala ekonomin. Där ingår  
 ICA-handlarna 
 -  
 som organiserar sina inköp gemensamt  
 -  
 liksom hantverkkooperativ och bondekoope- rationen. 
 10 
  
 En annan del av den sociala ekonomin är föreningarna eller den ide- ella sektorn. Föreningarna engagerar sig i hälsovård, social omsorg, kultur, utbildning m.m. 
 I den stora, etablerade delen av den sociala ekonomin skiljer sig anställningsformerna sannolikt inte från vad som gäller i den övriga ekonomin. När det däremot gäller kooperationen och den ideella sek- torn pekar mycket på att andelen såväl deltidsarbete som tillfälliga anställningar är större där än i resten av ekonomin.  
 11 
  
 3.6 
  
 Illegalt och  
  
 svart-vitt 
  arbete 
 Under senare år har frågor om illegalt arbete eller  
 svart-jobb 
  då och då förekommit i debatten om situationen på den svenska arbetsmarknaden. Det har t.ex. hävdats att många arbetslösa kombinerar ersättning från a- kassan med illegalt arbete. I detta sammanhang kan det vara intressant att belysa eventuella samband mellan atypiska anställningar och före- komsten av  
 svart-jobb. 
  
 9 
  
 Bass, Statens Institut för regional utveckling. 
  
 10 
  
 Den sociala ekonomin, Johnson, Benitez, 1994. 
  
 11 
  
 Bass, Statens Institut för regional utveckling. 
  
 50  
 Utvecklingen på arbetsmarknaden 
  
 SOU 1999:27 
  
 Riksrevisionsverket (RRV) har nyligen gjort en stor kartläggning av det illegala, eller svarta, arbetet i Sverige  
 12 
 . I sin rapport konstaterar RRV att svart arbete är vanligt förekommande i den svenska ekonomin och att den typiske aktören utför svart arbete i den vita sektorn ett par timmar per vecka. Yngre män, företagare och studerande är överrepresenterade bland dem som arbetar svart. Detta gäller även personer med god utbildning och hög kompetens inom sitt yrkesområde, t.ex. hant verkare och andra professionella med särskild kompetens. 
 Medborgarnas attityder till ett sådant marginellt deltagande på den svarta arbetsmarknaden är förhållandevis förlåtande. Situationen förefaller vara likartad i andra jämförbara länder som Danmark och Nederländerna. 
 Arbetslösa underrepresenterade 
 Tvärtemot vad många tycks tro, konstaterar RRV att mycket tyder på att de arbetslösa är underrepresenterade när det gäller deltagandet på den svarta arbetsmarknaden. En av anledningarna kan vara att de inte har samma kontakter med arbetsmarknaden och således inte har möjlighet att utnyttja dels befintliga produktionsresurser, dels de kontakter som närvaro på en arbetsplats ger. En arbetslös förlorar dessutom den naturliga uppgradering av kompetensen som deltagandet i produktionen normalt ger. Det finns indikationer på att det föreligger ett negativt samband mellan arbetslöshetens längd och deltagandet på den svarta arbetsmarknaden. Ju längre tid den arbetslöse saknat koppling till den formella arbetsmarknaden desto mindre tycks denne deltaga på den svarta arbetsmarknaden. 
 Atypiskt anställda sannolikt underrepresenterade 
 Denna utredning har inte kunnat undersöka i vilken utsträckning aty- piska anställningar kombineras med svart arbete. Utan tvekan före- kommer sådana kombinationer, men det förefaller rimligt att  
 -  
 utifrån RRV:s slutsatser om vilka grupper som är överrepresenterade i den svarta sektorn vilka  
 inte  
 sammanfaller med de dominerande grupperna i atypiska anställningar  
 -  
 anta att omfattningen inte skiljer sig nämnvärt mellan atypisk anställda och andra anställda eller kanske t.o.m. är mindre. Däremot kan det finnas avvikelser bland grupper av atypiskt anställda inom vissa branscher där svart arbete är vanligt. 
  
 12  
 RRV 1998:29 Svart arbete. 
  
 SOU 1999:27 
  
 51 
  
 4 En internationell jämförelse 
 I detta kapitel ges dels en bild av utvecklingen vad gäller deltidsarbete, deltidsarbetslöshet och tillfälliga arbeten i ett antal västländer, dels en beskrivning av ett antal faktorer som kan tänkas ligga bakom utveck- lingen. Några länder  
 -  
 Holland, Spanien och USA  
 -  
 där utvecklingen eller bakgrundsfaktorerna avviker från andra länder, beskrivs separat. 
 Sammanfattningsvis kan konstateras att utvecklingen av deltidsarbete och tillfälliga anställningar, med några få undantag, är tämligen likartad i  
 EU-länderna 
  och i USA. Efterfrågan på deltidsarbetande och tillfälliga anställda påverkas i viss utsträckning av strukturella förändringar medan konjunkturella svängningar tycks ha mindre effekt. Utbudet kan å andra sidan antas bero på arbetskraftens behov av eller önskan att arbeta deltid eller tillfälligt samt av social- och arbetslöshetsersättningens utformning. 
  
 4.1 
  
 Förändringar på arbetsmarknaden  
  
 -  
 atypiska anställningar 
 I många länder har s.k. atypiska arbeten, vilket i korthet innebär an- ställningar som på olika sätt skiljer sig från fasta heltidsarbeten, ökat trendmässigt under senare år 
 1 
 . Denna ökning har blivit en central fråga i den allmänna arbetsmarknadspolitiska debatten i många länder. Å ena sidan ses utvecklingen positivt såtillvida att den anses vara ett tecken på ökad flexibilitet på arbetsmarknaden. Å andra sidan leder den till en allt större oro bland många beslutsfattare eftersom den kan leda till att redan svaga grupper på arbetsmarknaden blir ännu svagare. 
 Under perioden 1985 
 -  
 1995 ökade de atypiska arbetena i  
 EU-län- 
  derna med 15 procent. År 1985 hade Grekland, Danmark, Portugal, Sverige och Spanien högst andel atypiskt sysselsatta medan andelarna i Luxemburg och Frankrike var relativt låga. Tio år senare fanns de största andelarna i Holland och Spanien. Ökningen i Holland bestod till stor del av deltidsarbeten medan ökningen i Spanien utgjordes av till- 
  
 1  
 De Grip, A., Hoevenberg, Huerta, Davila, E. (1997) Atypical employment in the European Union, International Labour Review, Vol 136 (1997), No 1 
  
 52  
 En internationell jämförelse 
  
 SOU 1999:27 
  
 fälliga anställningar. I Grekland, Portugal och Danmark minskade de atypiska anställningarna under samma period. 
 Ökning av deltidsarbeten i EU 
 I  
 EU-länderna 
  ökar andelen deltidsarbetande av de totalt sysselsatta. Under perioden 1983 
 -  
 91 uppgick ökningen till 1,4 procentenheter. Därefter har ökningen accelererat och uppgick mellan 1991 
 -  
 1995 till 2,2 procentenheter. Ökningen var störst bland personer under 25 år och över 54 år. År 1996 arbetade cirka 16 procent av de sysselsatta deltid. 
 Stor variation mellan länderna 
 Andelen deltidsarbetande av alla sysselsatta varierar ganska kraftigt mellan de olika  
 EU-länderna. 
  Holland har den absolut största andelen deltidsarbetande. Där arbetade år 1995 mer än var tredje person deltid. Näst vanligast var deltidsarbete i Sverige, där en av fyra arbetade deltid. Nästan lika vanligt som i Sverige var deltidsarbete i Storbritannien och Danmark medan Grekland, Portugal, Spanien och Irland hade lägst andelar deltidsarbetande. 
 Tjänstesektorn dominerar 
 Deltidsarbetet i  
 EU-länderna 
  är koncentrerat till tjänstesektorn. År 1995 arbetade hela 86 procent av de deltidsanställda inom tjänstesektorn. Tolv procent av de deltidsarbetande fanns inom industrin och resterande två procent inom jordbruket. Inom tjänstesektorn finns de deltidsarbetande framför allt i servicearbeten. Andra stora grupper av deltidsarbetande återfinns inom handel och kontor. 
 Deltidsarbete ger kvinnor arbete 
 Som framgår av tabell 4.1 var andelen deltidsarbetande av samtliga sysselsatta 15 procent inom EU år 1991. Motsvarande siffra för kvin- norna var drygt 31 procent. Deltidsarbete var med andra ord dubbelt så vanligt bland kvinnor som bland hela den arbetande befolkningen. 
 Tabellen visar också att de länder där en stor andel av kvinnorna arbetade deltid också hade ett relativt högt kvinnligt arbetskraftsdel- tagande. Detta gäller särskilt för Danmark, Storbritannien, Tyskland och Belgien. De länder som hade lägst arbetskraftsdeltagande bland kvinnor 
  
 SOU 1999:27 
  
 En internationell jämförelse  
 53 
  
 hade också små andelar deltidsarbetande kvinnor. Dessa samband tyder på att en stor andel deltidsarbeten kan ha medverkat till att kvinnornas inträde på arbetsmarknaden har underlättats. Genom att kombinera arbete och familjeliv har många kvinnor kunnat ta steget ut på arbetsmarknaden. 
 Tabell 4.1. Kvinnors arbetskraftsdeltagande, andel kvinnor som arbe- tar deltid och total andel deltidsarbetande i tolv  
 EU-länder, 
  1991. 
  
 Land 
  
 Relativt arbets- 
  
 Andel kvinnor 
  
 Andel 
  
 kraftsdeltagande 
  
 som deltidsarbetar 
  
 deltidsarbetande 
  
 bland kvinnor 
  
 EU 
  
 31,3 
  
 15,0 
  
 Danmark 
  
 78,9 
  
 37,4 
  
 22,6 
  
 Storbritannien 
  
 64,5 
  
 43,7 
  
 22,3 
  
 Portugal 
  
 62,8 
  
 9,9 
  
 5,8 
  
 Tyskland 
  
 58,1 
  
 34,1 
  
 15,1 
  
 Frankrike 
  
 56,8 
  
 23,4 
  
 11,9 
  
 Holland 
  
 54,5 
  
 59,8 
  
 32,4 
  
 Belgien 
  
 53,2 
  
 27,4 
  
 11,7 
  
 Luxemburg 
  
 44,8 
  
 18,2 
  
 7,5 
  
 Spanien 
  
 41,2 
  
 11,0 
  
 4,5 
  
 Grekland 
  
 39,9 
  
 6,5 
  
 3,4 
  
 Irland 
  
 39,9 
  
 17,7 
  
 8,3 
  
 Källa: OECD, Eurostat 
 Över fyra miljoner deltidsarbetslösa i EU 
 För EU som helhet uppgick den andel av de deltidsarbetande som hellre skulle vilja arbeta heltid till 20 procent år 1997 
 2 
 . Det innebär att cirka en femtedel av de deltidsarbetande kan betraktas som deltidsarbetslösa. 
 Andelen deltidsarbetslösa varierar kraftigt mellan länderna. I Holland och Österrike betraktade sig mindre än 10 procent som deltidsarbetslösa år 1997 medan motsvarande siffror för Grekland, Italien, Finland och Sverige var närmare 40 procent. 
 Det förekommer inte några större skillnader mellan män och kvinnor vad gäller andelen bland de deltidsarbetande som önskar men inte kunnat få ett heltidsarbete. Eftersom de deltidsarbetande kvinnorna dock är så 
  
 2  
  
 EU-kommissionen: 
  Employment Rates Report 1998, Employment Performance in the Member States 
  
 54  
 En internationell jämförelse 
  
 SOU 1999:27 
  
 många fler än de deltidsarbetande männen, är antalsmässigt betydligt fler kvinnor än män deltidsarbetslösa. 
 I hela EU uppgick antalet deltidsarbetslösa kvinnor år 1996 till 3,2 miljoner medan de deltidsarbetslösa männen således bara var 1,2 miljoner. Det innebär att den totala deltidsarbetslösheten inom EU upp- gick till 4,4 miljoner 1995. För Sverige var andelarna lika stora bland män och kvinnor men antalet ofrivilligt deltidsarbetande kvinnor var 220 000 att jämföra med 63 000 män. 
 Tillfälliga arbeten allt vanligare inom EU 
 Under perioden 1983 
 -  
 1991 ökade andelen tillfälligt anställda av alla sysselsatta inom EU med 5,4 procentenheter. Under de första fem åren av  
 1990-talet 
  fortsatte ökningen, om än i något lägre takt. Ökningen mellan 1991 och 1995 uppgick till i genomsnitt 1,1 procentenheter. 
 Utvecklingen skiljer sig kraftigt mellan medlemsstaterna. I Holland, Spanien och Frankrike var ökningarna störst medan de tillfälliga an- ställningarna minskade i Portugal och Grekland. 
 Som framgår av figur 4.1 hade cirka 11 procent av de anställda i EU- länderna ett tidsbegränsat arbete år 1995. I flertalet länder, däribland Sverige, ligger andelen på mellan 10 och 15 procent. I Belgien, Italien, Österrike och Storbritannien var andelen mindre än 10 procent. Spanien skiljer sig markant från övriga  
 EU-länder. 
  Där hade en av tre sysselsatta ett tidsbegränsat arbete år 1995. 
 3 
  
 3  
 Mack, Gilmore (red) Glastak och glasväggar? Den köns- segregerade arbetsmarknaden, SOU 1997:137. 
  
 SOU 1999:27 
  
 En internationell jämförelse  
 55 
  
 Figur 4.1. Andelen tillfälligt anställda av det totala antalet anställda i  
 EU-länderna 
  år 1995. Totalt samt könsfördelat. 
  
 40 
  
 35 
  
 Alla anställda 
  
 30 
  
 Anställda kvinnor 
  
 Anställda män 
  
 25 
  
 20 
  
 15 
  
 10 
  
 5 
  
 0 
  
 I 
  
 NL 
  
 B 
  
 D 
  
 E 
  
 F 
  
 I 
  
 A 
  
 S 
  
 DK 
  
 R 
  
 P 
  
 FIN 
  
 UK 
  
 GR 
  
 EU totalt 
 Källa: Eurostat 
 4 
  
 Jämn könsfördelning 
 Figur 4.1 visar också könsfördelningen bland de tillfälligt anställda i  
 EU-länderna 
  år 1995. I samtliga länder var andelen kvinnor i tillfälliga anställningar större än andelen män. Skillnaderna är dock relativt små. Eftersom könsskillnaderna vad gäller sysselsättningsgrad numera också är relativt små kan konstateras att även  
 antalsmässigt  
 arbetar kvinnor och män tillfälligt i nästan lika stor utsträckning. 
  
 4  
 B=Belgien, DK=Danmark, D=Tyskland, GR=Grekland, E=Spanien, 
 F=Frankrike, IR=Irland, I=Italien, NL=Nederländerna, A=Österrike, 
 P=Portugal, FIN=Finland, S=Sverige, UK=Storbritannien 
  
 56  
 En internationell jämförelse 
  
 SOU 1999:27 
  
 Tjänstesektorn störst 
 Merparten av de tillfälliga anställningarna återfinns i tjänstesektorn. Serviceyrken med låga utbildningskrav dominerar. Tillfälliga anställ- ningar förekommer dock även i mer kvalificerade yrken inom tjänste- sektorn. 
 Ungdomar  
 -  
 tillfälliga jobb och arbetslöshet 
 Den första kolumnen i tabell 4.2 visar ungdomsarbetslösheten i med- lemsländerna. Den andra kolumnen i tabellen visar andelen tillfälligt anställda ungdomar i åldrarna 14 
 -  
 24 år av samtliga sysselsatta i samma åldrar i  
 EU-länderna 
  år 1991. Av alla sysselsatta ungdomar i EU hade över 27 procent en tillfällig anställning år 1991. Det finns en tydlig samvariation mellan länder med hög arbetslöshet bland ungdomar och en stor andel tillfälligt anställda ungdomar. 
 5 
  
 I samtliga länder finns det tecken på att andelen tillfälliga anställ- ningar minskar med stigande ålder. Det betyder att ungdomar skulle ha störst benägenhet att arbeta tillfälligt och att man med stigande ålder hellre tar en fast anställning om man kan välja. 
  
 Tabell 4.2.  
 Andelen unga i tillfälliga anställningar av de syssel- satta 14 
 -  
  
 24-åringarna 
  samt ungdomsarbetslösheten i tolv EU- länder, 1991. 
  
 Ungdomsarbetslöshet 
  
 Ungdomar i tillfälliga anställningar, 
  
 % av de sysselsatta 14 
 -  
 24 år 
  
 EU 
  
 27,5 
  
 Spanien 
  
 32,3 
  
 60,7 
  
 Grekland 
  
 24,5 
  
 16,9 
  
 Frankrike 
  
 19,1 
  
 34,0 
  
 Irland 
  
 17,6 
  
 54,5 
  
 Belgien 
  
 14,0 
  
 12,3 
  
 Danmark 
  
 11,5 
  
 32,4 
  
 Holland 
  
 11,1 
  
 16,1 
  
 Portugal 
  
 10,2 
  
 32,2 
  
 Storbritannien 
  
 10,1 
  
 9,7 
  
 Tyskland 
  
 5,6 
  
 30,6 
  
 Luxemburg 
  
 2,6 
  
 2,4 
  
 Källa: OECD, Eurostat 
  
 5  
 De Grip, A, Hoevenberg, Adkins, Davila, E. (1997) Atypical employment in the European Union, International Labour Review, Vol 136 (1997), No 1. 
  
 SOU 1999:27 
  
 En internationell jämförelse  
 57 
  
 4.2 
  
 Faktorer bakom utvecklingen 
  
 Efterfrågan på arbetskraft påverkas av flera faktorer. De i särklass vik- tigaste är strukturomvandlingar och konjunkturella svängningar. I be- greppet strukturomvandling inkluderas ofta arbetsrättsliga förändringar. 
 Utbudet av arbetskraft påverkas å andra sidan av faktorer som den demografiska utvecklingen, arbetskraftens rörlighet och utbildningsnivå m.m. Här kan man också välja att inkludera trygghetssystemen, i form av arbetslöshets- och socialförsäkringar. 
 Förläggningen av arbetstiden viktig 
 En fråga som påverkar sambandet mellan efterfrågan och utbudet på arbetsmarknaden är arbetstidens förläggning. I en studie från 1994 pre- senterar Bielenski 
 6  
 utvecklingen av deltidsarbeten inom EU utifrån ett arbetsgivar- respektive ett arbetstagarperspektiv. 
 I flertalet  
 EU-länder 
  menade arbetsgivarna att det huvudsakliga skälet för att anställa personer på deltid var att öka flexibiliteten i före- taget för att därigenom bättre kunna anpassa verksamheten efter fluk- tuationer på marknaden. Företagen var följaktligen främst intresserade av personer som var beredda att arbeta få timmar per vecka och som accepterade att arbetstiden kunde ändras med kort varsel. Motsvarande undersökning bland arbetstagare visade att dessa var mest intresserade av att arbeta långa skift på fastlagda scheman. Resonemanget visar på stora skillnader i arbetsgivares resp. arbetstagares önskemål vad gäller förläggningen av arbetstiden vid deltidsarbete. 
 Krav på ökad flexibilitet 
 I samtliga  
 OECD-länder 
  har stora strukturförändringar ägt rum de se- naste 20 
 -  
 25 åren. Efterfrågan på arbetskraft har förändrats radikalt. De traditionella industriarbetena har minskat och tjänstesektorn har expan- derat. Många länder har byggt upp en relativt stor offentlig sektor. Teknikutvecklingen har medfört att många rutinmässiga arbetsuppgifter har försvunnit eller minskat kraftigt. Samtidigt har teknikutvecklingen också inneburit stora möjligheter att producera sådant som tidigare var omöjligt. Både varu- och tjänsteproduktionen blir också alltmer kun- skapsintensiv, dvs. det ställs allt högre krav på de anställdas kompetens. 
  
 6  
 Gutierrez, H (1994) New forms of Work and Activiety  
 -  
 Survey of Experience and Establishment Level in Eight European Countries, European Foundation for the Improvement of Livning and Working Conditions, Dublin. 
  
 58  
 En internationell jämförelse 
  
 SOU 1999:27 
  
 Under samma period har den ökande globaliseringen medverkat till att företag och organisationer tvingats att höja sin produktivitet för att vara konkurrenskraftiga. Till en del sker detta genom att effektivisera teknikanvändning och arbetsorganisation. Ökad produktivitet ställer också ofta krav på större flexibilitet vad gäller storleken och kompeten- sen hos själva arbetsstyrkan. Det blir allt vanligare att företagen anpas- sar både arbetsstyrkans kompetens och omfattning efter arbetsbelast- ningen. 
 Strukturella orsaker bakom deltid och tillfälliga anställningar 
 Ett uttryck för de ökade kraven på flexibilitet är en ökad efterfrågan från arbetsgivare på deltidsarbetande och tillfälligt anställda. Det finns med andra ord ett strukturellt betingat inslag i förklaringen till en ökad andel deltid och tillfälliga anställningar. I de länder som har genomfört arbetsrättsliga förändringar som underlättat för arbetsgivarna att an- ställa personal tillfälligt, har andelen tillfälliga anställningar ökat mycket markant. Ett exempel är Spanien. Även Frankrike uppvisar ett liknande mönster. 
 Deltid och tillfälliga anställningar inte konjunkturberoende 
 En annan viktig förklaringsfaktor bakom förändringar i efterfrågan på arbetskraft är konjunkturläget. Under de senaste 20 
 -  
 25 åren har väst- världen gått igenom flera hög- som lågkonjunkturer. I så gott som samtliga länder utlöste den första oljekrisen i början av  
 1970-talet 
  en kraftig lågkonjunktur. Den varade dock olika länge i olika länder. Den andra krisen, som kom i slutet av  
 1970-talet, 
  påverkade också länderna på olika sätt. Därefter har vissa stater legat före andra i konjunktur- utvecklingen. Numera beräknas högkonjunkturerna börja i USA och Japan för att sedan sprida sig till Europa. Styrkan och effekterna av olika konjunkturlägen skiljer sig åt länderna emellan. 
 OECD har undersökt hur olika konjunkturlägen kan påverka före- komsten av atypiska anställningar. Slutsatsen är att det inte finns något som tyder på att förändringar i andelen följer några cykliska mönster 
 7 
 . 
  
 7  
 OECD Employment Outlook, 1996. 
  
 SOU 1999:27 
  
 En internationell jämförelse  
 59 
  
 Deltid ett sätt för kvinnor att kombinera förvärvsarbete med sysslor i hemmet 
 I många västländer har deltidsarbete varit den enda möjligheten för kvinnor att ta sig in på arbetsmarknaden. Det finns skäl att anta att det fortfarande är så i flera länder. Genom att inte arbeta heltid får kvin- norna tid över för barnomsorg och hemarbete. 
 Arbetslöshets- och socialförsäkringssystemen missgynnar deltidsanställda och tillfälligt anställda i många länder 
 Arbetslöshets- och socialförsäkringssystemen i många länder missgynnar ofta både deltidsarbetande och tillfälligt anställda och skulle därför kunna vara en faktor som talar mot en ökning av arbetskraftsutbudet för deltidsarbeten och tillfälliga anställningar. Å andra sidan skulle det kunna vara en faktor som talar för en ökad efterfrågan på deltids- anställda och tillfälligt anställda utifrån ett arbetsgivarperspektiv. 
 Deltidsarbetslösa kan få ersättning från arbetslöshetsersättningen i de nordiska länderna samt i Nederländerna, enligt regler som i stora drag påminner om de svenska. 
 8  
 Några sådana möjligheter förekommer vare sig i övriga  
 EU-länder 
  eller i USA. 
 De missgynnande effekterna för de atypiskt anställda i många länder gäller inte bara vid arbetslöshet utan även rätten till sjukpenning och pension. Nedan följer en kort sammanfattning av de viktigaste lagreg- lerna i några av medlemsländerna 
 9 
 . 
  
 Belgien 
 : Alla anställningar är socialförsäkringspliktiga. Vid mindre än 50 procent av heltid bortfaller rätten till sjukpenning och invalidi- tetsförsäkring. Förutvarande deltidsarbete berättigar till obegränsat stöd vid arbetslöshet. Bidragen varierar för deltidsarbetande, som inte är familjens huvudförsörjare, beroende på om de var frivilligt eller ofri- villigt i deltid. 
  
 Förbundsrepubliken Tyskland 
 : För anställningar på mindre än 15 veckotimmar eller lägre än en viss månadslön är arbetsgivarna befriade från socialförsäkringsavgifter för sjukdom och pension. Fullt försäk- ringsskydd inträder först vid minst 18 veckoarbetstimmar. För anställ- ningar på mindre än 19 timmar/vecka finns ingen skyldighet att betala bidrag till arbetslöshetsersättningen, vilket annars är obligatoriskt. Del- 
  
 8 
  
 Sammanställning från Arbetslöshetskassornas Samorganisation (SO),  
  
 1998-12- 
  
 03 
  
 samt från Ministry of Social Affairs and Employment, Holland  
  
 1999-01-15 
  
 9 
  
 Taylor, Tendenser och utveckling på kvinnornas arbetsmarknad inom den europeiska gemenskapen, Arbetslivsrapport 1998:30, Arbetslivsinstitutet. 
  
 60  
 En internationell jämförelse 
  
 SOU 1999:27 
  
 tidsarbete inverkar negativt på pensionsstorleken, eftersom denna be- räknas på grundval av arbetade år och inkomst. 
  
 Danmark 
 : Redan bosättning är tillräcklig för rätt till grundpension, som dock är låg och finansieras över statsbudgeten. Alla arbetstagare som arbetar minst 10 timmar/vecka eller 43,5 timmar per månad får en  
 arbetsmarknads-tilläggspension, 
  som inte påverkas av inkomstens storlek. För tidsmässigt kortare anställningar finns inget försäkrings- skydd och arbetsgivaren betalar inga tilläggspensionsavgifter för an- ställda med mindre än tio veckoarbetstimmar. Sociala rättigheter är in- dividuella och inte bundna till äktenskapet eller hushållet. 
  
 Storbritannien 
 : Anställningar blir först socialförsäkringspliktiga när lönen uppgår till 23 procent av den nationella genomsnittslönen. Av- gifterna är lägre för deltid än för heltid beroende på ett progressivt bidragssystem. För mycket låga inkomster betalas inga socialförsäk- ringsavgifter. Grundpensionen finansieras genom avgifter och ligger under fattigdomsgränsen. Det finns en anställningsrelaterad tilläggs- pension, som dock utesluter deltidsarbetande som arbetar färre än 30 veckoarbetstimmar. 
  
 Irland 
 : Socialförsäkringsavgifter betalas inte för anställningar som understiger 18 timmar per vecka. 
  
 4.3 
  
 Exemplet Nederländerna 
  
 I början av  
 1980-talet 
  talades det ofta om den holländska sjukan. Landet hade ett stort budgetunderskott och en arbetslöshet på cirka 12 procent. Den dåvarande regeringen beslöt att  
 -  
 i samråd med arbets- marknadens parter  
 -  
 göra en radikal kursändring. Sedan dess har sys- selsättningen ökat och arbetslösheten ligger i dag på under fyra procent. 
 Kursändringen bestod av flera delar. Genom ett avtal 1982 mellan parterna på arbetsmarknaden har löneökningarna varit begränsats till cirka två procent per år under perioden 1984 och 1996. I samma avtal enades man om att verka för en rättvis fördelning av jobben. Staten har bidragit till utvecklingen genom sänkta skatter och arbetsgivaravgifter samt förenklade regler för korttidsanställningar. 
 Redan i slutet av  
 1970-talet 
  formulerade den holländska regeringen ett program i syfte att öka deltidsarbetet 
 10 
 . Ett ökat deltidsarbete sågs som ett instrument för att dels öka sysselsättningen, dels fördela en knapp resurs, nämligen betalt arbete. Detta synsätt förstärktes genom avtalet mellan parterna från år 1982 (se ovan). Programmet hade både 
  
 10  
  
 Part-time 
  work in the Netherlands, Ministry of Social Affairs and Employment, Directorate of Industrial Relations, No 39, April 1997. 
  
 SOU 1999:27 
  
 En internationell jämförelse  
 61 
  
 kvalitativa och kvantitativa inslag. Genom förändrade regler och bort- tagande av s.k. trösklar i arbetsrätten och i social- och arbetslös- hetsförsäkringssystemen fick de deltidsanställda samma villkor som de heltidsanställda. 
 I Nederländerna finns två olika ersättningssystem vid arbetslöshet. Alla som arbetat under 26 av de senaste 39 veckorna är berättigade till ersättning i maximalt sex månader. De som dessutom arbetat under minst fyra av de senaste fem åren är därefter berättigade till ersättning från den förlängda arbetslöshetsersättningen. År 1985 sänktes ersätt- ningsnivån vid arbetslöshet från 80 till 70 procent. Ersättningstiden i den förlängda arbetslöshetsförsäkringen varierar mellan tre månader och 4,5 år beroende på ålder och antalet förvärvsår. För maximal ersättningstid krävs att man arbetat i 40 år. Därefter utgår ersättning under max ett år som motsvarar 70 procent av den lagstadgade minimilönen. De arbetslösa är därefter hänvisade till socialbidragssystemet. 
 Deltidsarbetslösa har samma rätt till ersättning från arbetslöshets- ersättningen som heltidsarbetslösa under förutsättning att de är ofri- villigt deltidsarbetslösa, aktivt söker mer arbete och är registrerade vid Arbetsförmedlingen. 
 Regeringen vidtog också kvantitativa åtgärder för att öka deltids- arbetet. Parterna på arbetsmarknaden, och då främst arbetsgivarna, anmodades att öka antalet deltidsarbeten och medel anslogs för forskning om hur deltidsarbete påverkar utvecklingen. Flera initiativ togs för att öka deltidsarbetet inom den offentliga sektorn. 
 Under åren 1979 och 1980 gjordes också ett försök att genom statliga bidrag till arbetsgivare och arbetstagare öka antalet deltidsarbetande. Försöket avbröts dock snabbt eftersom det, förutom att belasta statsbudgeten, inte gav förväntat resultat och var alltför komplicerat. Dessutom ansåg man att marknadskrafterna redan gjorde jobbet. 
 Arbetsmarknadens parter har verkat aktivt för fler deltidsarbeten. I cirka 60 procent av kollektivavtalen finns stadgar för deltidsarbete. Vissa fackförbund har genomfört kampanjer för att öka deltidsarbetet. Några av dessa har riktats särskilt till män. Ett exempel kampanjen Johnson, I am your father! 
  
 62  
 En internationell jämförelse 
  
 SOU 1999:27 
  
 En av tre jobbar deltid 
 Under de senaste 25 åren har andelen deltidsarbetande 
 11  
 av alla syssel- satta i Nederländerna ökat från cirka sju procent till 37 procent. Idag arbetar alltså mer än var tredje person deltid. Det är i särklass den högsta siffran i EU. 
 Mer än nio av tio i Nederländerna är nöjda med sitt deltidsarbete och arbetar deltid därför att de inte vill arbeta heltid. Mindre än en av tio anger att de skulle vilja arbeta heltid men har inte lyckats hitta arbete på heltid. Deltidsarbetslösheten uppgår med andra ord till mindre än 10 procent av de deltidsarbetande. Det finns inga uppgifter om hur stor andel av de deltidsarbetslösa som uppbär ersättning från arbetslös- hetsersättningen. 
 Liksom i övriga  
 EU-länder 
  är deltidsarbetet i Nederländerna vanligast bland kvinnor och i serviceyrken med låga utbildningskrav. Flera undersökningar visar dock att önskemål om minskad arbetstid nu blir allt vanligare bland högutbildade. Det gäller både män och kvinnor. 
 Enligt uppgifter från det holländska arbetsmarknadsdepartementet 
 12  
 väljer unga familjer allt oftare deltidsarbete för båda makarna, dvs. både mannen och kvinnan vill arbeta ungefär 32 timmar vardera per vecka. Tidigare var det vanligast att mannen arbetade heltid och kvinnan ungefär 20 timmar per vecka. 
 Institutionella förändringar bakom utvecklingen 
 Det ökade deltidsarbetet i Nederländerna anses ha bidragit till ökad sysselsättning främst bland kvinnor, men också till att den äldre arbets- kraften har kunnat stanna kvar i arbetslivet längre och till en jämnare fördelning av betalt  
 -  
 och obetalt arbete  
 -  
 och sist men inte minst till en minskad arbetslöshet. För arbetsgivarna har det ökade deltidsarbetet medfört en större flexibilitet genom att arbetet kan föreliggas till den tid då arbetsbelastningen är som störst. 
 Det torde inte ligga några som helst tvivel om att det är strukturella orsaker, i form av institutionella förändringar, som ligger bakom ökningen av andelen deltidsarbeten i Nederländerna. Det kan också finnas vissa attitydmässiga förändringar som kan ha påverkat utveck- lingen, genom att man i allt fler och större kretsar önskar arbeta deltid. 
  
 11  
 Deltidsarbete definieras som arbete under kortare tid än den normala arbetstiden för heltidsanställningar. Antalet timmar i en deltidsanställning varierar från en timme per vecka till en timme mindre än heltid. 
  
 12  
 Jackson, Ministry of Social Affairs and Employment, Holland. 
  
 SOU 1999:27 
  
 En internationell jämförelse  
 63 
  
 4.4 
  
 Exemplet Spanien 
  
 Störst andel tillfälligt anställda 
 Spanien har sedan lång tid den högsta arbetslösheten inom EU. Sam- tidigt är den spanska arbetsrätten av tradition mycket strikt. Det gäller särskilt reglerna för fasta anställningar. I syfte att öka sysselsättningen har betydande förändringar gjorts i arbetsrätten på senare år. Föränd- ringarna har bland annat inneburit större möjligheter för arbetsgivarna att anställa personal med tidsbegränsade kontrakt. För fasta anställ- ningar gäller i stort sett samma regler som tidigare. 
 Sedan de nya arbetsrättslagarna trädde i kraft, har andelen tillfälligt anställda ökat markant. År 1987 var drygt 15 procent av de sysselsatta tillfälligt anställda. Sju år senare, dvs 1994, var motsvarande siffra nära 34 procent. Det innebär att över en tredjedel av alla anställningar i Spa- nien var tillfälliga. Samtidigt som de tillfälliga anställningarna har ökat i Spanien har den totala sysselsättningen minskat. 
 Strukturella orsaker bakom stor andel tillfälligt anställda 
 Enligt OECD föreligger det inga som helst tvivel om att strukturella skäl i form av arbetsrättsliga förändringar har inneburit en ökad efterfrågan på tillfälligt anställda i Spanien 
 13 
 . OECD konstaterar också att även i Frankrike har arbetsrättsliga förändringar lett till en ökning av tillfälliga anställningar. 
 Sannolikt har de arbetsrättsliga förändringarna också medfört en minskad efterfrågan på fast anställd personal. År 1995 angav ca 85 procent av både männen och kvinnorna som var tillfälligt anställda i Spanien att deras tillfälliga arbete var ofrivilligt och berodde på att de inte hade kunnat finna ett fast jobb. 
  
 4.5 
  
 Exemplet USA 
  
 En avreglerad arbetsmarknad 
 Det kan i detta sammanhang vara intressant att studera utvecklingen i ett land med en helt annan syn på arbetsrätten jämfört med vad som gäller i flertalet  
 EU-länder, 
  nämligen USA. Där är också arbetslöshets- och socialförsäkringssystemen uppbyggda på ett annorlunda sätt än i Europa. 
  
 13  
 OECD Employment Outlook, 1996. 
  
 64  
 En internationell jämförelse 
  
 SOU 1999:27 
  
 Arbetslöshetsersättningen i USA skall täcka individens basutgifter men inte underminera individens incitament att återvända till arbete 
 14 
 . Ersättningen utbetalas under 26 veckor. Ersättningen är vanligen 50 
 -  
 60 procent av lönen. Storleken på ersättningen varierar beroende på in- komstnivå och i vilken stat man är bosatt. Lägre lön ger högre ersätt- ningsnivå. Av de registrerade arbetslösa får 30 
 -  
 35 procent arbetslös- hetsersättning. Deltidsersättning medges ej. 
 Arbetslöshetsersättningen finansieras genom individuella arbets- givaravgifter. I USA är arbetsrätten mindre strikt än i flertalet  
 EU-länder 
  och det är lättare att säga upp personal. Arbetslöshetsersättningen ses inte som en kollektiv försäkring utan som en fortsättning på löne 
 -  
 systemet 
 15 
 . 
 Flexibla arbetstider och en flexibel arbetskraft är inga nya företeelser i USA. Det nya ligger istället i att flexibla arbetstider, t.ex. i form av deltidsarbete och tillfälliga anställningar, införs på bred front i företagen och omfattar en större del av de anställda än tidigare. Den största förändringen när det gäller flexibel arbetskraft i USA är dock den 
 explosionsartade tillväxten av uthyrningsfirmor för temporär arbets 
 -  
 kraft 
 16 
 . 
 Deltid ses i USA som ett sätt att få flexibilitet både för arbetsgivare och arbetstagare. Arbetsgivaren har möjlighet att lättare variera sin kapacitet och arbetstagaren har möjlighet att få mer tid till åtaganden vid sidan av jobbet. Deltidsarbetande har ofta en lägre timlön än sina heltidsarbetande kollegor. Ofta har de inte heller tillgång till kompe- tensutveckling och anställningsförmåner i samma utsträckning som heltidsarbetande. 
 Nästan en av fem arbetar deltid 
 I USA arbetar cirka 16 procent av de sysselsatta deltid. Av dessa är ungefär två tredjedelar kvinnor och en tredjedel män. Andelen deltids- anställda har inte ökat i någon nämnvärd utsträckning sedan 1980. Ungefär 85 procent arbetar deltid på frivillig basis. Övriga 15 procent arbetar deltid av arbetsmarknadsskäl och kan följaktligen betraktas som deltidsarbetslösa. 
  
 14  
 Sveriges Utländska Attachéer, Utlandsrapport USA 9709, Flexibla arbetstider och flexibel arbetskraft i USA. 
  
 15 
  
 SOU 1996:150 En allmän och sammanhållen arbetslöshetsersättning. 
  
 16 
  
 Sveriges Utländska Attachéer, Utlandsrapport USA 9709, Flexibla arbetstider och flexibel arbetskraft i USA. 
  
 SOU 1999:27 
  
 En internationell jämförelse  
 65 
  
 De amerikanska företagen ser och använder i stor utsträckning de tidsbegränsat anställda som en buffert vid förändringar i efterfrågan. Alternativ till tidsbegränsat anställda för att möta dessa variationer i efterfrågan är att öka övertidsuttaget hos fast anställd personal eller att dra ner lagernivåer. Denna strategi innebär för många av de tidsbegrän- sat anställda att deras val inte står mellan ett tidsbegränsat jobb och ett fast jobb, utan snarare mellan ett tidsbegränsat jobb och arbetslöshet. 
 Tidsbegränsade anställningar vanligast bland kvinnor 
 År 1996 uppgick antalet tidsbegränsat anställda amerikaner till cirka 2,4 miljoner 
 17 
 . Av dessa s.k. temps var ungefär tre fjärdedelar kvinnor. Merparten av de tidsbegränsade anställningarna är inte speciellt kvalifi- cerade, utan avser t.ex. administrativ hjälp, försäljning och annan ser- vice. 
 Sämre villkor för tillfälligt anställda 
 Tidsbegränsat anställda tjänar ungefär 80 procent av vad tillsvidare- anställda gör. Till en del förklaras detta av att de tidsbegränsat anställda arbetar ungefär tio procent färre timmar än vad fast anställda gör, att tidsbegränsat anställda är yngre och har lägre utbildning samt att en stor andel arbetar inom lågbetalda serviceyrken. 
 Att ingå i den flexibla arbetskraften i USA innebär ofta osäkerhet när det gäller arbetet, hur länge det skall vara och om man får ett nytt när det nuvarande är slut. Det kan också innebära oregelbundna scheman, sämre lön och sämre villkor i övrigt. Dessa frågor har på senare tid uppmärksammats alltmer i USA. Flera projekt har också startats av intresseorganisationer och andra för att få till stånd ändringar och för- bättringar samt för att dra upp riktlinjerna för standarder för den flexibla arbetskraften. 
 Förväntad ökning av tillfälliga arbeten 
 Många tecken tyder på att atypiska anställningar kommer att öka i USA. Numera anger t.ex. 91 procent av de amerikanska företagen att de någon gång använder tidsbegränsat anställda. Enligt en rapport från Sveriges 
  
 17  
 Enligt uppgift från Sveriges arbetsmarknadsråd i Washington. 
  
 66  
 En internationell jämförelse 
  
 SOU 1999:27 
  
 Tekniska Attachéer 
 18  
 räknar man med att nya konstellationer dyker upp när det gäller den flexibla arbetskraften. Här följer några exempel. 
  
 · 
  
 Flexibel arbetskraft av samma typ eller flexibel arbetskraft med samma yrke går samman i kollektiv för att få tillgång till t.ex. förmåner och kompetensutveckling. Dessa kollektiv kan också fun- gera som arbetsförmedlare för gruppens medlemmar. 
  
 · 
  
 Bildande av regionala pooler med arbetstagare, som produktions- personal, administrativ personal och ingenjörer, vilka hyrs ut till regionens företag. Regionens företag bidrar till poolens kompe- tensutveckling, genom att utbilda arbetstagarna när de är på plats i företaget, dels genom att betala annan utbildning. Modellen innebär att regionens företag får tillgång till kompetent flexibel arbetskraft och att man delar på kostnaderna för detta. 
  
 · 
  
 Företag med motsatt säsong (alternativt konjunktur) för sina pro- dukter delar på en pool av flexibel arbetskraft, som halva året jobbar hos det ena företaget och andra halvan hos det andra företaget. 
  
 18  
 Sveriges Utländska Attachéer, Utlandsrapport USA 9709, Flexibla arbetstider och flexibel arbetskraft i USA. 
  
 SOU 1999:27 
  
 69 
  
 5 Lagar och avtal 
 Utvecklingen de senaste åren har gått mot att i lag och kollektivavtal försöka främja flexibilitet och produktivitetsutveckling i företagen genom olika anställningsavtal och arbetstider. Samtidigt ska anställdas behov av utveckling, inflytande, frihet och trygghet tillgodoses. I detta kapitel redogörs för regleringen av olika anställningsformer och arbets- tider. 
  
 5.1 
  
 Anställningsskydd 
  
 Översikt av anställningsskyddets historik 
 När lagen om anställningsskydd (1974:12) trädde i kraft var det första gången som det individuella anställningsskyddet reglerades på ett full- ständigt sätt. 
 Innan dess hade ett visst skydd för anställda införts, som exempelvis skyddet mot föreningsrättskränkande avskedande och förbud mot att säga upp den som fött barn eller var tvungen att fullgöra sin värnplikt (numera totalförsvarsplikt). Än tidigare rådde ett helt annat synsätt på anställningsförhållanden. I princip gällde tjänsteplikt och detta reglera- des bl.a. i olika legostadgor, varav den sista utfärdades år 1833. Det var inte tal om någon avtalsfrihet mellan parterna  
 -  
 lagstiftningen förutsatte att anställningsavtalet hade ingåtts i en viss form och för en viss tid. 
 Under industrialismens framväxt ändrades denna syn, mycket genom påverkan av liberalismens idéer. Avtalsfriheten betonades starkt och den statliga inblandningen skulle vara minimal. Anställningsvillkoren skulle fastställas genom att arbetstagaren och arbetsgivaren ingick enskilda avtal. En ny och oreglerad anställningsform uppkom, det fria arbetsavtalet. Detta innebar att anställningsförhållandet inte ingicks för viss bestämd tid utan tills vidare. Det kunde när som helst sägas upp från både arbetstagarens och arbetsgivarens sida. Till skillnad mot vad som gällt i det gamla bondesamhället ställde arbetstagaren nu bara den arbetade tiden till arbetsgivarens förfogande och fick bara betalt för denna. Arbetsgivaren hade inget ansvar för arbetstagaren under den tid 
  
 70  
 Lagar och avtal 
  
 SOU 1999:27 
  
 då denne inte arbetade. Det innebar t.ex. att arbetsgivaren inte var tvungen att dra försorg om arbetstagaren vid ålderdom och sjukdom och inte heller att anpassa arbetsvillkoren till arbetstagarens förutsättningar. I praktiken innebar detta att arbetsgivaren ensidigt kunde bestämma avtalsvillkoren  
 -  
 arbetstagarens val inskränkte sig till att acceptera arbetet eller inte. 
 Under slutet av  
 1800-talet 
  började arbetstagarna sluta sig samman i fackföreningar. Dessa kom att i allt större utsträckning ingå avtal med arbetsgivarna om arbetsavtal som gällde för ett större antal arbetare, kollektivavtal. Rättsläget var dock oklart om dessa kollektivavtal var rättsligt bindande. 
 En ökad social oro bredde efterhand ut sig, bl.a. genom att arbets- tagarna alltmer kom att utnyttja kollektivavtalens möjligheter till strejk och arbetsgivarna sina möjligheter till lock out. Därför inleddes ett arbete för att försöka skapa stadga åt den oroliga situationen. De förslag till lagstiftning som lades fram förkastades dock och inte förrän år 1928 infördes en lagreglering av kollektivavtalet. Den första arbetstidslagen infördes år 1919 och den första semesterlagstiftningen år 1938. 
 Genom Saltsjöbadsavtalet 1938 mellan SAF och LO förband sig arbetsgivarna att ange skälen för uppsägning och att förhandla om upp- sägningar. År 1964 ändrades överenskommelsen till att arbetsgivarna åtog sig att inte säga upp arbetstagarna utan sakliga skäl. I slutet på  
 1960-talet 
  tillsattes den s.k. Åmanska utredningen som fick i uppdrag att se över frågan om ett utökat anställningsskydd. 
 Utvecklingen under  
 1970-talet 
  
 År 1971 infördes en särskild lag om anställningsskydd för äldre arbets- tagare och tre år därefter trädde den första kompletta anställnings- skyddslagen i kraft. I denna lagfästes kravet på att uppsägning skulle vara sakligt grundad. Den innehöll även reglering av turordning och rätten till återanställning. Anställningsskyddslagen var till vissa delar dispositiv. 
 I och med att 1974 års lagstiftning gav ett långtgående skydd åt tillsvidareanställningar, som även förklarades vara den normala anställ- ningsformen, uppstod ett behov av att kunna göra undantag från kravet att alla anställningar skulle gälla tillsvidare. Därför infördes möjlighet att kunna ingå tidsbegränsade anställningar för viss tid, viss säsong eller visst arbete om det föranleddes av arbetsuppgifternas särskilda beskaffenhet eller var fråga om praktikarbete eller vikariat. Beträffande provanställningar hade regeringen övervägt att föreslå att sådan skulle vara tillåten enligt lagen. Då arbetsmarknadens parter förklarat att de 
  
 SOU 1999:27 
  
 Lagar och avtal  
 71 
  
 var villiga att medverka till att kollektivavtalen skulle reglera detta avstod regeringen från att föreslå lagreglering. 
 1 
  
 Utvecklingen under  
 1980-talet 
  
 Den 1 april 1982 trädde en ny anställningsskyddslag i kraft. Bakgrunden var att man ville utöka möjligheterna till visstidsanställningar. Dessutom var avsikten att införa möjligheter till provanställning och anställning på viss tid för arbetsanhopning. Erfarenheten hade visat att det hade varit svårt att via kollektivavtal komma fram till sådana lösningar. I lagen infördes bestämmelser som innebar att det blev tillåtet att provanställa någon för högst sex månader och att visstidsanställa på grund av tillfällig arbetsanhopning i sammanlagt sex månader under en period av två år. Det infördes även möjlighet att anställa någon tillfälligt för feriearbete och för tiden tills dess att arbetstagaren skulle påbörja värnpliktstjänstgöring. Vidare infördes en regel som innebar att den som är pensionerad fick visstidsanställas. 
 Utvecklingen under  
 1990-talet 
  
 I slutet av år 1991 tillkallades en kommitté för översyn av medbestäm- mandelagen och den centrala arbetsrättsliga lagstiftningen i övrigt. 
 2  
 Skälen till att utredningen tillsattes var att det under senare år blivit alltmer tydligt att det fanns brister i den arbetsrättsliga lagstiftningen. De reformer som genomfördes på  
 1970-talet 
  hade fått oönskade effekter genom att de lett till formaliserade samarbetsformer och en byråkratisk beslutsprocess. Det konstaterades att många anställda saknade möjlighet till information och att det starka anställningsskyddet kunde ha medfört hinder för arbetslösa att komma in på arbetsmarknaden. De arbets- rättsliga lagarna ansågs dessutom vara svåröverskådliga och dåligt an- passade till  
 1990-talets 
  krav på höjd produktivitet både i den privata och den offentliga sektorn. Särskilda svårigheter angavs kunna uppstå på mindre arbetsplatser där bristen på flexibilitet i regelsystemet kunde få återverkningar på verksamheten och därmed på lönsamheten. 
 1992 års arbetsrättskommitté avlämnade ett delbetänkande om ny anställningsskyddslag i maj 1993. 
 3  
 Förslagen ledde till lagstiftning som trädde i kraft den 1 januari 1994. 
  
 1 
  
 Prop. 1973:129. 
  
 2 
  
 1992 års arbetsrättskommitté. 
  
 3 
  
 SOU 1993:32. 
  
 72  
 Lagar och avtal 
  
 SOU 1999:27 
  
 Innebörden av förändringarna var bl.a. att den tillåtna anställnings- tiden för visstidsanställning förlängdes från sex månader till tolv måna- der under en period av två år och att provanställning tilläts i tolv måna- der i stället för som tidigare i sex månader. Dessutom infördes ett slags moratorium för de gällande kollektivavtalen. Till lagen hörde nämligen övergångsbestämmelser som innebar att bestämmelser skulle undanröjas i gällande kollektivavtal, om avtalen stadgade att tidsbegränsade anställningar fick ingås för kortare tid än de som lagen tillät. Det innebar dock inte att det inte längre var möjligt att ingå kollektivavtal om kortare tidsbegränsade anställningar  
 -  
 nya kollektivavtal kunde naturligtvis träffas som innebar att tidsbegränsade anställningar endast fick ingås för kortare tid än tolv månader. 
 Vidare ändrades vissa regler avseende uppsägning och arbetsgivare gavs möjlighet att undanta två arbetstagare av särskild betydelse för den fortsatta driften vid upprättandet av turordningskretsar. 
 Efter regeringsskiftet under hösten 1994 infördes från och med den 1 januari 1995 i princip en återgång till de regler som gällde före den 1 januari 1994. Den längsta tillåtna tiden för visstidsanställningar vid arbetsanhopning och för provanställning förkortades från tolv till sex månader i och med ändringen. 
 4 
  
 Under våren 1995 tillkallade regeringen en kommission med uppdrag att söka lösningar på de problem som arbetsmarknadens parter ansåg fanns på arbetsrättens område, 1995 års Arbetsrättskommission. Syftet med kommissionens arbete var att i samarbete med parterna finna former för hur dessa själva i så stor utsträckning som möjligt genom kollektivavtal skulle kunna utforma de arbetsrättsliga reglerna så att de blev så enkla och effektiva som möjligt. 
 Kommissions mål var att åstadkomma en långsiktig och stabil arbetsrätt som skulle främja flexibilitet och produktivitetsutveckling i företagen och den offentliga sektorn, tillgodose de anställdas behov av utveckling, inflytande, frihet och trygghet, främja jämställdhet mellan könen och främja invandrarnas villkor på arbetsmarknaden. 
 Kommissionen överlämnade sin slutrapport Samarbetsavtal? i maj 1996. Varken arbetsgivarnas eller arbetstagarnas representanter kunde godta det slutförslag till avtalsrekommendation som kommissionens ordförande presenterade. Regeringen överlade med centralorganisa- tionerna och dessa förband sig att förhandla med varandra. Grunden för parternas förhandlingar var parternas vilja att medverka till åtgärder som ökar sysselsättningen och därmed minskar arbetslösheten. Mot bakgrund av dessa överläggningar uppdrog regeringen åt Statens för- 
  
 4  
 Lag (1994:1685) om ändring i lagen (1982:80) om anställningsskydd. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Lagar och avtal  
 73 
  
 likningsmannaexpedition att tillsätta en medlargrupp som skulle försöka få parterna att uppnå enighet i arbetsrättsliga frågor. 
 Medlargruppen fick inte något uppdrag av parterna under den tid den var i funktion, och därför förklarade gruppen att det inte fanns någon förutsättning för att klara av uppdraget. 
 Under senvåren 1996 hade dessutom regeringen lagt fram den s.k. sysselsättningspropositionen, i vilken förslag lades fram för att klara av det övergripande målet halvering av den öppna arbetslösheten. 
 5  
 I pro- positionen framkom att arbetsrätten måste ha en ändamålsenlig utform- ning och spegla en rimlig avvägning mellan löntagarnas behov av skydd mot godtyckliga och diskriminerande beslut och företagens behov av att kontinuerligt kunna anpassa sin organisation och sin arbetsstyrka till förändrade förutsättningar och behov. De arbetsrättsliga reglerna skulle vara utformade så att de inte försvårade för företagen att göra nya sats- ningar och expandera. Regeringens mening var att detta skedde på bästa sätt om arbetsmarknadens parter själva tog ansvar för utformningen av reglerna. 
 Men parterna lyckades inte komma överens. I september 1996 upp- rättades ett utkast till lagrådsremiss. Lagrådets yttrande ledde till att regeringen lade fram en omarbetat förslag till proposition i oktober 1996 med förslag på modernisering av anställningsskyddet. 
 6  
 Regeringen konstaterade att de då gällande reglerna gav uttryck för uppfattningar som allt mer kommit att frångås. Anställningsskyddsreglerna tillkom på  
 1970-talet 
  och efter det har svensk ekonomi och arbetsmarknad genom- gått avsevärda förändringar. Den fria rörligheten för kapital, personer, tjänster och varor inom EU samt utvecklingen avseende teknik, organisa- tioner och arbetssätt har förändrats väsentligt. Utvecklingen har gått mot en ökad mångfald av vad gäller olika former för att anlita arbetskraft, t.ex. tidsbegränsade anställningar, inhyrning av arbetskraft och konsult- tjänster. 
 Kontentan var att regeringen i propositionen framförde vissa förslag till förändring av reglerna om anställningsskydd, men man konstaterade att vissa regler inte skulle ändras. Exempelvis angavs att avsteg inte skulle ske från principen att huvudregeln är att anställning ingås tills- vidare och att det inte heller skulle komma ifråga att luckra upp kravet på att uppsägning från arbetsgivarens sida ska vara sakligt grundad. 
 Utökningar föreslogs dock avseende möjligheten att genom kollek- tivavtal avvika från anställningsskyddslagen. Tills dess gällde att avvi- kelse endast kunde göras i kollektivavtal på central nivå. Vid tillkomsten av regeln var avsikten att det skulle skapas en garanti mot att avtals- 
  
 5 
  
 Prop. 1996/97:207. 
  
 6 
  
 Prop. 1996/97:16. 
  
 74  
 Lagar och avtal 
  
 SOU 1999:27 
  
 friheten inte begagnades på ett sätt som i otillbörlig utsträckning för- sämrade det lagfästa anställningsskyddet. Under senare år hade förbun- den i allt större utsträckning börjat delegera rätten till lokala fackliga organisationer. 
 7  
 Därför ansåg regeringen att kravet på att avtal skulle ingås på central nivå borde tas bort avseende tidsbegränsade anställ- ningar, turordningsreglerna och reglerna om företrädesrätt till återan- ställning samt den närmare beräkningen av förmåner under uppsäg- ningstid. Dock angav regeringen att avsteg bara skulle tillåtas om det fanns ett gällande kollektivavtal på central nivå, som exempelvis regle- rade allmänna anställningsvillkor. 
 Vidare föreslog regeringen att en ny anställningsform skulle införas, överenskommen visstidsanställning (se avsnitt 5.5). Vid denna tidpunkt gällde att tidsbegränsad anställning som pågått i sammanlagt tolv månader under en period av två år medförde att arbetsgivaren var tvungen att särskilt meddela att inte någon ytterligare anställning kunde erbjudas. Normalt gäller vid tidsbegränsade anställningar att de upphör utan föregående uppsägning vid avtalsperiodens slut. 
 Regeringen föreslog även att en bortre gräns för vikariat skulle in- föras. Den som under en period av fem år varit vikariatsanställd i sam- manlagt tre år och är fortsatt anställd, ska automatiskt få sin anställning betraktad som en tillsvidareanställning. Denna regel skulle få effekt först den 1 januari 2000. 
 Dessutom föreslogs att uppsägningstiderna skulle sättas i relation till anställningstidens längd och inte till arbetstagarens ålder. Ändringar skulle också göras i reglerna om företräde till återanställning. Tills dess hade företrädesrätten gällt under tolv månader, men förslaget gick ut på att denna tid kortades till nio månader. 
 Vidare föreslogs en rätt för deltidsanställda att för arbetsgivaren anmäla att han eller hon ville ha en anställning med utökad sysselsätt- ningsgrad eller heltidsanställning och därigenom få företräde till sådan anställning. Tre krav ställdes för att företrädesrätten skulle gälla. För det första skulle arbetstagaren ha anmält till arbetsgivaren att utökad arbetstid önskas. För det andra skulle arbetsgivarens behov av arbets- kraft tillgodoses genom att arbetstagaren får utökad arbetstid. För det tredje skulle arbetstagaren ha tillräckliga kvalifikationer för arbets- uppgifterna. I normalfallet kan det antas att arbetstagaren har dessa kvalifikationer om heltidsanställningen innehåller samma arbetsuppgifter som deltidsanställningen. 
 Regeringens förslag antogs av riksdagen och de flesta ändringarna trädde i kraft från och med den 1 januari 1997. 
  
 7  
 SOU 1993:32. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Lagar och avtal  
 75 
  
 5.2 
  
 Avtal inom anställningsskyddet 
  
 En del av reglerna i anställningsskyddslagen är tvingande, dvs. arbets- tagaren kan inte fås att avstå från sina rättigheter. Tanken är att de grundläggande reglerna om skydd för den enskilde ska vara tvingande. Avtal mellan enskilda parter är ogiltiga i den utsträckning de upphäver eller inskränker arbetstagarens rättigheter. Däremot har det sedan gam- malt ansetts att kollektivavtalsslutande parter ska kunna anpassa lag- reglerna till de speciella förhållanden som råder i en bransch, genom att göra avsteg i kollektivavtalen. De fackliga organisationerna anses ha den kompetens och de kunskaper som krävs för att tillvarata medlemmarnas intressen. Reglerna om tidsbegränsade anställningar är dispositiva. 
 Tidigare undersökningar av bestämmelser i kollektivavtal 
 Vid några tillfällen har bestämmelser om tidsbegränsade anställningar i kollektivavtal analyserats. Dessa undersökningar visar att det fanns kollektivavtal på  
 1970-talet 
  som medgav att tidsbegränsade anställningar fick ingås vid tillfällig arbetsanhopning och för provanställning, trots att den då gällande lagen inte tillät dessa anställningsformer. När anställningsskyddslagen ändrades i början av  
 1980-talet 
  infördes rätt att provanställa. Några år senare innehöll kollektivavtalen till stor del inskränkningar av rätten att provanställa, även om det inte fanns avtal som uttryckligen förbjöd denna anställningsform. Den senaste under- sökningen som utredningen tagit del av genomfördes strax före 1994 års lagändring och den visar att den vanligaste maximala tiden för tids- begränsade anställningar i kollektivavtalen var sex månader, dvs. samma tidsgräns som lagen ställde upp. 
 1977 års Anställningsskyddskommitté utförde en omfattande under- sökning av bl.a. kollektivavtal med bestämmelser om visstidsanställning vid tillfällig arbetsanhopning och provanställning. Bakgrunden var att 1974 års anställningsskyddslag inte tillät dessa anställningsformer. För att arbetsgivaren skulle kunna provanställa eller anställa för tillfällig arbetsanhopning krävdes därför att det fanns ett kollektivavtal som reglerade dessa frågor. I rapporten konstaterades att den vanligaste förekommande tidsgränsen för tillfällig arbetsanhopning var tre månader på  
 LO-området. 
 8 
  
 På tjänstemannasidan fanns ingen tidsgräns. Däremot förekom inskränkningar i kollektivavtalen genom att det krävdes att den fackliga organisationen gav sitt samtycke för att anställning vid arbetstopp skulle tillåtas. 
  
 8  
 Ds A 1980:2. 
  
 76  
 Lagar och avtal 
  
 SOU 1999:27 
  
 En kollektivavtalsundersökning avseende provanställningar genom- fördes även år 1985. 
 9  
 Enligt denna undersökning var ungefär hälften av företagen, där ca 85 procent av arbetstagarna var anställda, på  
 LO-SAF- 
  området bundna av inskränkningar i rätten att provanställa. Undersök- ningen visade även att antalet arbetstagare som berördes av att den fack- liga organisationen lämnade sitt samtycke hade ökat markant jämfört med före 1982 års lagstiftning. Däremot fanns inte längre några kollektivavtal som förbjöd provanställning. 
 Young Storrie genomförde en kartläggning av regleringen av provanställningar och anställningar för viss tid i kollektivavtal under hösten 1993. 
 10  
 Hans resultat visade att den vanligaste tidsgränsen för visstidsanställningar var sex månader och att de flesta avtal inte gav de fackliga organisationerna någon rätt att ha inflytande vid rekryterings- beslutet. Vidare framkom att tjänstesektorn och småföretagarna verkade ha de mest liberala reglerna medan de större industriföretagens möjlig- heter att visstidsanställa var mer begränsade. Storrie fann att de ändringar som gjordes i anställningsskyddslagen år 1994 fick till följd att de olika fackförbunden agerade mycket olika. Slutsatsen var dock att för de avtalsområden som hade relativt korta avtalslängder skulle genom- slagskraften bli störst. 
 Exempel på avtal som ingåtts under senare tid 
 Teatrarnas Riksförbund och Teaterförbundet, fackförbundet för scen och media träffade den 1 september 1998 en överenskommelse som innebär att en ny anställningsform gäller för konstnärlig personal vid de statsunderstödda teatrarna. Syftet är att ensemblearbetet ska stärkas. Anställningsformen kallas för långtidskontrakt och är ett komplement till tillsvidareanställningar samt de anställningsformer som gäller inom teatrarna sedan tidigare,  
 pjäs-, 
  halvårs- och årsanställningar. Långtids- kontrakten ska gälla i minst två och högst fem år och de som gör avsteg från anställningsskyddslagens regler ska få ett ökat löneutrymme. 
 För några år sedan ingick Byggförbundet och SEKO avtal om att tillämpa en anställningsform som kallas för tillsvidareanställning med säsongbetonat arbete. Avsikten var bl.a. att utifrån en helhetssyn på relationerna mellan företag och dess medarbetare införa en tryggare och fastare anställningsform för medarbetare med säsongbetonat arbete. 
  
 9 
  
 Gustafsson E., Anställningsformer: En jämförelse mellan LAS och kollek- tivavtal på LO - SAF området, Juridiska Fakulteten Lund, 1985. 
  
 10 
  
 Soto, Reglering av visstidsanställningar i kollektivavtal, Kon- sekvenser av 1994 års lagstiftning, EFA, 1994. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Lagar och avtal  
 77 
  
 Avtalet omfattar dem som utför väderleksberoende arbeten inom beläggningsverksamhet. Arbetsgivarna ska i största mån försöka bereda arbete eller kompetensutveckling under uppehållet. Arbetstagaren är skyldig att genast meddela sin huvudarbetsgivare hur denne ska få kontakt med arbetstagaren om han eller hon får annan tidsbegränsad anställning under uppehållet. 
 Ett aktuellt avtal som tillåter längre provanställning än anställnings- skyddslagen är avtalet på lärarområdet. Genom att ha en längre prov- anställningsperiod markeras att det är viktigt med kompetenta lärare och att de lärare som arbetstagaren bedömer inte har tillräckliga kunskaper i princip ska kunna skiljas från sin anställning efter ett prövoår. 
  
 5.3 
  
 Arbetstidslagstiftning 
  
 Arbetstid regleras i lag och av arbetsmarknadens parter genom centrala och lokala avtal. Frågor om arbetstid kan handla om den totala arbets- tiden, t.ex. uttryckt per vecka, eller hur arbetstiden förläggs. 
 Historik 
 Under  
 1900-talet 
  har den lagstiftade arbetstiden förkortats vid flera till- fällen. Från och med år 1920 fastställdes arbetstiden till 48 timmar per vecka och den längsta dygnsarbetstiden tilläts bli nio timmar. Skälen till reformen var bl.a. att skapa bättre skydd för de anställdas fysiska hälsa. Förändringarna var också ett led i att följa den internationella utveck- lingen som innebar att arbetstidsförkortningar genomfördes i ett flertal länder. Förhoppningarna var att begränsningar av arbetstiden skulle främja en lugn samhällsutveckling och medverka till att undvika even- tuellt missnöje bland arbetstagarna. 
 Arbetstidslagen omfattade dock inte samtliga arbetstagare. Inom områden som inte omfattades skedde dock en successiv utveckling mot  
 48-timmarsveckan 
  genom kollektivavtal och annan lagstiftning. 
 År 1957 beslöt riksdagen att veckoarbetstiden skulle sänkas ytterli- gare med en timme per vecka. Skälen till förändringarna var denna gång inte främst att utöka arbetarskyddet utan att en välfärdsökning skulle tas ut i form av mer fritid. År 1960 var den lagstadgade veckoarbetstiden nere i 45 timmar. Under  
 1960-talet 
  fortsatte sänkningen av vecko- arbetstiden och år 1969 hade den sänkts till 42 timmar och 30 minuter. 
 Året därpå beslöt riksdagen att införa 1970 års arbetstidslag. Lagen omfattade alla arbetstagare och ersatte därmed de speciallagar som gällt för olika områden. Veckoarbetstiden var 40 timmar fr.o.m. år 1973. 
  
 78  
 Lagar och avtal 
  
 SOU 1999:27 
  
 Nu gällande arbetstidslag 
 År 1983 trädde den nuvarande arbetstidslagen i kraft. 
 11  
 Lagen reglerar bl.a. vad som är ordinarie arbetstid, övertid och mertid samt hur arbets- tiden ska förläggas. Arbetstidens längd ska normalt bestämmas när arbetsgivaren och arbetstagaren kommer överens om anställning. Arbetstidens förläggning bestäms däremot ensidigt av arbetsgivaren. Han eller hon är enligt lagen skyldig att meddela arbetstagaren minst två veckor i förväg om ändringar görs av den ordinarie arbetstiden eller jourtidens förläggning. 
 Veckoarbetstiden är fortfarande 40 timmar men en del regler som avser övertid har ändrats i förhållande till vad som tidigare gällt. Övertid definieras som arbetad tid utöver ordinarie eller kollektivavtalsbestämd arbetstid och jourtid eller arbetad tid som avviker från lagens regler enligt dispens från Arbetarskyddsstyrelsen. Det finns tre sorters övertid, allmän övertid, ytterligare övertid och nödfallsövertid. Allmän övertid får tas ut när det finns särskilt behov av ökad arbetstid, men den får inte överskrida 48 timmar under en fyraveckorsperiod eller 50 timmar under en kalendermånad. Det högsta uttaget är begränsat till 200 timmar per år. 
 Enligt lagen får veckoarbetstiden beräknas som ett genomsnitt för en tid av högst fyra veckor. Denna periodisering av arbetstiden är tillåten om det behövs med hänsyn till arbetets natur eller arbetsförhållandena i övrigt. 
 Mertid definieras som sådan arbetstid som vid deltidsanställning överstiger arbetstagarens ordinarie arbetstid och jourtid enligt anställ- ningsavtalet. Mertid får tas ut med högst 200 timmar per kalenderår. 
 Arbetstidslagen är dispositiv. Det innebär att arbetsmarknadens parter kan träffa avtal om andra regler, t.ex. om att ha både lägre och högre gränser för övertidsuttag. Dock införlivades i slutet av år 1996 ett  
 EG-direktiv 
  om arbetstiden. 
 12  
 Kollektivavtalen får därför inte innehålla regler som gör att arbetstagarna får längre arbetstid än som är tillåtet enligt  
 EG-direktivet. 
  
 År 1995 tillkallades en kommitté som fick i uppdrag att analysera de långsiktiga konsekvenserna av alternativa arbetstidsförkortningar, undersöka på vilket sätt flexibla arbetstidsregler kunde införas i svensk lagstiftning och utreda konsekvenserna av införandet av EG:s arbets- tidsdirektiv. Kommittén förslog bl.a. att en ny arbetstidslag skulle infö- 
  
 11 
  
 Lagen (1982:673) om arbetstid. 
  
 12 
  
 Rådets direktiv 93/104/EG av den 23 november 1993 om arbetstidens för- läggning i vissa avseenden. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Lagar och avtal  
 79 
  
 ras som skulle förstärka parternas ansvar för arbetstidsfrågorna. 
 13  
 För- slaget har ännu inte lett till ny lagstiftning. 
 När arbetstidslagen anger att veckoarbetstiden är 40 timmar avses veckor som kan innehålla helger. Som framgår nedan under avsnittet om kollektivavtal avses däremot i kollektivavtalen oftast helgfri vecka. Skillnaden innebär att arbetstiden som regleras i kollektivavtalen är kortare än 40 timmar. 
  
 5.4 
  
 Avtal inom arbetstidsområdet 
  
 Liksom vissa regler i anställningsskyddslagen är även reglerna om ordinarie arbetstid dispositiva och avsteg får göras i kollektivavtal som slutits eller godkänts av en central arbetstagarorganisation. 
 14  
 Därför kan den ordinarie arbetstiden vara både längre och kortare än 40 timmar per vecka. 
 Undersökning av arbetstider i centrala och lokala kollektivavtal 
 Arbetslivsinstitutet genomförde nyligen på regeringens uppdrag en kartläggning av avtalsutvecklingen på arbetstidsområdet. 
 15  
 I rapporten redovisades en genomgång av knappt 200 kollektivavtal som träffats av centrala arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer. Eftersom avtalen återspeglade förhållandena för såväl tjänstemän som arbetare, liksom förhållanden både på den offentliga och privata sektorn angav Arbets- livsinstitutet att urvalet torde ge en representativ bild av arbetstidsregle- ring i centrala kollektivavtal. Dessutom redovisades en genomgång av ett tjugotal lokala avtalslösningar. Urvalet var inte representativt men var avsett att visa ett antal innovativa lösningar av arbetstidsreglering. 
 Arbetslivsinstitutet pekade på att lokala avtal om arbetstidsförkort- ningar kan strida mot det centrala kollektivavtalet. Om frågan kommer upp får den ytterst bedömas genom AD:s tolkning av kollektivavtalet. Det kan röra sig om situationer där det lokala avtalet innebär att arbetstagarna avstår från en kollektivavtalsgrundad förmån mot en annan förmån, exempelvis kortare arbetstid i stället för högre lön. 
 Arbetslivsinstitutet fann att drygt 75 procent av de undersökta cent- rala kollektivavtalen helt följde arbetstidslagens bestämmelse om 40 
  
 13 
  
 SOU 1996:145. 
  
 14 
  
 3 § arbetstidslagen. 
  
 15 
  
 Mcdaniel, Howell, Avtalsutveckling på arbetstidsområdet, Arbets- livsrapport 1998:2, Arbetslivsinstitutet. 
  
 80  
 Lagar och avtal 
  
 SOU 1999:27 
  
 timmars arbetsvecka. Samtidigt innebär inte detta att den faktiska arbetstiden verkligen är 40 timmar. Helgdagar, övertid, ledighetslag- stiftningen, såsom  
 föräldra-, 
  studie- och semesterledighet samt sjuk- frånvaron påverkar den faktiska årsarbetstiden. Arbetstidskommittén konstaterade att den egentliga ordinarie arbetstiden uppgår till 38 timmar och 30 minuter i genomsnitt per vecka. 
 16  
 Beräkningen grundas på att fasta och rörliga helgdagar anses motsvara 80 timmar per år. 
 Ovan framgår att beräkningen av arbetstiden enligt arbetstidslagen kan periodiseras över en fyraveckorsperiod. Arbetslivsinstitutet fann i sin undersökning att det vanligaste är att kollektivavtalen innehåller samma regel. Vissa avtal har i stället en beräkningsgrund som utgår från en kalendermånad. Det finns även vissa avtal som har mycket längre beräkningsperiod. Sådana avtal riskerar dock att inte stå i överens- stämmelse med EU:s arbetstidsdirektiv. Enligt arbetstidslagen är bestämmelser i avtal som avviker från direktivet ogiltiga. Det finns dock undantag som får göras, t.ex. inom sjukvårdens område. 
 17 
  
 Arbetslivsinstitutet fann att även avtal som innebar att den normala veckoarbetstiden var 40 timmar kunde innehålla speciella regler för vissa personalkategorier. Gemensamt för dessa kategorier är att deras arbetsförhållanden på ett eller annat sätt är mer betungande än andras och att arbetstidsförkortningen är ett sätt att kompensera arbetstagarna. Sådana förkortningar är mycket vanliga för dem som arbetar intermittent och kontinuerligt två- eller treskift samt för dem som arbetar under jord. De som arbetar intermittent gör uppehåll i arbetet på söndagar, och ibland även på andra helgdagar. De som arbetar kontinuerligt gör inte uppehåll i skiftarbetet för helgdagar. 
 18 
  
 Verkstadsavtalet mellan Sveriges Verkstadsförening och Svenska Metallindustriarbetarförbundet är ett exempel på avtal som innehåller speciella regler för olika kategorier av anställda. Ordinarie arbetstid är 40 timmar per vecka vid dagarbete och vid tvåskift förlagt måndag till fredag. Vid intermittent treskift minskas arbetstiden till 38 timmar per vecka och vid kontinuerligt treskift till 36 timmar per vecka. Arbetstiden sjunker till 35 timmar om det kontinuerliga treskiftet innebär stor- helgsdrift. 
 Den här konstruktionen är mycket vanlig på arbetsmarknaden. Främst förekommer den inom den privata sektorn men den finns även inom den offentliga sektorn, t.ex. i Svenska Kommunförbundets och 
  
 16  
 SOU 1996:145. 
  
 17 
 Mcdaniel, Howell, Avtalsutveckling på arbetstidsområdet, Arbets- livsrapport 1998:2, Arbetslivsinstitutet. 
  
 18  
 Ibid. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Lagar och avtal  
 81 
  
 Landstingsförbundets Allmänna bestämmelser, AB95 och i några av avtalets bilagor för olika branscher. 
 I ungefär tio procent av de avtal som Arbetslivsinstitutet granskade fann man att en generell arbetstidsförkortning gällde. Det var svårt att peka ut särskilda omständigheter som lett till att avtal träffats med kor- tare ordinarie arbetstid än 40 timmar per vecka. Avtalen avsåg både tjänstemän och arbetare, och förekom både inom den offentliga och den privata sektorn. Exempel på denna konstruktion är avtalet mellan Arbetsgivaralliansen och Tjänstemannaförbundet HTF. Veckoarbets- tiden kortas med 30 minuter under en  
 18-månadersperiod 
  och övertiden begränsas till 100 timmar per anställd och år. Arbetstagarsidan har gått med på att en ökad flexibilitet i arbetstidens förläggning genom att beräkningsperioden förlängs från fyra veckor till sex månader. Det innebär att de anställda kan arbeta i upp till 48 timmar vissa veckor utan övertidsersättning. Ett annat exempel är det avtal som ingicks mellan Pappersindustriarbetarförbundet och Arbio i januari 1998. Årsarbets- tiden sänks med 27 timmar under en treårsperiod och arbetsgivaren ges utökade möjligheter till flexibelt arbetstidsuttag. 
 19 
  
 Arbetsgivaren bestämmer ensidigt över arbetstidens förläggning, enligt arbetstidslagen. Genom kollektivavtal kan arbetsgivarens befo- genheter inskränkas, utvidgas och preciseras. Regler om arbetstidens förläggning är vanliga i kollektivavtal. Arbetslivsinstitutet delade upp de avtalslösningar om förekommer i olika avtal i fem grupper. 
 I vissa fall anger de centrala avtalen uttryckligen att lokala parter ska komma överens i frågan, med möjlighet att föra upp frågan till central nivå om överenskommelse inte kan nås. Det verkar vara något vanligare att dessa avtalskonstruktioner finns inom kollektivavtal för arbetare, men de finns inom både den privata och offentliga sektorn. Regleringen innebär en skyldighet för arbetsgivaren att förhandla med den lokala fackföreningen. Avtalen innehåller ofta en klausul som innebär att frågan kan föras upp på central nivå. Dock innebär detta endast att arbetsgivaren har en förhandlingsskyldighet. Han eller hon kan, efter genomförda förhandlingar, ensidigt bestämma hur arbetstiden ska förläggas. 
 En andra grupp består av avtal som innehåller en stupstocksregel. Stupstocksregler kan innebära att arbetsgivaren måste träffa ett lokalt avtal för att få förlägga arbetstiden på annat sätt än i riksavtalet. Lyckas arbetsgivaren inte med det, gäller riksavtalets regler om arbetstiden. Konstruktionen förekommer både inom tjänstemanna- och arbetaryrken, men är något vanligare inom arbetaryrken. 
  
 19  
 Ibid. 
  
 82  
 Lagar och avtal 
  
 SOU 1999:27 
  
 Kollektivavtalet kan också ange vissa ramar inom vilken arbetstiden ska förläggas och att arbetsgivaren inom dessa ramar har rätt att bestämma arbetstidens förläggning. Om arbetsgivaren vill gå utanför ramarna måste han eller hon träffa avtal med den lokala fackföreningen. Arbetslivsinstitutet kunde inte med säkerhet peka ut några speciella branscher eller typer av arbeten där ramavtal förekommer. Dock fann de en viss tyngdpunkt mot arbetaryrken och där arbetstagaren inte hela tiden var bunden till samma arbetsplats. 
 En fjärde grupp utgörs av avtal som innehåller regler som säger att arbetsgivaren ensidigt bestämmer arbetstidens förläggning, efter samråd med den lokala fackföreningen eller arbetstagaren. Denna konstruktion verkar vara vanligast inom den privata sektorn och användningen är mer utbredd för tjänstemannagrupper än för arbetargrupper. Avtalet innebär bara en erinran om den rättighet som arbetsgivaren har enligt arbets- tidslagen. 
 Den femte gruppen består av avtal som innehåller regler som innebär att arbetsgivaren ska ingå individuella avtal med arbetstagarna och att hänsyn ska tas till förutsättningarna för arbetets utförande. Även här har arbetsgivaren kvar sin ensidiga bestämmanderätt om överenskommelse inte kan träffas med den enskilde arbetstagaren. Till denna grupp räknas även avtal som innehåller policydeklarationer vilka innebär att hänsyn ska tas till arbetstagarnas intressen. 
 Arbetslivsinstitutet konstaterade sammanfattningsvis att en genom- gående tanke i kollektivavtalen var att arbetstidens förläggning skulle kunna anpassas till förhållanden på olika arbetsplatser. Arbetsgivarna ges generellt stora möjligheter att ensidigt bestämma över arbetstidens förläggning. Arbetstagarnas intressen tillgodoses enbart genom att arbetsgivaren är skyldig att förhandla med fackföreningen innan för- läggningen av arbetstiden ändras. Därigenom ger de utfyllande reglerna i kollektivavtal prioritet för verksamhetsintresset framför arbetstagar- intresset. Stupstocksavtal och ramavtal ger dock de lokala fackliga organisationerna en betydligt starkare förhandlingsposition. 
 Arbetslivsinstitutet studerade även ett antal lokala avtal och fann att ett karaktäristiskt drag var att arbetstidsförkortningar genomförts utan koppling till förändrade produktionsformer eller ändringar i arbetstidens förläggning. I en del fall fanns heller ingen koppling till lönen. Så var t.ex. fallet när sex timmars arbetsdag infördes inom hemtjänsten i Kiruna. Överenskommelsen innebar att heltidsbegreppet omdefinierades, från åtta till sex timmar. Även Stockholms stad har i ett försöksprojekt under två år reducerat den ordinarie arbetstiden till sex timmar på fem arbetsplatser inom socialtjänsten. 
 20 
  
 20  
 Ibid. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Lagar och avtal  
 83 
  
 Även om dessa konstruktioner inte har någon koppling till lönen kan effekten ändå bli att lönen påverkas. Det hänger samman med hur löne- avtalen är konstruerade. De kommunala avtalen är ofta uppbyggda så att den centrala överenskommelsen anger att löneutrymmet ska beräknas som en procentsats av arbetstagarorganisationens lönesumma och att minst detta belopp ska fördelas som en lönehöjning inom arbetsgruppen. Ofta finns det också bestämmelser om att en arbetstagare ska garanteras en viss minsta höjning. En arbetstidsförkortning av ovan beskrivet slag kan medföra att löneförhöjningarna för dem som berörs kan begränsas till att avse endast det minsta garanterade löneutrymmet som anges i löneavtalen. 
 21 
  
 I vissa fall har arbetstidsförkortning kopplats till utebliven löneför- höjning. I exempelvis Kristianstad kommun har en överenskommelse träffats mellan parterna som innebär att tillsvidareanställd personal med heltidsarbete erbjuds möjlighet att välja mellan tre timmar kortare arbetsvecka eller att vara med i löneöversynsförhandlingarna. I avtalet skapades därmed flera olika definitioner av heltidssysselsättning för samma typ av arbete på samma arbetsplats. En liknande konstruktion valdes i Helsingborgs stad där man inom äldreomsorgen och hemsjuk- vården beslöt att sänka arbetstiden till 30 timmar per vecka i stället för att arbetstagarna skulle få löneförhöjningar. För dem som arbetade deltid innebar detta i realiteten löneökningar. 
 22 
  
 I en utvärdering som gjorts av projektet i Helsingborg 
 23  
 framkom att effekterna av minskad arbetstid var svåra att tolka. Anledningarna till att projektet kom till stånd var att undersöka vilka effekter en förkortad arbetstid för undersköterskor/vårdbiträden ger för samhället, organisa- tionen, individen och kunden/vårdtagaren. Bl.a. framkom att den kortare arbetstiden medfört att arbetsmiljön upplevdes som mer positiv och att bedömningen av upplevda symptom på ohälsa minskade. Däremot visade vissa resultat på att behovet av samhällets stöd i form av bostadsbidrag och arbetslöshetsersättning snarare ökade än minskade för de berörda. 
 Även inom den privata sektorn finns exempel på arbetstidsförkort- ningar genom lokala överenskommelser. KFO och Handels bedriver ett projekt som kallas TimeCare där syftet är att minska förekomsten av mer- och övertid samt att höja sysselsättningsgraden hos de många del- tidsanställda inom handelssektorn. 
 Säsong- eller konjunkturanpassad arbetstid förekommer inom en del företag. Vanligt är att använda en slags arbetstidsbank eller arbetstids- 
  
 21 
  
 Ibid. 
  
 22 
  
 Ibid. 
  
 23 
  
 Utvärdering av försök med förkortad arbetstid i Helsingborgs Stad, Monroe (CUS) och Hurley (Helsingborgs Stad). 
  
 84  
 Lagar och avtal 
  
 SOU 1999:27 
  
 konto. Syftet är att fördela arbetstiden mellan perioder med hög respek- tive låg arbetsbelastning som beror av säsongvariationer eller andra produktionsvariationer. 
 Arbetslivsinstitutet drog slutsatsen att besluten att genomföra arbetstidsförkortning inom den offentliga sektorn till stor del har styrts av andra hänsyn än rena verksamhets- eller arbetsgivarintressen. Syftet kan t.ex. vara att minska fysisk och psykisk belastning för personalen och därigenom indirekt uppnå högre kvalitet i verksamheten. Inom den privata sidan har däremot verksamhetsintresset kommit först. Syftet har huvudsakligen varit att åstadkomma effektivitetsvinster i produktionen. I den mån arbetstidsförkortningar genomförts får dessa främst uppfattas som en kompensation för att arbetsgivarna råder över den flexibla arbetstiden. 
  
 5.5 
  
 Utveckling mot ökad flexibilitet 
  
 I detta avsnitt görs en översikt av de regler som styr anställningsformer och arbetstider, både enligt lagar och avtal. För närmare definitioner av olika begrepp hänvisas till kapitel 7. 
 Anställningsformer 
 Lagen (1982:80) om anställningsskydd är dispositiv till vissa delar. Det innebär att parterna får ingå avtal om att göra avsteg från vissa be- stämmelser. Det saknas bestämmelser om att arbetstagarna måste arbeta ett visst tidsmått för att omfattas av anställningsskyddslagen. Däremot finns regler om vem som omfattas. Anställningsskyddslagen omfattar arbetstagare i allmän eller enskild tjänst. Dock undantas den som anses ha företagsledande ställning, familjemedlem till arbetsgivaren, arbets- tagare som är anställd för arbete i arbetsgivarens hushåll och arbets- tagare som anvisats beredskapsarbete eller skyddat arbete. 
 Enligt anställningsskyddslagen är huvudregeln att anställningsavtal gäller tills vidare, dvs. det är frågan om anställning som i vardagligt tal kallas för fast jobb. Avtal om tidsbegränsad anställning får ingås i vissa fall. 
 Den första kategorien tidsbegränsade anställningar är för viss tid, viss säsong eller visst arbete om det föranleds av arbetets särskilda beskaffenhet. En andra kategori avser praktikarbete, vikariat eller ferie- arbete. Den tredje kategorien är visstidsanställning som föranleds av tillfällig arbetsanhopning. I det sistnämnda fallet får anställningstiden uppgå till sammanlagt högst sex månader under två år. Visstidsanställ- 
  
 SOU 1999:27 
  
 Lagar och avtal  
 85 
  
 ning får för det fjärde ingås fram tills dess att arbetstagaren ska påbörja fullgörandet av totalförsvarsplikt. För det femte finns möjlighet att visstidsanställa den som arbetar efter pensioneringen. 
 Det förekommer även en form som kallas för överenskommen visstidsanställning. Det innebär att avtal får träffas för en och samma arbetstagare för sammanlagt högst tolv månader under en period av tre år. Sådan anställning måste omfatta minst en månad. Träffas avtal om kortare tid innebär det att avtalet gäller en månad. Om det är första gången som någon anställs i en verksamhet får den sammanlagda anställningstiden på tolv månader utsträckas till 18 månader. En arbets- givare får samtidigt ha högst fem anställda med överenskommen visstidsanställning. 
 Slutligen finns möjlighet att provanställa någon för högst sex måna- der. I normalfallet är en sådan anställning avsedd att övergå till en tillsvidareanställning när prövotiden löpt ut. Arbetsgivaren och arbets- tagaren är skyldiga att vid provanställningens utgång meddela motparten om avsikten är att anställningen inte ska fortsättas. Om sådant med- delande inte lämnas övergår anställningen automatiskt till en tills- vidareanställning. 
 I avsnitt 5.2 framgår att visstidsanställningar får regleras i kollek- tivavtal. Utredningen har inte gjort en fullständig översikt av de mellan parterna nu gällande kollektivavtalen, men vissa avtal har tidigare nämnts. Det senaste avtalet som rönt uppmärksamhet är det mellan Teatrarnas Riksförbund och Teaterförbundet och som innebär en ny anställningsform som kallas för långtidskontrakt. Anställningen kan pågå så länge som upp till fem år, utan att den anställde är tillsvidare- anställd. Syftet är att kunna ta hänsyn till de speciella krav som finns inom branschen att kunna uppnå långsiktigt ensemblearbete. I utbyte mot den flexiblare anknytningen till arbetsgivaren ska arbetstagaren få ett ökat löneutrymme. 
 Arbetstid 
 Enligt arbetstidslagen är veckoarbetstiden 40 timmar. Arbetstidens längd bestäms av arbetsgivaren och arbetstagaren när anställningsavtalet ingås. Arbetstidens förläggning bestäms däremot ensidigt av arbetsgivaren. Begrepp som övertid och mertid definieras i lagen. Mertid är arbetstid som vid deltidsanställning överstiger arbetstagarens ordinarie arbetstid och får tas ut med högst 200 timmar per år. 
 Arbetstidslagen är dispositiv. I kollektivavtal finns ett antal olika lösningar för olika branscher som har behov av att uppnå flexibilitet. Veckoarbetstiden kan t.ex. vara en avtalsfråga för parterna. Den över- 
  
 86  
 Lagar och avtal 
  
 SOU 1999:27 
  
 vägande delen av kollektivavtalen verkar dock ha samma veckoarbets- mått som arbetstidslagen, dvs. 40 timmar. En del branscher som har mer betungande arbetsförhållanden kan ha arbetstidsförkortning som innebär att veckoarbetstiden är kortare än 40 timmar. Detta förekommer bl.a. för de som arbetar under jord eller i olika skift. 
 Arbetsgivaren kan ensidigt bestämma över arbetstidens förläggning men i kollektivavtal kan denna möjlighet inskränkas, utvidgas och pre- ciseras. Vissa avtal innehåller t.ex. stupstocksregler som innebär att lokala avtal måste ingås för att arbetsgivaren ska få frångå riksavtalet. Stupstocksavtal är något vanligare inom arbetaryrken än inom tjänste- mannayrken. Vanligare är dock att avtalen delegerar frågan om för- läggning av arbetstiden till de lokala parterna, med möjlighet att föra upp den till central nivå. Detta innebär att arbetsgivaren har en för- handlingsskyldighet och efter avslutade förhandlingar kan han eller hon ensidigt bestämma arbetstidens förläggning. 
 I lokala avtal förekommer arbetstidsförkortningar. Dock har kon- staterats att det verkar vara relativt vanligt att de lokala avtalen innebär arbetstidsförkortning utan koppling till ändrade produktionsformer eller ändring i arbetstidens förläggning. Det finns dock några undantag, t.ex. avtal om produktions- eller konjunkturanpassad arbetstid. 
  
 SOU 1999:27 
  
 87 
  
 6 Arbetslöshetsersättningen 
 Arbetslöshetsersättningen är och har alltid varit en viktig del av den aktiva arbetsmarknadspolitiken. Dess funktion är att underlätta vid strukturomvandling samt hjälpa personer i arbetskraften att ha en hög omställningsförmåga. Ersättningen ger en ekonomisk trygghet och hjälper till att jämna ut inkomstskillnader mellan dem som har arbete och dem som är arbetslösa. Arbetslöshetsförsäkringen är en omställ- ningsförsäkring. Det innebär att det ställs krav på att de personer som inte har ett arbete ska vara beredda att acceptera erbjudet arbete, även om det betyder byte av yrke eller bosättningsort. Ersättningen har alltid varit tänkt att utgå under en kortare, begränsad tid. Ersättningsperio- derna har därför alltid varit begränsade. En helt annan sak är den s.k. rundgången, dvs. att arbetsmarknadspolitiska åtgärder kan användas för att uppfylla återkvalificeringsvillkoret, vilket ger rätt till en ny ersätt- ningsperiod. 
 Regeringens övergripande mål är att halvera den öppna arbetslös- heten fram till slutet av år 2000. För att uppnå det ska bl.a. långtids- arbetslösheten minska. När en person har varit helt arbetslös i sex månader räknas han eller hon som långtidsarbetslös. Den som är under 24 år räknas som långtidsarbetslös efter 100 dagar. Arbetsförmedlingen ska prioritera de som är långtidsarbetslösa genom att arbeta extra mycket med att lösa dessas arbetslöshetssituation. Det kan innebära att den sökande får ta del av en lämplig arbetsmarknadspolitisk åtgärd. 
  
 6.1 
  
 Arbetslöshetsförsäkringens utveckling 
  
 Inom flera fackföreningar hade man redan vid slutet av  
 1800-talet 
  startat både sjukkassor och arbetslöshetskassor. Den frivilliga statsunderstödda arbetslöshetsförsäkringen infördes år 1935. Diskussioner hade då förts under lång tid om hur en försäkring skulle se ut och vem som skulle administrera den. Den lösning som slutligen godtogs av riksdagen var att erkända arbetslöshetskassor, som i föreningsrättsligt hänseende var understödsföreningar, fick uppdraget att administrera försäkringen 
 . 
  
 88  
 Arbetslöshetsersättningen 
  
 SOU 1999:27 
  
 Avsikten var att största möjliga antal arbetargrupper skulle omfattas av försäkringen. 
 Endast löntagare kunde vara medlem i en arbetslöshetskassa. Om den försäkrade blev arbetslös kunde han eller hon få ersättning, vars storlek var beroende av den s.k. daghjälpsklass man tillhörde. Den försäkrade kunde själv välja på vilken nivå han eller hon ville försäkra sig och betalade därför en till nivån relaterad avgift till kassan. Arbetslös- hetsförsäkringen var dessutom statsunderstödd, dvs. statsbidrag utgick till arbetslöshetskassorna för den ersättning som betalades ut, samt för kassornas administration av försäkringen. 
 Efterhand kom arbetslöshetsförsäkringen att i allt högre grad finan- sieras genom statsbidrag. Under årens lopp genomfördes en hel del för- ändringar av de materiella bestämmelserna i försäkringen. Under 1950- talet mjukades t.ex. reglerna upp avseende företagares möjligheter att kunna bli medlemmar i arbetslöshetskassor och få ersättning vid arbetslöshet. 
 I de ursprungliga bestämmelserna om arbetslöshetsersättning fanns inget utrymme för deltidsarbetslösa att få ersättning. År 1956 infördes dock en möjlighet för medlemmar i arbetslöshetskassor att få halv er- sättning om han eller hon arbetat minst två och högst fyra timmar under en i övrigt arbetslös dag. En förutsättning var att medlemmen före arbetslöshetens början hade haft heldagsarbete och därefter sökte sådant arbete. Det blev även möjligt att få halv ersättning för dag då man fick halv sjukpenning. 
 1 
  
 Vid sidan av arbetslöshetsförsäkringen förekom även andra former av stöd, t.ex. kommunalt kontantunderstöd och statligt omställningsbidrag. I slutet av  
 1960-talet 
  tillsattes en utredning, som antog namnet KSA- utredningen, som fick i uppdrag att utreda frågor om kontant stöd vid arbetslöshet. 
 2  
 På förslag av utredningen integrerades de olika stöd- formerna i de två stödformer som började gälla fr.o.m. år 1974. Det året infördes en ny lag om arbetslöshetsförsäkring och en lag om kontant arbetsmarknadsstöd, KAS. 
 3  
 Avsikten var att det primära ansvaret för bedömningen av arbetslösa arbetssökandens ekonomiska stödbehov skulle ligga på de statliga arbetsmarknadsorganen. 
  
 1 
  
 SOU 1955:527, prop. 1956 nr 144. 
  
 2 
  
 SOU 1971:42. 
  
 3 
  
 Lagen (1973:370) om arbetslöshetsförsäkring och lagen (1973:371) om kontant arbetsmarknadsstöd. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Arbetslöshetsersättningen  
 89 
  
 6.2 
  
 Sammanfattning av förändringar av betydelse för s.k. atypiska arbeten 
  
 Arbetslöshetsförsäkringen har nyligen varit föremål för relativt omfat- tande förändringar. Från den 1 januari 1998 har arbetslöshetsförsäk- ringen och  
 KAS-systemet 
  slagits ihop till en allmän och sammanhållen arbetslöshetsförsäkring. 
 4  
 Samtidigt har en ny lag om arbetslöshetskassor införts. 
 5  
 Det har inneburit att vissa särregler som gällde i regelverket för KAS har övergivits till förmån för reglerna i arbetslöshetsförsäkringen. Bl.a. gäller detta ersättningsperiodernas längd och beräkningen av deltidsarbetslöshet. Materiellt sett har det dock inte skett så stora förändringar av reglerna rörande ersättning vid arbetslöshet. Det som tidigare var KAS kallas i den nya arbetslöshetsförsäkringen för grundbelopp. Det som tidigare kallades ersättning från arbetslöshetsför- säkringen benämns numera inkomstrelaterad ersättning. 
 Grundbelopp kan ges till den som inte är medlem i en arbetslöshets- kassa eller till den som är medlem men ännu inte har uppfyllt med- lemsvillkoret. Grundbelopp kan även ges till den som i stället för arbetsvillkoret uppfyllt studerandevillkoret. Detta innebär att den sökande kan få ersättning om han eller hon varit anmäld på arbetsför- medlingen som arbetssökande i 90 dagar efter det att han eller hon avslutat utbildning på heltid som omfattat minst ett läsår och som berättigade till studiesocialt stöd. Grundbelopp kan dock tidigast ges från den dag den sökande fyller 20 år. För den som får inkomstrelaterad ersättning finns ingen motsvarande åldersgräns. 
 Det är fortfarande arbetslöshetskassor som administrerar arbetslös- hetsförsäkringen. Kassorna betraktas om privaträttsliga föreningar och de handlägger den statsbidragsfinansierade försäkringen. Kassorna verkar inom olika branscher, varav de flesta har en nära anknytning till arbetstagarorganisationer. De resterande kassorna är s.k. företagar- kassor. En stor andel av arbetskraften är medlemmar i arbetslöshets- kassorna. När den sammanhållna arbetslöshetsförsäkringen infördes bildades en kompletterande arbetslöshetskassa, ALFA, till vilken man kan ansluta sig oberoende av vilken bransch man arbetar inom. 
 AMS är tillsynsmyndighet och har bl.a. till uppgift att utarbeta före- skrifter, kommentarer och råd till lagen om arbetslöshetsförsäkring samt att granska kassornas verksamhet. Det kan ske i form av att vid behov meddela erinringar, medverka i utbildningsinsatser eller att återkräva utbetalt statsbidrag. 
  
 4 
  
 Lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring. 
  
 5 
  
 Lagen (1997:239) om arbetslöshetskassor. 
  
 90  
 Arbetslöshetsersättningen 
  
 SOU 1999:27 
  
 Arbetsvillkoret 
 För att kunna få arbetslöshetsersättning krävs bl.a. att den försäkrade arbetat i viss omfattning före arbetslöshetens inträde. När arbetsvill- korets längd ska bestämmas finns ett antal faktorer att överväga. Å ena sidan ska arbetsvillkoret visa att den sökande haft en tillräcklig anknyt- ning till arbetsmarknaden. Å andra sidan får inte villkoret sättas så högt att de som verkligen skulle behöva arbetslöshetsersättning inte har någon möjlighet att få det. 
 Mängden arbete som krävs för att uppfylla arbetsvillkoret påverkar därmed dem som haft atypiska anställningar. Den senaste  
 20-årsperioden 
  har villkoret ändrats några gånger. Den 1 juli 1989 infördes att för- värvsarbete skulle ha utförts under minst 75 dagar fördelade på fyra månader under en ramtid av tolv månader. Tidigare hade gällt att arbete skulle ha varit utfört under fem månader under ramtiden. År 1994 änd- rades villkoret igen i samband med att en ny och allmän försäkring infördes. Arbetsvillkoret innebar då att arbete skulle ha utförts i fem månader, minst 75 timmar per månad eller att arbete skulle ha utförts i minst 10 månader, minst 65 timmar per månad. År 1995 genomfördes en s.k. återställare av reglerna i arbetslöshetsförsäkringen. I samband med denna ändrades arbetsvillkoret till ett krav på arbete i minst 5 månader, dock minst i 80 dagar, under en ramtid av tolv månader. 
 Den 1 januari 1996 infördes en förändring av arbetsvillkoret som innebar att därefter endast s.k. reguljärt arbete kvalificerade till en första ersättningsperiod. Tidigare hade även deltagande i arbetsmarknads- politiska åtgärder medfört rätt till en första ersättningsperiod. Under sommaren 1996 beslutade riksdagen om ytterligare förändringar av arbetslöshetsförsäkringen. Bl.a. skulle arbetsvillkoret ökas till nio månader. Av olika skäl trädde aldrig beslutet i kraft, utan regeringen återkom senare med förslag till en ny arbetslöshetsförsäkring. 
 Arbetsvillkoret ändrades senast den 1 juli 1997. Då infördes ett krav som innebar att för att få ersättning skulle den sökande ha arbetat i minst sex månader under en ramtid av tolv månader. För att månaden ska räknas krävs enligt huvudregeln att arbetet omfattat minst 70 timmar per månad. Sammanlagt innebär detta att det krävs minst 420 timmars arbete för att uppfylla arbetsvillkoret. I jämförelse med de regler som gällde innan ändringen är det nya villkoret en skärpning. Tidigare räckte det med sammanlagt 240 timmars arbete för att arbetsvillkoret skulle vara uppfyllt. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Arbetslöshetsersättningen  
 91 
  
 Normalarbetstidsberäkningen 
 För att kunna beräkna arbetslöshetsersättningen behöver normalarbets- tiden fastställas. Som utgångspunkt används den genomsnittliga arbets- tiden i det förvärvsarbete som innebär att arbetsvillkoret uppfylldes. Därefter jämförs normalarbetstiden med den arbetslösa tid som finns under en vecka. Det innebär att den som exempelvis har en normal- arbetstid som motsvarade heltid och därefter arbetar halvtid får ersätt- ning för 2,5 ersättningsdagar per vecka. 
 När ersättningsperioden tar slut sker en prövning av om den sökande på nytt uppfyller bl.a. arbetsvillkoret. Trots att den sökande kan ha uppfyllt arbetsvillkoret med hjälp av halvtidsarbete ändras inte normalarbetstiden. Det beror på att det i ett domstolsavgörande år 1986 konstaterades att arbetslösheten ska anses ha inträtt i samband med den första ersättningsperioden. Om arbetslösheten fortsätter och den sökande kvalificerar sig till nya perioder med hjälp av arbete av lägre omfattning än tidigare, ska inte normalarbetstiden sänkas. Vid något tillfälle har övervägts att ändra denna tillämpning genom lagstiftning, men ännu har inget skett. 
 Deltidsbegränsningar 
 Under tre perioder har regler funnits som innebär begränsningar av rätten till att få deltidsersättning. I början av  
 1980-talet 
  gällde en begränsning på 50 ersättningsdagar. År 1984 togs regeln bort och tre år senare infördes en begränsning på 150 ersättningsdagar. År 1993 avskaffades  
 150-dagarsregeln 
  och två år senare infördes den nu gällande begränsningsregeln för dem som regelbundet utför deltidsarbete samtidigt som de i övrigt är arbetslösa. Det innebär att den som har en tillsvidareanställning omfattas av begränsningsregeln. Ersättning kan bara lämnas under den pågående ersättningsperioden. När denna tar slut, och den arbetslöse fortsätter arbeta i samma omfattning, medges inte längre den arbetslöse deltidsersättning. Begränsningsregeln fick effekt först från och med den 1 januari 1996. För den som exempelvis arbetar 80 procent av heltid kan ersättningsdagarna räcka i knappt sex år. När  
 150-dagarsregeln 
  gällde kunde ersättningsdagarna för den som arbetade 80 procent av heltid räcka i ca tre år och med  
 50-dagarsregeln 
  i omkring ett år. 
  
 92  
 Arbetslöshetsersättningen 
  
 SOU 1999:27 
  
 Har ersättningsrätten förändrats för tillfälligt anställda? 
 I arbetslöshetsförsäkringen finns vissa bestämmelser som påverkar hur personer med en lösare anknytning till arbetsmarknaden behandlas. Som framgår ovan är arbetsvillkoret en sådan bestämmelse som har en central betydelse för rätten att erhålla ersättning. Villkoret har också ändrats några gånger sedan år 1980. 
 Även anställningens form kan påverka rätten till ersättning. Exempel på det är anställda i bemanningsföretag, uppdragstagare och säsong- anställda. Bemanningsföretag är en relativt ny företeelse på den svenska arbetsmarknaden. Anställda i dessa företag kan inte få arbetslöshets- ersättning under de tider då de inte hyrs ut. Vissa uppdragstagare har fått en utökad möjlighet att erhålla arbetslöshetsersättning de senaste åren. Det gäller dem som kan sägas ha en ställning som är jämförbar med arbetstagare. 
 Säsonganställda kan sägas ha fått en minskad möjlighet att få arbetslöshetsersättning under uppehållen. Som framgår av avsnitt 6.5 infördes den 29 september 1997 en regel som innebär att arbetslös- hetsersättning inte får lämnas till personer som är permitterade utan lön. Arbetsgivare har enligt anställningsskyddslagen rätt att permittera arbetstagare utan lön om arbetet är säsongbetonat eller av andra skäl inte är sammanhängande till sin natur. 
 Företagare 
 Rätten för företagare att kunna få ersättning vid arbetslöshet har ändrats flera gånger. Bl.a. skedde i början av  
 1980-talet 
  en uppmjukning av företagarreglerna som innebar att personer som rent faktiskt inte deltog i driften av ett företag utan av formella skäl var registrerade som delägare skulle kunna få ersättning. Även personer som kombinerade en anställning med ett begränsat engagemang i ett företag fick möjlighet att få ersättning om anställningen upphörde. I början av  
 1990-talet 
  stramades företagarbegreppet upp. Bakgrunden var att företagar- begreppet hade fått en för vid tolkning som kunde innebära att bl.a. närstående utestängdes från rätt till ersättning vid arbetslöshet. Nu mar- kerades att även familjemedlemmar till en företagare skulle kunna betraktas som anställda och inte som företagare. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Arbetslöshetsersättningen  
 93 
  
 6.3 
  
 Generella villkor i försäkringen 
  
 Grundvillkoren  
 -  
 arbetsför, oförhindrad att åta sig arbete, lämpligt arbete och anmäld på arbetsförmedlingen 
 I lagen om arbetslöshetsförsäkring finns regler om de s.k. grundvillko- ren. De har en central betydelse för rätten till ersättning vid arbetslöshet. Villkoren ska vara uppfyllda från den första dagen den arbetslöse söker ersättning och sedan kontinuerligt hela tiden som han eller hon är arbetslös. Grundvillkoren ger uttryck för vad det innebär att betraktas som arbetslös och stå till arbetsmarknadens förfogande. 
 För att få rätt till ersättning vid arbetslöshet krävs att den sökande är arbetsför och oförhindrad att åta sig arbete för arbetsgivares räkning minst tre timmar per arbetsdag, minst 17 timmar i genomsnitt per vecka. Vidare ska den sökande vara beredd att anta erbjudet lämpligt arbete, under tid då han eller hon inte anmält hinder som kan godtas av arbets- löshetskassan. Den sökande ska även vara anmäld som arbetssökande hos den offentliga arbetsförmedlingen. Slutligen krävs att han eller hon inte kan få lämpligt arbete. 
 Till lagen finns föreskrifter, kommentarer och allmänna råd utfärdade av AMS. Dessa har formulerats utifrån uttalanden i förarbeten och avgöranden i praxis. I föreskrifter och kommentarer klargörs och defi- nieras grundvillkoren ytterligare i förhållande till lagen. T.ex. anses inte en sökande som uppbär lön under semester, uppsägningstid eller per- mittering, som arbetslös. Särskilda regler finns även för lärare som har ferielön eller uppehållslön samt cirkelledare. 
 Det finns även särskilda regler som klargör vad som avses med att vara arbetsför. En allmän regel är att den sökande är arbetsför om han eller hon kan prestera ett normalt resultat i ett arbete som är lämpligt för honom eller henne. Den som t.ex. har partiell sjukpenning, sjukbidrag eller förtidspension kan betraktas som arbetslös under den tid som han eller hon inte uppbär ersättning för sjukdom. Det finns dock en viktig förutsättning som ska vara uppfylld. Den sökande måste ha ett arbets- utbud som överstiger 17 timmar per vecka. Det innebär att den som har ¾ förtidspension eller sjukbidrag har en restarbetsförmåga som uppgår till högst tio timmar per vecka. En sådan person kan inte få arbets- löshetsersättning. 
 Oförhindrad att åta sig arbete innebär enligt AMS att det inte får finnas någon omständighet som hindrar den sökande att åta sig arbete under den tid då han eller hon söker ersättning. Det innebär t.ex. att barntillsynen måste vara ordnad. 
 Vad som är lämpligt arbete måste avgöras i varje enskilt fall. Det kan röra sig om att en person kan ha medicinska hinder för att anta ett 
  
 94  
 Arbetslöshetsersättningen 
  
 SOU 1999:27 
  
 speciellt arbete. Ett sådant arbete är således inte lämpligt för just den personen, även om det kan vara lämpligt för en annan. Vissa generella tumregler finns dock, som t.ex. att arbetet ska omfattas av trygghetsför- säkringar och att det inte får förekomma en pågående arbetskonflikt på arbetsplatsen. Ett arbete som innebär att inkomsten understiger arbets- löshetsersättningen med tio procent anses inte som lämpligt arbete. Det ska vidare vara möjligt att ta sig till och från arbetsplatsen så att den tid som man är borta från hemmet inte blir orimligt lång. 
 En viktig princip är dock att arbetslöshetsförsäkringen inte är en yrkesförsäkring, utan en omställningsförsäkring. Ett arbete kan därför betraktas som lämpligt även om det krävs att den sökande byter yrke eller blir tvungen att flytta till en annan ort. Det innebär också att ett deltidsarbete kan betraktas som lämpligt arbete för den som är heltids- arbetslös. 
 Den sökande ska också vara anmäld på arbetsförmedlingen. Om den sökande inte skulle komma till arbetsförmedlingen då han eller hon är kallad, kan förmedlingen avanmäla den sökande. Det innebär att han eller hon inte längre uppfyller grundvillkoren, eftersom ett av kraven är att man är anmäld hos förmedlingen. Arbetslöshetsersättning kan inte betalas ut förrän den sökande ånyo uppfyller alla grundvillkor, dvs. anmäler sig på nytt hos förmedlingen. 
 Arbetsvillkor, därmed jämställd tid, återkvalificeringsvillkor och överhoppningsbar tid 
 Arbetsvillkoret kan ha stor betydelse för bl.a. tidsbegränsat anställdas möjligheter att få arbetslöshetsersättning. Men även deltidsarbetslösa och personer som har säsongsbundna arbeten kan ha svårigheter att uppfylla försäkringens arbetsvillkor. Sedan den 1 juli 1997 krävs att den som söker ersättning ska ha arbetat i sex månader under en ramtid av tolv månader. För att arbetet ska vara tillgodoräkningsbart krävs att arbetet antingen omfattat minst 70 timmar per månad, eller att den sammanlagda arbetstiden under en sammanhängande sexmånadersperiod har uppgått till 450 timmar. Om det sistnämnda villkoret tillämpas måste dock en månad innehålla minst 45 timmar för att räknas. 
 För den som en gång uppfyllt arbetsvillkoret med hjälp av s.k. reguljärt arbete och fortfarande är arbetslös när ersättningsperioden tar slut kan s.k. återkvalificering ske. Det innebär att den sökande uppfyller ett nytt villkor med hjälp av reguljärt arbete eller med s.k. jämställd tid. Jämställd tid kan t.ex. vara tid i arbetsmarknadspolitisk åtgärd då utbildningsbidrag utgått. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Arbetslöshetsersättningen  
 95 
  
 Överhoppningsbar tid är ett begrepp som talar om hur ramtiden ska bestämmas. I normalfallet ska ramtiden anses vara de tolv månader som föregick arbetslösheten. Men i vissa fall kan det finnas skäl till att en sökande får tillgodoräkna sig ett arbetsvillkor som ligger längre tillbaka i tiden. Sådana situationer kan t.ex. uppstå om någon varit sjuk, varit hemma för vård av barn eller fullgjort totalförsvarsplikt. Även avslutad heltidsutbildning som den sökande avslutat efter fyllda 25 år eller som har föregåtts av sammanhängande förvärvsarbete på heltid i minst fem månader är överhoppningsbar. I dessa fall bortser man från tiden med sjukpenning, föräldrapenning etc. och ramtiden, dvs. den tid under vilken arbetsvillkoret ska vara uppfyllt, kan därför sträcka sig över flera år. 
 Normalarbetstid 
 Normalarbetstidsberäkningen har central betydelse för att arbetslös- hetsersättningens storlek ska kunna fastställas. Arbetslöshetsersättning utbetalas efter en jämförelse mellan den tid som var normal för den sökande innan han eller hon blev arbetslös och den tid han eller hon inte har hinder för. Beräkningen görs med hjälp av en omräkningstabell och grundar sig veckoarbetstid. Den som t.ex. före arbetslösheten arbetade 40 timmar per vecka och vill fortsätta att göra det har en normalarbetstid som är 40 timmar. 
 Normalarbetstiden bestäms till den genomsnittliga arbetstid i det förvärvsarbete som innebar att arbetsvillkoret uppfylldes. Om det är förmånligare för den sökande kan normalarbetstiden bestäms med ut- gångspunkt från den genomsnittliga arbetstiden i allt förvärvsarbete som utförts under hela ramtiden. Det sista får bara ske om arbetsvillkoret har uppfyllts enligt huvudregeln, dvs. arbetet har bedrivits i sex månader med en minsta arbetstid om 70 timmar per månad. För den som har uppfyllt arbetsvillkoret enligt alternativregeln, dvs. genom att ha arbetat i sammanlagt 450 timmar under sex sammanhängande månader, är normalarbetstiden den genomsnittliga arbetstiden under de månader som ingår i arbetsvillkoret. 
 6 
  
 Särskilda regler finns bl.a. för att fastställa normalarbetstiden för den som fullföljt en arbetsmarknadspolitisk åtgärd. Om personen fått statligt utbildningsbidrag behandlas tiden i åtgärd som arbete, och då motsvarar helt utbildningsbidrag åtta timmars arbete. Detsamma gäller för tid i 
  
 6  
 För att fastställa normalarbetstiden på veckobasis lägger man ihop det totala antalet arbetade timmar under de medräknade månaderna och sedan divideras summan med antalet veckor. Antalet veckor får man fram genom att multiplicera antalet månader med faktorn 4,33. 
  
 96  
 Arbetslöshetsersättningen 
  
 SOU 1999:27 
  
 ALU, OTA, och deltagande i projekt med aktivare användning av arbetslöshetsersättning samt fullföljd utbildning med särskilt utbild- ningsbidrag. 
 Före år 1986 hade AMS utfärdat föreskrifter som innebar att ny normalarbetstidsberäkning gjordes vid inträdet av varje ny ersättnings- period. Det fick särskilt effekt på dem som var deltidsarbetslösa i och med att de fick sin normalarbetstid beräknad på det arbete de haft för att uppfylla ett nytt arbetsvillkor. Den som fortsatte att arbeta i samma omfattning som efter utgången av den första ersättningsperioden fick en normalarbetstid som innebar att de inte hade någon arbetslös tid att ersätta. Den som t.ex. arbetat i 20 timmar per vecka, fick normal- arbetstiden bestämd till 20 timmar. Om han eller hon fortsatte att arbeta 20 timmar per vecka, innebar det att den förlorade arbetstiden var noll timmar. 
 År 1986 avgjordes ett mål i Försäkringsöverdomstolen som innebar att denna tillämpning kom att upphöra. 
 7  
 AMS avgav ett yttrande till domstolen och därav framgår bakgrunden till AMS tolkning av lagen om arbetslöshetsförsäkring. Sedan försäkringens tillkomst har rätten till en ersättningsperiod baserats på att den försäkrade uppfyllt ett arbets- villkor. Arbetsvillkorets uppgift har varit att som ersättningsberättigade urskilja dem som har en fast förankring på arbetsmarknaden och som drabbats av en inkomstförlust på grund av att de förlorat sitt arbete. Ersättningsperioden har alltid varit begränsad, och oavsett den tekniska utformningen av arbetsvillkoret och beräkningen av ersättningsperioden har alltid gällt att ett nytt arbetsvillkor måste uppfyllas för att en ny period ska kunna beviljas. Uttryckligen har angivits i lagen att arbete som en gång använts i arbetsvillkoret inte åter får användas för att bygga upp en ny ersättningsperiod. 
 AMS framförde också att av konstruktionen av reglerna måste slut- satsen dras att det arbete genom vilken den försäkrade kvalificerar sig för en ny ersättningsperiod också ska styra ersättningens storlek och att ny arbetslöshet ska ha anses inträtt när en ny ersättningsperiod påbörjas. Vidare anförde AMS att det är svårt att förena en annan tolkning av lagen med att bestämmelserna om att ersättning grundas på arbetstiden närmast före arbetslösheten och inte på ett högre arbetsutbud. Det har aldrig varit möjligt att få ersättning enbart baserad på arbetsutbudet. 
 Domstolen fann att arbetslösheten måste anses ha inträtt i samband med den första arbetslöshetens inträde. Man ansåg således att det inte fanns stöd i lagen för att ändra underlaget för beräkning av dagpen- ningens storlek. 
  
 7  
 FÖD Mål nr 380/84:6. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Arbetslöshetsersättningen  
 97 
  
 Avgörandet av detta rättsfall medförde att tolkningen av hur nor- malarbetstiden skulle beräknas ändrades. Fortfarande gäller denna tillämpning. Den som en gång kvalificerat sig för rätt till arbetslös- hetsersättning genom ett heltidsarbete behåller den normalarbetstid som motsvarar heltid oavsett om han eller hon senare uppfyller nya arbets- villkor genom deltidsarbete. 
 Exempel 
 A hade fr.o.m. den 1 juli 1990 en anställning på 40 timmar per vecka under tolv månader. Därefter blev A arbetslös. Den 1 januari 1992 hävdes A arbetslöshet till hälften, genom att hon fick ett deltidsarbete på 20 timmar per vecka. Det innebar att arbetslöshetsersättningen bestämdes genom en jämförelse mellan att A tidigare haft 40 timmars arbete, men numera hade 20 timmars arbete per vecka. Det fanns då 20 arbetslösa timmar per vecka att ersätta. När ersättningsperioden på 300 ersättningsdagar tog slut, gjordes en nyprövning av A:s ersättningsrätt. Eftersom hon då arbetat tillräckligt för att uppfylla ett nytt arbetsvillkor, fick hon en ny ersättningsperiod. A arbetade i samma omfattning som tidigare, dvs. 20 timmar per vecka. När ersättningen skulle bestämmas var A:s normalarbetstid fortfarande 40 timmar, och den arbetslösa tiden 20 timmar. Trots att A under den tid då hon uppfyllt arbetsvillkoret endast arbetat halvtid ansågs det normala för henne vara att arbeta heltid. Om den praxis som tillämpades före år 1986 fortfarande hade gällt, hade A däremot vid prövningen ansetts normalt ha arbetat 20 timmar. Eftersom hon då inte skulle ha förlorat något arbete i jämförelse med normalarbetstiden 20 timmar, skulle han inte ha fått någon arbetslöshetsersättning. 
 Ersättningens storlek 
 Arbetslöshetsersättning kan sedan den 29 september 1997 lämnas med 80 procent av den tidigare inkomsten. Det finns dock ett tak i arbetslös- hetsförsäkringen som innebär att ersättning kan uppgå till högst 580 kronor per dag. Det innebär att en  
 80-procentig 
  kompensation enbart ges för inkomster upp till knappt 16 000 kronor. Den som har tjänat mer får en lägre kompensationsgrad vid arbetslöshet. 
 När ersättningen ska bestämmas måste man först fastställa vilken dagsförtjänst den sökande har. Ersättningen beräknas utifrån att det kan finnas 22 ersättningsdagar per månad, dvs. 260 dagar på ett år. För lör- dagar och söndagar lämnas ingen ersättning. Dagsförtjänsten är för den 
  
 98  
 Arbetslöshetsersättningen 
  
 SOU 1999:27 
  
 som haft månadslön en tjugotvåondel av månadslönen. För att få fram dagpenningen multipliceras dagsförtjänsten med 0,8. 
 Den som inte har rätt till inkomstrelaterad ersättning kan ha rätt till grundbelopp. Grundbeloppet utbetalas med 240 kronor per dag om den sökande haft heltidsarbete innan arbetslösheten eller uppfyllt studeran- devillkoret. Den som uppfyllt arbetsvillkoret exempelvis med halvtids- arbete får grundbelopp som är reducerat till 120 kronor per dag. 
 Ersättningsperiodens längd 
 Ersättningsperioden är 300 ersättningsdagar för den som inte fyllt 57 år. För dessa är perioden 450 ersättningsdagar. Före den 1 januari 1998, då arbetslöshetsförsäkringen och KAS slogs ihop till den sammanhållna arbetslöshetsförsäkringen, kunde de som fick KAS i normalfallet få 150 ersättningsdagar. Men numera är ersättningsperioden 300 dagar, oavsett om det är frågan om grundbelopp eller inkomstrelaterad ersättning. 
 Karens 
 Alla ersättningsperioder inleds med karens, dvs. tid då ersättning inte lämnas. Karensvillkoret innebär att ersättning inte får lämnas förrän den sökande varit arbetslös i fem dagar då ersättning kunde ha utgått. Det har funnits flera skäl till att inte arbetslöshetsersättning lämnas från den första arbetslösa dagen. Ett skäl som framfördes redan vid försäkringens tillkomst var att den arbetslöse vid anställningens upphörande fick anses ha tillgångar till förfogande för sitt uppehälle. Ett annat argument som förekom vid denna tid var att arbetslöshetsfall av endast kortare varaktighet skulle medföra en alltför stark belastning på arbetslöshetskassans ekonomi och dess administration. Dessa kortvariga arbetslöshetsfall jämfördes med s.k. bagatellskador, som inte heller ersattes inom exempelvis sjukförsäkringen. Under några år från slutet av  
 1980-talet 
  var karensen helt borttagen. Skälet var att ett kraftigt ekonomiskt avbräck i början av en arbetslöshet ansågs kunna få långvariga konsekvenser, både för den som relativt snabbt kunde få ett nytt arbete och för den som fick vänta en längre tid. Karensen återin- fördes dock igen år 1993 eftersom arbetslöshetsförsäkringen var under- finansierad. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Arbetslöshetsersättningen  
 99 
  
 Finansieringen 
 Arbetslöshetsförsäkringen finansieras över statsbudgeten. Statsbidrag till arbetslöshetskassor lämnas för arbetslöshetsersättning i form av inkomstrelaterad ersättning och för grundbeloppet. För budgetåret 1998 beräknades kostnaderna på utgiftssidan till knappt 36 miljarder kronor och för budgetåret 1999 till knappt 33 miljarder kronor. 
 8 
  
 För att finansiera statens utgifter betalar arbetsgivarna en s.k. arbetsmarknadsavgift som uppgår till 5,84 procent av lönesumman för de anställda. Dessutom finansieras försäkringen genom att arbetslöshets- kassorna betalar en finansieringsavgift till staten. Arbetslöshetskassorna betalar även en utjämningsavgift till staten som sedan låter samma summa gå tillbaka till kassorna i form av utjämningsbidrag. 
 Arbetsgivarna står för den helt övervägande delen av statsbudgetens inkomster medan finansieringsavgiften uppgår enbart till några få pro- cent av inkomsterna. För budgetåret 1998 beräknades finansierings- avgiften uppgå till 2,5 miljarder kronor och utjämningsavgiften till 66 miljoner kronor. För att arbetslöshetskassorna ska kunna täcka kostna- derna för denna avgift och för sin administration, dvs. hantering av ersättningsärenden, betalar medlemmar och anslutna medlemsavgift till kassorna. 
  
 6.4 
  
 Villkor för särskilda grupper 
  
 I detta avsnitt redovisas de regler i arbetslöshetsförsäkringen som har betydelse för deltidsarbetslösa och tillfälligt anställda. En grundläggande regel som kan påverka dem som har eller har haft atypiska arbeten är att det krävs att den sökande har ett arbetsutbud som omfattar 17 timmar per vecka. Det innebär att den som enbart är beredd att arbeta i mindre omfattning inte kan få ersättning. Denna regel korresponderar med den gräns som finns i många kollektivavtal och som innebär att den anställde omfattas av avtalets regler om olika trygghetsförsäkringar om arbetet uppgår till 40 procent av heltidstjänst, eller med andra ord överstiger 16 timmar. 
  
 8  
 Prop. 1998/99:1, utgiftsområde 13. 
  
 100  
 Arbetslöshetsersättningen 
  
 SOU 1999:27 
  
 Deltidsarbetslösa 
 Beräkning av ersättning 
 År 1974 trädde lagen om arbetslöshetsförsäkring och lagen om kontant arbetsmarknadsstöd i kraft. Lagstiftningen hade föregåtts av en lång tids utredningsarbete  
 (KSA-utredningen). 
 9 
  
 Utredningen föreslog ett nytt system för beräkning ersättning vid deltidsarbetslöshet. Den år 1956 införda möjligheten att få halv ersättning ansågs relativt klumpig. Den innebar att enbart den som tidigare arbetat heltid kunde få ersättning för deltidsarbete som omfattade minst två och högst fyra timmar per dag. Den av utredningen föreslagna omräkningsmetoden skulle innebära att ett schematiskt veckoberäkningssystem användes, som byggde på en arbetsvecka om 40 timmar. En av fördelarna med förslaget var att sys- temet skulle kunna användas både för att ersätta den som haft heltids- arbete och den som haft deltidsarbete före arbetslöshetens inträde. Det skulle dock krävas att arbete tidigare hade omfattat minst tre timmar per dag och minst 17 timmar per vecka. Efter förslag som överensstämde med det utredningen framfört, beslöt riksdagen att den nya om- räkningsmetoden skulle börja gälla fr.o.m. den 1 januari 1974. 
 Fortfarande används omräkningstabellen för att fastställa ersätt- ningen för bl.a. de som är deltidsarbetslösa. 
  
 50-dagarsregeln 
  
 I samband med införandet av de nya lagarna om arbetslöshetsersättning under början av  
 1970-talet 
  ändrades beräkningen av ersättning vid del- tidsarbetslöshet. Tidigare kunde ersättning ges för hela och halva dagar. Nu infördes en omräkningstabell som kunde användas till att fastställa ersättningen beräknat på en normal arbetsvecka. Dessutom infördes en begränsning av rätten av få deltidsersättning som innebar att om den försäkrade regelbundet utförde deltidsarbete under en period då han eller hon i övrigt var arbetslös så skulle ersättning utgå för högst 50 dagar under en sammanhängande ersättningsperiod. Motivet för denna inskränkning var att försöka undvika att partiell arbetslöshet normalise- rades genom att pågå under en längre tid. I sådana fall, påpekade utred- ningen, kunde det vara så att varken den försäkrade eller dennes arbetsgivare hade något intresse av att den aktuella situationen föränd- rades. 
  
 9  
 SOU 1971:42. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Arbetslöshetsersättningen  
 101 
  
 I 1984 års budgetproposition aviserades att ändringar av ersätt- ningsreglerna skulle föreslås. 
 10  
 Regeringen lade i mars samma år fram en proposition med ändringsförslag avseende bl.a.  
 50-dagarsregeln, 
  arbetslöshetsbegreppet för företagare och ersättningsrätten vid barntill- syn. 
 11  
 Regeringen föreslog att  
 50-dagarsregeln 
  i dess dåvarande utformning skulle slopas. I stället skulle AMS få rätt att föreskriva om begränsningar av ersättningsrätten i de fall då arbetslöshetsförsäkringen och KAS missbrukades. Bakgrunden var att arbetslöshetskassorna redan år 1974 i enskilda fall hade fått rätt att medge förlängning av 50- dagarsregeln till 150 ersättningsdagar. Därefter kunde ytterligare för- längning ske efter att AMS gjort en prövning. 
 Regeringen motiverade förslaget att ge AMS rätt att föreskriva om begränsningar med följande. Ersättningsreglerna i samband med del- tidsarbete hade sedan länge varit restriktiva. Bakgrunden till detta var främst farhågorna för att arbetstagarna vid en vikande konjunktur skulle stanna kvar på företaget på deltid och uppbära arbetslöshetsersättning som en löneutfyllnad i avvaktan på att arbetstiden skulle utökas till heltid igen. Den största risken med att en sådan situation fick pågå under en längre tid var att såväl arbetsgivaren som arbetstagaren skulle sakna intresse av att förhållandena ändrades. Detta kunde förhindra den nödvändiga rörligheten under en period av strukturomvandling i näringslivet då det finns efterfrågan på arbetskraft inom nya sektorer. Regeringen ansåg nu att det fanns flera skäl till att inte upprätthålla den dittillsvarande restriktiva inställningen. 
 Ett skäl som regeringen angav var tillkomsten av lagen om anställ- ningsskydd och de begränsningar som fanns i frågan om rätten att per- mittera. Ovan framgår att en av orsakerna till att  
 50-dagarsregeln 
  infördes var att det fanns risk för att företag i en konjunkturnedgång skulle försöka behålla sina anställda men låta dem gå ned till deltids- arbete. Därigenom skulle oönskade inlåsningseffekter uppkomma. Regeringen ansåg att de fall av deltidsarbete i kombination med arbets- löshetsersättning som förekom i början av  
 1980-talet 
  i första hand inte gällde företag som inskränker på arbetstiden och håller kvar de deltids- anställda i deltidsarbete. Flertalet sådana fall förekom i stället i den offentliga sektorn. 
 Ett annat tungt vägande skäl var att arbetslöshetskassornas rätt att i enskilda fall föreskriva om förlängning av ersättningsrätten från 50 till 150 ersättningsdagar, och AMS rätt att efter särskild prövning tillåta ytterligare förlängning, medförde administrativt merarbete. Detta drab- 
  
 10 
  
 Prop. 1983/84:100 bil. 12. 
  
 11 
  
 Prop. 1983/84:126. 
  
 102  
 Arbetslöshetsersättningen 
  
 SOU 1999:27 
  
 bade arbetslöshetskassorna, länsarbetsnämnderna, arbetsförmedlingarna och i vissa fall de fackliga organisationerna. 
 Vidare angav regeringen att den enskilde kunde uppleva att reglerna var svåra att förstå. För att bli berättigad till arbetslöshetsersättning kunde han eller hon tvingas sluta sitt deltidsarbete för att i stället bli helt arbetslös. Regeringen ansåg att begränsningsregeln måste anses som särskilt oförklarlig när någon som söker ett heltidsarbete, i väntan på ett sådant arbete, accepterar ett av arbetsförmedlingen anvisat deltidsarbete. Att i ett sådan situation av icke självförvållad deltidsarbetslöshet drabbas av den dåvarande begränsningen i ersättningsrätten måste av den enskilde upplevas som orättvist. 
 Sammantaget ansåg regeringen att begränsningsregeln borde slopas. I stället skulle AMS få rätt att utfärda föreskrifter om begränsningar i de fall det kunde anses att arbetslöshetsförsäkringen och KAS missbru- kades. Ett exempel på en sådan situation var att någon sade upp sig från sitt heltidsarbete för att börja ett deltidsarbete med inkomstutfyllnad från försäkringen. 
  
 150-dagarsregeln 
  
 Riksdagen hade inga invändningar mot regeringens förslag att slopa 50- dagarsregeln. 
 12  
 Den togs därför bort år 1984 och inte förrän tre år senare återinfördes regeln, i delvis annan skepnad. 
 13  
 Begränsningsregeln kom då att innebära att ersättning fick lämnas under högst 150 dagar då den försäkrade regelbundet utförde deltidsarbete under veckor som han eller hon i övrigt var arbetslös. En övergångsregel innebar dessutom att för den som redan fick ersättning vid sidan av regelbundet deltidsarbete fick den sammanlagda ersättningstiden uppgå till högst 300 ersättnings- dagar eller 450 dagar för den som uppnått 55 års ålder. 
 Samtidigt infördes även två nya åtgärder för att komma till rätta med deltidsarbetslösheten. Den första var att länsarbetsnämnden under ersättningstiden, i samarbete med den enskilde, arbetsgivare och fackliga organisationer, aktivt skulle verka för att den försäkrade fick en sammanlagd arbetstid som svarade mot arbetsutbudet. Den andra åtgärden var att införa en skyldighet att göra en särskild prövning av rätten till ersättning var sjätte månad. Det var arbetslöshetskassorna som fick i uppdrag att utföra själva prövningen, men länsarbetsnämnden skulle lämna underlag till kassan. 
  
 12 
  
 Bet. AU 1983/84:18. 
  
 13 
  
 Ändringarna, som trädde i kraft den 1 juli 1987, skedde i kungörelsen med tillämpningsföreskrifter till den då gällande lagen om arbetslöshetsförsäkring. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Arbetslöshetsersättningen  
 103 
  
 Det kan vara värt att lägga märke till att varken  
 50-dagarsregeln 
  eller  
 150-dagarsregeln 
  innebar att ersättningsrätten upphörde definitivt, efter- som det fortfarande fanns möjlighet för den arbetslöse att kvalificera sig till nya ersättningsperioder. Det krav som ställdes var att den sökande hade arbetat under en sammanhängande period om fem månader i den omfattning som motsvarade arbetsutbudet. Liksom i dag fanns det även möjlighet att säga upp sig från deltidsarbetet för att i stället bli helt arbetslös och få ersättning. 
  
 300-dagarsregeln 
  
 Den 1 september 1995 infördes den nu gällande begränsningsregeln för dem som regelbundet utför deltidsarbete samtidigt som de i övrigt är arbetslösa. Ersättning kan bara lämnas under den pågående ersätt- ningsperioden. När denna tar slut, och den arbetslöse fortsätter arbeta i samma omfattning, medges inte längre den arbetslöse att få arbetslös- hetsersättning. Begränsningsregeln fick effekt först från och med den 1 januari 1996. 
 Införandet av denna regel hade föregåtts av flera olika turer mellan regeringen och riksdagen. Efter regeringsskifte under hösten 1994 före- slog regeringen ett antal förändringar av arbetslöshetsförsäkringen, den s.k. återställaren. 
 14  
 När det gällde deltidsarbetslösa föreslog regeringen att en ny normalarbetstidsberäkningen skulle göras med utgångspunkt från deltidsarbetet. Avsikten var även att denna regel skulle kompletteras med en regel om förtur till mertidsarbete vid nyanställning. Riksdagen ansåg dock att regeringens förslag om att begränsa möjligheten till deltidsersättning skulle beredas ytterligare. 
 15  
 I budgetpropositionen för år 1994/95 återkom regeringen med förslag om besparingar som bl.a. innebar att införa en åldersgräns på 20 år för rätt till ersättning från arbetslöshetskassa. 
 16  
 Riksdagen var dock av den uppfattningen att kon- sekvenserna av regeringens förslag var svåra att överblicka och att besparingen borde tas ut på annat sätt. Detta skulle lämpligen ske genom att regeringen använde sin rätt att införa begränsningar av ersättningsrätten på så sätt att de som enbart var arbetslösa sju till åtta timmar i stället för en hel ersättningsdag skulle få en halv. 
 17  
 Regeringen aviserade därefter i kompletteringspropositionen för budgetåret 1994/95 sin avsikt att inskränka rätten till ersättning för dem som arbetade 
  
 14 
  
 Prop. 1994/95:99. 
  
 15 
  
 Bet. 1994/95:AU5. 
  
 16 
  
 Prop. 1994/95:100. 
  
 17 
  
 Bet. 1994/95:AU11. 
  
 104  
 Arbetslöshetsersättningen 
  
 SOU 1999:27 
  
 deltid. 
 18  
 Ersättningen skulle baseras på tidigare arbete ersätt- ningsperioden ut, men om den sökande kvalificerade sig till en ny ersättningsperiod genom det fasta deltidsarbetet skulle detta utgöra grunden för ersättning i den nya perioden. Det innebar i princip att den som fortsatte arbeta i samma omfattning som tidigare inte skulle få någon ersättning alls. 
 Vid riksdagsbehandlingen ansåg dock arbetsmarknadsutskottet i sitt yttrande till finansutskottet att regeringens förslag om att införa regeln fr.o.m. den 3 juli 1995 innebar att de försäkrade inte gavs rimlig möj- lighet att anpassa sig till den nya bestämmelserna och att ikraftträdan- dedatum borde vara den 1 januari 1996. 
 19  
 Finansutskottet hade under hand inhämtat att regeringen avsåg att konstruera begränsningsregeln så att ingen skulle beröras av sänkningar av ersättningen före den 1 januari 1996 och hade därför inget att invända mot regeringens förslag. 
 20 
  
 Regeringens avsikt att införa en ändring som innebar att det fasta deltidsarbetet skulle ligga till grund för beräkningen av ersättning i den nya perioden infördes aldrig. I stället infördes en begränsningsregel fr.o.m. den 1 september 1995 som fick effekt först fr.o.m. den 1 januari 1996. Regeln innebär att den som regelbundet utför deltidsarbete endast får arbetslöshetsersättning under den pågående ersättningsperioden. När perioden, som maximalt kan vara 300 ersättningsdagar, tagit slut och arbetet fortsätter, får den sökande inte längre någon arbetslöshets- ersättning. Dock kan han eller hon säga upp sig från sitt arbete, bli helt arbetslös, och få ersättning för hel arbetslöshet, förutsatt att övriga vill- kor är uppfyllda. AMS har utfärdat föreskrifter till reglerna om avstäng- ning från rätt till ersättning för de som bl.a. säger upp sig på egen begäran. Det räknas som ett godtagbart skäl att säga upp sig från ett deltidsarbete på grund av att ersättningsrätten upphört. 
 Begränsningen gäller ersättningsdagar, inte kalenderdagar. Det inne- bär att den som arbetar i stor omfattning och endast har lite arbetslös tid kan erhålla deltidsersättning i upp till sex eller nio år, beroende på ålder. 
  
 18 
  
 Prop. 1994/95:150. 
  
 19 
  
 Bet. 1994/95:AU4y. 
  
 20 
  
 Bet. 1995/95:FiU20. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Arbetslöshetsersättningen  
 105 
  
 Särskild prövning 
 Länsarbetsnämnden ska under ersättningstiden, i samarbete med den enskilde, arbetsgivare och fackliga organisationer, aktivt verka för att den försäkrade får en sammanlagd arbetstid som svarar mot arbets- utbudet. Särskild prövning av rätten till ersättning ska dessutom göras var sjätte månad. Prövningen görs av arbetslöshetskassorna, men läns- arbetsnämnden ska lämna underlag till kassan. 
 Ersättning i kombination med studier 
 Den som är arbetslös och börjar studera ska enligt huvudregeln inte kunna fortsätta att uppbära arbetslöshetsersättning. Dock finns det möj- lighet att kombinera studier med arbetslöshetsersättning i vissa fall. Ett exempel är att den som är helt arbetslös börjar studera på deltid. En förutsättning är då att den sökande ska intyga att han eller hon är beredd att avbryta studierna och att studierna inte hindrar honom eller henne från att söka och ta arbete. 
 Det ovan beskrivna förutsätter att den sökande innan arbetslösheten arbetat heltid samt att han eller hon är beredd att anta arbete på heltid. Men det finns även några möjligheter för den som arbetat deltid och studerar på deltid att få arbetslöshetsersättning för det förlorade arbetet. Ett sådant fall är när en person före arbetslösheten haft ett deltidsarbete och jämte arbetet varaktigt studerat på deltid med studiestöd som helt eller delvis består av bidrag. För att personen ska få arbetslöshetsersätt- ning för det inkomstbortfall som uppstår på grund av ofrivillig arbets- löshet, måste han eller hon söka och vara beredd på att ta arbete i samma omfattning som tidigare. 
 Under åren 1998 och 1999 är det också möjligt att lämna ersättning till den som tar upp studier på deltid under arbetslösheten. Vissa villkor ska dock vara uppfyllda som t.ex. att utbildningen ska utgöra ett led i den sökandes individuella handlingsplan och att utbildningen på deltid inte avses att pågå längre än 180 dagar. Dessutom är den arbetslöse tvungen att söka och kunna ta ett arbete som motsvarar minst 50 procent av en normal heltidsanställning. 
 21 
  
 21  
 Normal heltidsanställning avgörs utifrån vad som gäller för varje avtals- område. 
  
 106  
 Arbetslöshetsersättningen 
  
 SOU 1999:27 
  
 Ersättning i kombination med företagsverksamhet 
 Sedan år 1984 finns en viss möjlighet för dem som har haft ett deltids- anställning som han eller hon kombinerar med ett begränsat engagemang i ett företag att kunna få arbetslöshetsersättning om han eller hon förlorar anställningen. Det ställs i dessa fall inget krav på att verksam- heten i företaget ska läggas ned. Anställningen ska ha varit av större omfattning än företagsverksamheten. Verksamheten i företaget får inte utvidgas under arbetslösheten. 
 Uppräkning av dagpenningbeloppet  
 -  
 numera borttagen 
 Tidigare kunde den som enbart arbetat deltid vid arbetslöshet få rätt till uppräkning av ersättning vid deltagande i arbetsmarknadspolitisk åtgärd. Det innebar att den som exempelvis arbetat 20 timmar per vecka vid deltagande i åtgärd på heltid fick utbildningsbidrag som motsvarade 40 timmar. Syftet var att uppmuntra till omställning på heltid och premiera den som gjorde något ytterligare på den tid som tidigare inte hade använts till arbete. Denna möjlighet togs dock bort den 1 januari 1997. 
 Tidsbegränsat anställda 
 Arbets- och kompetenslinjen innebär att ersättning kan ges efter tillfäl- liga anställningar. Arbetslöshetsersättning ska kompensera för inkomst- förlust under en omställningsperiod vid ofrivillig arbetslöshet. Arbets- lösheten kan ha olika orsaker, strukturella eller konjunkturella. Arbets- löshetsersättningen har alltid haft betydelse dels för den enskildes för- sörjningsmöjligheter, dels för arbetskraftens ändamålsenliga anpassning till arbetsmarknaden. Det illustreras genom åtskillnaden mellan den s.k. kontant- eller understödslinjen och arbetslinjen. Om den som blir arbetslös kan få sin försörjning ordnad under en väntetid kan detta rådrum ha central betydelse för kvaliteten på anpassningsåtgärderna. Tanken har dock alltid varit att tiden med arbetslöshetsersättning, om- ställningsperioden, ska vara av kortvarig omfattning. Det kommer bl.a. till uttryck genom att ersättningsperioderna är begränsade till 300 ersättningsdagar. 
 Vissa personer kanske inte behöver stöd i form av arbetsmarknads- politiska åtgärder utan får ett nytt arbete efter en kortare tid. I det fallet hjälper arbetslöshetsförsäkringen till med att överbrygga tiden fram tills dess att den arbetslöse får en inkomst av arbete. Andra behöver däremot stöd för omställning med olika insatser. I och med att den arbetslöse får 
  
 SOU 1999:27 
  
 Arbetslöshetsersättningen  
 107 
  
 kontantstöd har arbetsförmedlingen möjlighet att utreda vilken insats som är lämplig. 
 Arbets- och kompetenslinjen är, vilket framgår ovan, av central betydelse för den svenska arbetsmarknadspolitiken. Aktivitet i form av bl.a. arbetsmarknadspolitiska åtgärder går alltid före passivt stöd i form av arbetslöshetsersättning. Arbete går före åtgärd och således även före passivt kontantstöd. 
 Att den som haft en tidsbegränsad anställning ska kunna få ersättning vid arbetslöshet är därför viktigt. Genom att ta exempelvis tillfälliga arbeten försöker personen lösa sin arbetslöshetssituation. I princip ska det därför inte finnas några regler som motverkar att de som har haft ett tillfälligt arbete har möjlighet att få arbetslöshetsersättning när arbetet upphör. Allt arbete ska generellt sett anses vara bättre än att vara arbetslös. 
 Begränsningar av principerna 
 Det finns dock vissa begränsningar av dessa principer inbyggda i sys- temet. Som exempel kan nämnas arbets- och medlemsvillkorets utformning. Dessa innebär att den som söker ersättning ska ha varit försäkrad, betalat medlemsavgift, i minst tolv månader och ha arbetat i minst sex månader under i normalfallet den senaste tolvmånadersperio- den. Det krävs således att den som får ersättning har haft en tillräcklig anknytning till arbetsmarknaden innan arbetslösheten inträder. Vad som är tillräcklig anknytning har varierat, för några år sedan räckte det med 240 timmars arbete för att arbetsvillkoret skulle vara uppfyllt, medan det numera krävs åtminstone 420 timmars arbete. 
 Regeln för att få inträde i arbetslöshetsförsäkringen är också ett exempel på ett villkor som i vissa fall kan begränsa eller försena möj- ligheterna för de som arbetat i mindre omfattning att i vid arbetslöshet få inkomstrelaterad ersättning. Numera krävs att den som söker inträde i en arbetslöshetskassa ska ha arbetat i minst fyra veckor under en ramtid av fem veckor, minst 17 timmar per vecka. Det kan innebära att den som är nytillträdande på arbetsmarknaden genom ett arbete av liten omfattning inte kan få inträde i en arbetslöshetskassa med hjälp av det utförda arbetet. 
  
 108  
 Arbetslöshetsersättningen 
  
 SOU 1999:27 
  
 Säsonganställdas ställning och permitteringsregler 
 AMS har sedan länge haft ett bemyndigande att utfärda föreskrifter om begränsningar av rätten till ersättning för arbetstagare som huvudsakli- gen är sysselsatta i yrke där arbetslöshet årligen förekommer. 
 22  
 AMS har dock inte använt sig av denna rätt. Trots att det inte finns säsongbe- gränsningsregler utfärdade kan det hända att den som arbetar som säsonganställd inte betraktas som om han eller hon är ofrivilligt arbetslös mellan anställningarna. Denna tillämpning av grundvillkoren i försäkringen har använts av domstolarna i några fall de senaste åren. Den som i flera säsonger arbetar på samma sätt, med återkommande arbetslöshet mellan anställningarna, betraktas inte i de fallen som ofri- villigt arbetslös och arbetslöshetsersättning kan inte betalas ut. 
 I lagen om anställningsskydd tillåts att avtal om tidsbegränsad anställning får ingås för säsongarbete. Den som permitteras har i nor- malfallet rätt till samma lön och anställningsförmåner som om arbets- tagaren hade fått behålla sina arbetsuppgifter. Det gäller dock inte om permitteringen är en följd av att arbetet är säsongbetonat eller av andra skäl inte är sammanhängande till sin natur. Permitteringsrätt finns inte på tjänstemannaområdet. 
 Enligt lagen om arbetslöshetsförsäkring får ersättning inte ges till personer som är permitterade utan lön. Det beror på att grundvillkoren i arbetslöshetsförsäkringen förutsätter att den som har en anställning inte anses vara arbetslös, oavsett om lön utgår eller ej. Men vissa undantag finns från denna huvudregel. 
 23 
  
 6.5 
  
 Andra särskilda grupper 
  
 Företagares ställning i försäkringen 
 Arbetslöshetsförsäkringen omfattar både anställda och företagare. Ersättningsreglerna är i princip desamma för båda grupperna. Det finns dock ett speciellt företagarbegrepp i arbetslöshetsförsäkringen som 
  
 22 
  
 42 § lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring och 22 § förordningen (1997.835) om arbetslöshetsförsäkring. 
  
 23 
  
 Regeringen har utnyttjat bemyndigandet att besluta om undantag. Under 
  
 tiden den 1 januari 
 -  
 1 oktober 1998 fick ersättning lämnas till den som enligt bestämmelser i kollektivavtal som ingåtts före den 14 mars 1997 permitterades utan lön. Under tiden den 1 juli 1998 
 -  
 31 augusti 2000 får ersättning lämnas till dem som enligt bestämmelser i kollektivavtal som ingåtts före den 1 juli 1998 permitteras utan lön i samband med semesterstängning. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Arbetslöshetsersättningen  
 109 
  
 grundar sig på en sammanvägning av olika faktorer. Som företagare betraktas den som äger eller är delägare  
 -  
 direkt eller indirekt  
 -  
 i näringsverksamhet som han eller hon är personligt verksam i och som han eller hon har ett väsentligt inflytande över. Näringsverksamhet är ett skatterättsligt begrepp som förutsätter att de tre s.k. rörelsekriterierna föreligger. Verksamheten ska kännetecknas av varaktighet, själv- ständighet och vinstsyfte. Näringsverksamhet kan bedrivas i många olika former, som t.ex. enskild näringsidkare, handelsbolag, aktiebolag och ekonomisk förening, exempelvis kooperativ. 
 För att konstatera när arbetslösheten för en företagare inträtt görs en samlad bedömning av att hans eller hennes personliga verksamhet i företaget upphört annat än tillfälligt. 
 24  
 Det kan t.ex. innebära att firman ska ha avregistrerats och att rörelsetillgångar och fast egendom ska ha avyttrats. Men enstaka omständigheter som att den sökande fortfarande har kvar en  
 F-skattsedel, 
  ännu inte har avregistrerats från mervärdes- skatt eller bor kvar på en näringsfastighet ska inte innebära att han eller hon inte kan betraktas som arbetslös. 
 Den som är arbetslös måste kunna stå till arbetsmarknadens förfo- gande. Detta kommer till uttryck i de s.k. grundvillkoren i arbetslös- hetsförsäkringen 
 25  
 enligt vilka den som har rätt till ersättning vid arbetslöshet bl.a. ska vara oförhindrad att åta sig arbete för arbetsgiva- res räkning, vara beredd att anta lämpligt arbete samt inte heller kunna få lämpligt arbete. Skälet till att det krävs att den som är företagare ska ha lagt ned sin verksamhet för att kunna få arbetslöshetsersättning är att företagaren måste kunna stå till arbetsmarknadens förfogande. 
 Företagares arbetslöshet är svårare att kontrollera än anställdas. Ett uttryck för detta är att vid normalarbetstidsberäkningen anses en före- tagare alltid arbeta heltid i sin verksamhet, eftersom det inte går att kontrollera om han eller hon har en lägre sysselsättningsgrad. Ersätt- ningen får heller aldrig bli en inkomstutfyllnad i mindre lönsamma företag. Detta skulle kunna leda till en otillåten konkurrensfördel för företagaren. 
  
 24 
  
 35 § lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring. Begreppet samlad bedömning infördes i lagen fr.o.m. den 29 september 1997. Samma datum infördes även en möjlighet för företagare att lägga ned sin rörelse tillfälligt för att senare kunna återuppta den. Under uppehållet kan företagaren ändå betraktas som arbetslös och kan få arbetslöshetsersättning. Dock krävs att uppehållet inte är av säsongkaraktär och att ingen verksamhet bedrivs i rörelsen, förutom rena skyddsinsatser. 
  
 25 
  
 9 § lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring. 
  
 110  
 Arbetslöshetsersättningen 
  
 SOU 1999:27 
  
 Uppdragstagare kan betraktas som både företagare och anställd 
 Den som åtar sig uppdrag från en eller flera uppdragsgivare är upp- dragstagare. Han eller hon har en viss självständighet i förhållande till uppdragsgivaren. Uppdragstagare förekommer i många branscher, men är relativt vanliga i yrkesgrupper som kulturarbetare, arkitekter och journalister. I arbetslöshetsförsäkringen kan en uppdragstagare betraktas antingen som anställd eller som företagare. Den som anses som anställd kan erhålla arbetslöshetsersättning mellan uppdragen. Den som däremot betraktas som företagare måste i normalfallet lägga ned sin verksamhet för att kunna få arbetslöshetsersättning. 
 Vid bedömningen av om uppdragstagaren betraktas som anställd eller företagare utgår man ifrån den grad av självständighet som upp- dragstagaren har i förhållande till uppdragsgivaren. I tillämpningen av arbetslöshetsförsäkringen anses att den uppdragstagare som bedriver sin verksamhet i företagsform, eller i vart fall redovisar inkomsterna skattemässigt som inkomst av näringsverksamhet, är att betrakta som en självständig företagare. Uppdragstagaren utför på eget ansvar och utan kontroll från arbetsledning från uppdragsgivarens sida de uppdrag han eller hon åtagit sig. Uppdragstagaren kan t.ex. utföra arbetet på den plats som han eller hon själv bestämmer, exempelvis i egen lokal, och han eller hon kan ha flera olika uppdragsgivare samtidigt. Det är vanligt att uppdragstagaren använder egna verktyg, redskap eller maskiner. Han eller hon står för samtliga utgifter för arbetets utförande och debiterar uppdragsgivaren för de totala kostnaderna för arbetets utförande. 
 Den osjälvständige uppdragstagaren däremot, som betraktas som arbetstagare i försäkringens mening, karaktäriseras vanligen av att han eller hon enbart ställer sin arbetskraft till förfogande, endast säljer eller utför en sorts tjänst eller arbete och har en, eller högst två uppdrags- givare. Ersättningen för uppdraget kan vara bestämd per timme, exem- pelvis utgå enligt kollektivavtal. Den osjälvständige uppdragstagaren kan vidare sakna egen särskild lokal för sin verksamhet och utför därför uppdraget på en av uppdragsgivaren bestämd plats, där denne har möjlighet att kontrollera arbetet och tidsåtgången. Uppdragstagare har dessutom i normalfallet inte en inregistrerad firma. Samtliga dessa omständigheter ska beaktas vid bedömningen om uppdragstagaren ska kunna anses som arbetstagare i försäkringens mening. Det ställs dess- utom krav på att den sökande ska vara beredd på att även ta arbete av annat slag än de som utförs som uppdrag. 
 Uppdragstagares ställning i arbetslöshetsförsäkringen har förtydligats i samband med att arbetslöshetsförsäkringen nyligen varit föremål för utredning och en sammanhållen arbetslöshetsförsäkring har införts 
  
 SOU 1999:27 
  
 Arbetslöshetsersättningen  
 111 
  
 fr.o.m. den 1 januari 1998 
 26 
 . Regeringen angav i prop. 1996/97:107 att uppdragstagarbegreppet är så komplext att det inte lämpar sig i lag att införa särskilda regler om uppdragstagares rätt till arbetslöshetsersätt- ning vid arbetslöshet. Det är i stället en fråga för rättstillämpningen. Men regeringen betonade dock att tillämpningen bör ske utifrån att det ska finnas realistiska möjligheter för en uppdragstagare att få arbetslös- hetsersättning vid brist på uppdrag. 
 Bemanningsföretag 
 Anställda i bemanningsföretag har inte rätt till arbetslöshetsersättning för den tid då de inte har uppdrag, dvs. är uthyrda. Det beror på att den anställde inte kan anses stå till arbetsmarknadens förfogande mellan uppdragen. I stället står han eller hon till bemanningsföretagets förfo- gande. Inom branschen förekommer ett flertal aktörer. Vanligt är dock att uthyrning sker inom kontors- och administrationsområdet. Sedan den 1 februari 1998 gäller ett nytt kollektivavtal för dessa. Enligt avtalet garanteras de anställda 75 procent arbetstid. En undersökning bland HTF:s medlemmar som genomfördes under våren 1998 visar dock att den övervägande delen av de anställda, över 85 procent, har en arbetstid som motsvarar hel arbetstid. När en liknande undersökning gjordes år 1996 var andelen som angav att de arbetade heltid endast 57 procent. 
 Före år 1996 rådde en viss osäkerhet om hur anställda i dessa företag skulle hanteras i arbetslöshetsförsäkringen mellan uppdragen. Vissa arbetslöshetskassor medgav att deras medlemmar fick ersättning mellan uppdragen, något som troligtvis hörde samman med att man inte såg dem som tillsvidareanställda, medan andra åter inte gav rätt till ersättning. Läget klarnade i och med att AMS gjorde arbetslöshetskassorna uppmärksammade på att anställda i bemanningsföretag var tillsvidare- 
  
 26  
 Utredningen om ersättning vid arbetslöshet och omställning, ARBOM- utredningen, tillsattes under år 1995. Enligt direktiven skulle utredaren lämna förslag till hur en ny arbetslöshetsförsäkring skulle utformas. I uppdraget ingick att betoning skulle läggas på försäkringens roll av omställnings- försäkring och att arbetslinjen och de försäkrades ansvar skulle hävdas. Reglerna skulle dessutom bidra till flexibilitet på arbetsmarknaden och motverka inlåsningseffekter. Utredningen avlämnade sitt slutbetänkande under hösten 1996 (SOU 1996:150). I mars 1997 lade regeringen fram en proposition för riksdagen, prop. 1996/97:107 En allmän och sammanhållen arbetslöshetsförsäkring. Riksdagen beslutade senare under våren om arbetslöshetsörsäkringen (bet. 1996/97:AU13, rskr. 1996/97:234). Ikraft- trädandedatum var den 1 juli, den 29 september och den 29 december 1997 samt den 1 januari 1998. 
  
 112  
 Arbetslöshetsersättningen 
  
 SOU 1999:27 
  
 anställda och därmed inte skulle kunna får ersättning för tid de inte hade uppdrag. 
  
 6.6 
  
 Internationella överenskommelser 
  
 Inledning 
 Redan i början av  
 1980-talet 
  lade  
 EU-kommissionen 
  fram tre förslag på direktiv för att förbättra situationen för deltidsarbetande och anställda med tidsbegränsade kontrakt. Förslagen handlade om 1) lika behandling i tillgång till utbildning och sociala tjänster mellan hel- och deltids- arbetande; 2) införande av obligatoriska socialförsäkringsavgifter, avgångsvederlag och senioritetskostnader, dvs. pensionsförmåner, för alla anställda med minst åtta timmars veckoarbetstid i syfte att motverka konkurrenssnedvridning mellan medlemsländerna; 3) att förbättra miniminivåerna av arbetarskyddet, i synnerhet genom att garantera till- fälligt anställda samma skydd som övriga anställda. Förslagen fälldes genom motstånd från Storbritannien. 
 I början av  
 1990-talet 
  gjorde man från kommissionens sida ett nytt försök att genom direktiv förbättra situationen på arbetsmarknaden för personer med s.k. atypiska anställningar. I detta begrepp ryms här del- tidsarbetande, tillfälligt anställda samt anställda i bemanningsföretag. Denna gång valde man att försöka fånga de tre olika atypiska anställ- ningsformerna i ett enda direktiv. Även dessa försök misslyckades dock. 
 Genom Maastrichtavtalets sociala protokoll infördes 1992 en ny arbetsordning som innebär att  
 EU-kommissionen 
  är förhindrad att lägga fram förslag till direktiv utan att först stämma av med parterna på arbetsmarknaden. Kort därpå enades kommissionen och arbetsmarkna- dens parter om att ta fram ett direktiv om ramavtal för deltidsarbete, ett om tidsbegränsade anställningar och ett om bemanningsföretag. 
  
 EU-direktiv 
  om deltidsarbete 
 Med utgångspunkten att deltidsarbete har haft stor betydelse för syssel- sättningen i medlemsstaterna under senare år, prioriterades frågan om deltidsarbete. Den 15 december 1997 antog kommissionen deltids- direktivet 
 27  
 som behandlar anställningsvillkor för deltidsarbetande. 
  
 27  
 Rådets direktiv 97/81/EG av den 15 december 1997 om ramavtalet om del- tidsarbete. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Arbetslöshetsersättningen  
 113 
  
 På grund av att situationen i de olika medlemsstaterna skiljer sig åt och att deltidsarbete är kännetecknande för vissa branscher, bygger deltidsdirektivet på allmänna principer och minimikrav. Syftet är dels att undanröja diskriminering av deltidsarbetande och förbättra kvaliteten på deltidsarbete, dels att främja tillväxt av deltidsarbete på frivillig grund samt bidra till en flexibel förläggning av arbetstiden på ett sätt som tar hänsyn till både arbetsgivares och arbetstagares behov. 
 Principen om  
 icke-diskriminering 
  innebär att deltidsarbetande inte får behandlas mindre förmånligt än heltidsarbetande enbart av den anled- ningen att de arbetar deltid. Angående möjligheten att arbeta deltid inne- bär direktivet krav på medlemsstaterna och arbetsmarknadens parter att undersöka och, om det är lämpligt, undanröja hinder för deltidsarbete. Vidare anges i direktivet att vägran att övergå från heltid till deltid och vice versa aldrig i sig bör utgöra saklig grund för uppsägning. Det ställer också krav på arbetsgivare att de, så långt som möjligt, bör ta hänsyn till arbetstagares önskemål om att få övergå från heltid till deltid och vice versa. De ska också genom information och på annat sätt underlätta sådana övergångar. 
 Direktivet berör inte frågor om författningsreglerade socialförsäk- ringsförmåner. Vad gäller dessa frågor hänvisas emellertid till det utta- lande om sysselsättningsfrågor som gjordes av det europeiska rådet i Dublin 1996, enligt vilket socialförsäkringssystemen borde anpassa till nya mönster i arbetslivet och ge lämpligt skydd för dem som utför sådant arbete. 
 Direktivet är under hösten 1998 föremål för granskning av huruvida det föranleder förändringar i lagstiftning eller kollektivavtal. Senast den 20 januari år 2000 skall direktivet vara genomfört i medlemsstaterna. 
  
 EU-direktiv 
  om tidsbegränsade anställningar 
 I början av 1998 inleddes förhandlingar om ett direktiv till ramavtal om tidsbegränsade anställningar. Förhandlingarna, som pågår när denna utredning görs, omfattar dels diskrimineringsaspekter liknande dem som regleras i deltidsdirektivet, dels regleringar av olika slag. 
  
 114  
 Arbetslöshetsersättningen 
  
 SOU 1999:27 
  
 Förordning om bl.a. gränsarbetare 
 Huvudregeln inom EU för arbetslöshetsersättning till gränsarbetare och andra än gränsarbetare som bor i ett land och arbetar i ett annat innebär att gränsarbetaren skall omfattas av den lagstiftning som reglerar för- måner vid arbetslöshet i det land där han eller hon arbetar 
 28 
 . En gränsarbetare är en anställd eller egenföretagare som är verksam inom en medlemsstats territorium och bosatt i en annan medlemsstats territo- rium, dit han i regel återvänder dagligen eller åtminstone en gång i veckan. 
 29 
  
 En gränsarbetare som är delvis eller periodvis arbetslös skall ha rätt till förmåner i det land i vilket han eller hon tidigare arbetade. Om gränsarbetaren blir helt arbetslös, har han eller hon rätt till arbetslös- hetsersättning i den medlemsstat där han eller hon är bosatt. Det innebär att det är bosättningslandet som står för kostnaden för utbetald ersättning. 
 En anställd som inte är gränsarbetare men som betraktas som en s.k. sällanhemvändare och som blir helt, delvis eller periodvis arbetslös, har rätt till de förmåner han eller hon har upparbetat i den medlemsstat där han eller hon tidigare arbetade. Detta förutsätter att han eller hon står till arbetsmarknadens förfogande i det landet. Vid hel arbetslöshet kan den arbetslöse även söka ersättning från bosättningslandet. 
 30 
  
 ILO-konvention 
  
 Sverige har ratificerat den konvention som ILO:s arbetskonferens antog år 1988 
 31 
 . I korta drag innebär konventionen att varje medlemsstat skall vidta lämpliga åtgärder för att samordna socialförsäkringssystem och sysselsättningspolitik. Systemet skall utformas så att det främjar full, produktiv och fritt vald sysselsättning samtidigt som det inte skall minska incitamenten för att arbeta eller erbjuda arbete. 
  
 28 
  
 Rådets förordning (EEG) nr 1408/71, artikel 71. 
  
 29 
  
 Artikel 1 i  
  
 EG-förordning 
  1408/71. 
  
 30 
  
 Artikel 1 och 7 i  
  
 EG-förordning 
  1408/71. 
  
 31 
  
 Konvention nr 168 om främjande av sysselsättning och skydd vid arbetslös- het. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Arbetslöshetsersättningen  
 115 
  
 Av  
 ILO-konventionen 
  framgår också att arbetslöshetsersättning skall utgå vid hel arbetslöshet. Varje medlemsstat skall sträva efter att medge deltidsarbetslösa och permitterade rätt till ersättning. I dessa fall skall man se till att summan av förmåner och inkomster från deltidsarbetet är så avvägda att intresset för att ta heltidsarbete upprätthålls. Medlems- staterna får ha nationella regler för indragning, återkrav och samordning av arbetslöshetsersättningen. 
  
 SOU 1999:27 
  
 117 
  
 7 Definitioner 
 I detta kapitel redovisas definitioner som utredningen använt avseende deltidsarbetande och tillfälligt anställda. Uppgifterna är hämtade från Statistiska centralbyrån, SCB, och Arbetsmarknadsverket, AMV. Be- nämningar i anställningsskyddslagen och kollektivavtalen på olika sor- ters anställningsformer skiljer sig åt i vissa avseenden och en del av de benämningar på visstidsanställningar som förekommer i avtal redovisas. Även särskilda omständigheter i arbetslöshetsförsäkringen som har betydelse för atypiska arbeten tas upp i detta kapitel. 
  
 7.1 
  
 Deltidsarbetande och deltidsarbetslösa 
  
 Kollektivavtal 
 Normalt utgår löner och anställningsförmåner i relation till den arbetade tiden. Många kollektivavtal ställer upp regler som innebär att det krävs att arbetstagaren ska arbeta minst 40 procent av heltidstjänstgöring för att få rätt till avtalsenlig komplettering till det lagstadgade social- försäkringssystemet. Det kan innebära att den anställde kan undantas från vissa av avtalens bestämmelser eller att rätten till olika förmåner kan reduceras om arbetstiden är kortare. Exempelvis på förmåner som kan reduceras är rätten till avgångsbidragsförsäkring och gruppliv- försäkring. 
 Vid införandet av regeln om företräde till utökad arbetstid för dem som arbetar deltid 
 1  
 fanns redan liknande lydelse i några kollektivavtal, exempelvis inom kommunalarbetarförbundet. Enligt avtalet gäller att innan nyanställning sker ska de som arbetar deltid och är tillsvidare- anställda erbjudas höjd sysselsättningsgrad. En förutsättning för att detta ska tillämpas är att arbetstagaren anmält intresse för att arbeta mer. 
  
 1  
 Anställningsskyddslagen 25a §. 
  
 118  
 Definitioner 
  
 SOU 1999:27 
  
 Definitioner enligt Statistiska Centralbyrån, SCB 
 SCB genomför arbetskraftsundersökningar, AKU, varje vecka under året. Resultaten från AKU är skattningar baserade på ett urval av Sveri- ges befolkning i åldrarna 16 
 -  
 64 år. Personer som ingår i de ordinarie  
 AKU-mätningarna 
  tillfrågas bl.a. om de betraktar sig som heltids- eller deltidsarbetande. De redovisas i grupperna fast anställda, tidsbegränsat anställda och företagare/medhjälpare. Som sysselsatta räknas personer som har arbetat en timme eller mer under mätveckan. Oavlönade med- hjälpare i företag som tillhör make/maka eller annan familjemedlem som han/hon bor ihop med räknas som sysselsatt. Personer som under mätveckan hade en anställning men var tillfälligt frånvarande under hela mätveckan liksom personer i vissa arbetsmarknadspolitiska åtgärder, anställda med lönebidrag eller i Samhall räknas som sysselsatta. 
 Heltidsarbetande: 
 Personer som arbetar 35 timmar eller mer under mätveckan räknas som heltidsarbetande. Hit förs även personer som enligt avtal har en lägre normalarbetstid än 40 timmar per vecka och uppger att de arbetar heltid. 
 Deltidsarbetande: 
 Personer med en kortare arbetstid än 35 timmar per vecka definieras som deltidsarbetande. Kort deltid innebär 1 
 -  
 19 timmars arbete per vecka och lång deltid 20 
 -  
 34 timmar 
 . 
  
 Deltidsarbetande på grund av arbetsmarknadsskäl: 
 Deltidsarbetande som uppger att de vill arbeta fler timmar än vad arbetsgivaren erbjuder redovisas som deltidsarbetande på grund av arbetsmarknadsskäl. Den önskade tiden behöver inte nödvändigtvis vara heltid utan kan vara en utökning av antalet timmar utöver vad det nuvarande deltidsarbetet ger. 
 Deltidsarbetslösa: 
 Begreppet används som synonym till deltidsarbetande på grund av arbetsmarknadsskäl. I AKU ingår ingen fråga om arbetslöshetsersätt- ning. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Definitioner  
 119 
  
 Definitioner enligt Arbetsmarknadsverket, AMV 
 Deltidsarbetslösa: 
 Arbetsmarknadsverkets definition på deltidsarbetslöshet skiljer sig från SCB:s definition. Skillnaden är dels att begreppet inte mäter sysselsätt- ning utan arbetslöshet, dels att individerna i allmänhet har ersättning från arbetslöshetskassa. AMV:s deltidsarbetslösa är således endast en liten delgrupp av de deltidsarbetande och en del av de deltidsarbetslösa så som de definieras i AKU. 
 Deltidsarbetslösa personer som har anspråk på att få ersättning från arbetslöshetsförsäkringen måste vara inskrivna vid en arbetsförmedling och söka mer arbete än de har. Den önskade tiden behöver inte nöd- vändigtvis vara heltid utan kan vara en utökning av antalet timmar ut- över vad det nuvarande deltidsarbetet ger. 
 Även personer som arbetar deltid utan att få ersättning från arbets- löshetsförsäkringen kan vara inskrivna i samma sökandekategori om de söker mer arbete. De utgör dock en liten grupp. 
 AMV redovisar de sökande som är inskrivna vid en arbetsförmedling i olika sökandekategorier. Deltidsarbetslösa redovisas som sökan- dekategori 21. Benämningen infördes år 1989. De deltidsarbetslösa kan ha en fast eller tidsbegränsad anställning. 
 Arbetslöshetsförsäkringen 
 I försäkringen kan definitionen av deltidsarbete vara intressant vid två tillfällen, dels när kvalificeringsvillkoren ska uppfyllas, dels när ersätt- ning ska betalas ut. För att överhuvudtaget kunna bli medlem i en arbetslöshetskassa krävs att den sökande arbetar i fyra veckor av fem, minst 17 timmar per vecka. För att få rätt till ersättning krävs att den sökande arbetat i sex månader under en ramtid av tolv månader, minst 70 timmar per månad. När den arbetslöse ansöker om ersättning måste han eller hon ha ett arbetsutbud som är minst 17 timmar per vecka, minst tre timmar per dag. 
 Definitionen av deltidsarbetslöshet i arbetslöshetsförsäkringen är att den sökande tidigare haft ett arbete av större omfattning än det nuva- rande arbetet. Vid ansökan om ersättning görs en jämförelse mellan normalarbetstiden och de hinder som den sökande har per vecka för att kunna få hel ersättning. Skillnaden är den ersättningsberättigade del- tidsarbetslösheten. Hindren kan bestå av exempelvis sjukdom eller arbete. Även om en person teoretiskt skulle kunna haft flera heltids- arbeten tidigare så kan ersättning vid arbetslöshet aldrig ges för mer än högst 40 timmar per vecka. 
  
 120  
 Definitioner 
  
 SOU 1999:27 
  
 För att beräkna ersättningen per vecka används en omräkningstabell. Den kan användas för att beräkna ersättningen dels för dem som tidigare haft ett heltidsarbete, dels för dem som haft ett arbete som inte motsvarar heltid. 
 Det är värt att notera att de som är deltidsarbetslösa i arbetslöshets- försäkringens mening mycket väl även kan tillhöra kategorien tillfälligt anställda. Definitionen utgår från att tillräckligt arbete inte finns beräk- nat per vecka för att helt häva arbetslösheten. Det innebär att den som exempelvis arbetar som behovsanställd och har en normalarbetstid som överstiger det arbete som han eller hon lyckas få under en vecka är del- tidsarbetslös i försäkringens mening. 
 I några särskilda fall kan inte arbete på deltid kombineras med arbetslöshetsersättning trots att normalarbetstiden är högre än det arbete som den sökande nu har. Det gäller t.ex. arbete hos bemanningsföretag och företagande på deltid. Se närmare kapitel 6. 
  
 7.2 
  
 Tidsbegränsat anställda 
  
 Avtal 
 Anställningsskyddslagen är dispositiv till vissa delar och ger ramen för olika sorters anställningar. Enligt anställningsskyddslagen är huvud- regeln att anställningsavtal gäller tills vidare men avtal om tidsbegränsad anställning får ingås i vissa fall. 
 Tidsbegränsade anställningar får ingås för viss tid, viss säsong eller visst arbete om det föranleds av arbetets särskilda beskaffenhet. Det kan även ingås avtal om praktikarbete, vikariat eller feriearbete. Visstids- anställning kan även ingås om det föranleds av tillfällig arbetsanhopning eller tills dess att arbetstagaren ska påbörja fullgörandet av total- försvarsplikt. Det är även möjligt att visstidsanställa någon som arbetar efter pensioneringen. Vidare förekommer en form som kallas för över- enskommen visstidsanställning. Slutligen finns möjlighet att provanställa någon för högst sex månader. 
 På arbetsmarknaden kan andra benämningar av visstidsanställningar än anställningsskyddslagens förekomma. Som exempel kan nämnas att anställningar som ingås för visst arbete om det föranleds av arbetets särskilda beskaffenhet kan kallas för projektanställningar eller objekts- anställningar. Anställningen kan även benämnas kallas vid behov, behovsanställning, springvik eller timanställning. Andra benämningar som förekommer är oregelbundet arbete, en anställningsform som innebär att arbetstagaren anställs dag för dag. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Definitioner  
 121 
  
 Definitioner enligt Statistiska centralbyrån, SCB 
 Anställda: 
 Anställda består av två grupper, fast och tidsbegränsat anställda, i åldern 16 
 -  
 64 år. Företagare plus eventuell medhjälpare ingår inte. 
 Fast anställda: 
 Fast anställda omfattar tillsvidareanställda och avser både hel- och del- tidsanställda. 
 Tidsbegränsat anställda: 
 Tidsbegränsat anställda omfattar följande arbetsformer: Vikariat utan fast tjänst i botten, provanställning, praktikarbete, feriearbete, säsong- anställning,  
 objekt-/projektanställning, 
  kallas vid behov, vissa arbets- marknadspolitiska åtgärder, övriga. 
 Timanställda redovisas enligt AKU som behovsanställda, dvs. tids- begränsat anställda, inte som deltidsanställda 
 Till gruppen arbetsmarknadspolitiska åtgärder hör: 
 Beredskapsarbeten, praktikantanställning, ungdomsplats, ungdomslag, inskolningsplats, utbildningsvikariat, rekryteringsstöd,  
 Starta-eget- 
  bidrag, offentlig tillfällig anställning, anställningsstöd. 
 I gruppen övriga ingår: 
 Terminanställd skolpersonal, personer med politiska uppdrag och en grupp som inte är specificerad. 
 Definitioner enligt Arbetsmarknadsverket, AMV 
 Två grupper av sökande tillhör tidsbegränsat anställda, nämligen 
  
 sökandekategori 22, deltidsarbetslösa med ersättning från arbetslös- hetsförsäkring 
  
 sökandekategori 31, tillfälligt arbete med varaktighet kortare än 3 månader 
  
 Från och med 1 april 1996 kodas personer som arbetar som behovs- anställda (timvikarier/springvik) i sökandekategori 22. Orsaken till AMV:s beslut var att många arbetslösa arbetade som timvikarier i en sådan omfattning att det var tveksamt om de kunde kallas arbetslösa. I samband med övergången kom även en del personer att överföras från sökandekategori 21 vilket fick till följd att deltidsarbetslösheten sjönk med ca 20 procent. 
  
 122  
 Definitioner 
  
 SOU 1999:27 
  
 Sökandekategori 31 finns i sin nuvarande betydelse från och med andra halvåret 1989. Före denna tidpunkt ingick deltidsarbetslösa i de- finitionen. 
 Arbetslöshetsförsäkringen 
 Tidsbegränsade anställningar kan användas för att uppfylla arbetsvill- koret. De kan också, vilket framgår ovan, betraktas som deltidsanställ- ningar i försäkringens mening. Den som haft ett arbete av kortare omfattning får sammanlägga flera olika arbeten för att uppfylla arbets- villkoret. 
 Sedan den 1 januari 1996 gäller att enbart s.k. reguljärt arbete ger rätt till en första ersättningsperiod. Det innebär att arbetsmarknads- politiska åtgärder, som exempelvis tid med anställningsstöd, inte räknas som tidsbegränsade anställningar i arbetslöshetsförsäkringens mening. Arbete för vilket lönebidrag utgått, arbete inom Samhall samt skyddat arbete hos offentlig arbetsgivare (OSA) räknas dock som förvärvsarbete i arbetslöshetsförsäkringens mening. 
 En typ av visstidsanställningar som behandlas på ett speciellt sätt är säsonganställningar. Enligt lagen om anställningsskydd är det tillåtet att träffa avtal om tidsbegränsad anställning för viss säsong om det föran- leds av arbetets särskilda beskaffenhet. Upprepade säsonganställningar kan dock i arbetslöshetsförsäkringens mening betraktas som tillsvidare- anställningar, trots att det inte föreligger ett avtal om anställning tills vidare. Den som arbetar olika mycket under olika delar av året har själv valt denna anställningsform. Det kan t.ex. handla om deltid under en del av året och heltid under resten av året, eller om heltid vissa tider omväxlande med hel arbetslöshet andra perioder. Enligt grundvillkoren i arbetslöshetsförsäkringen finns i dessa fall ingen arbetslös tid att ersätta. De personer som valt att arbeta på detta sätt är inte ofrivilligt arbetslösa. 
 Tidsbegränsat arbete kan i jämförelse med tidsbegränsade anställ- ningar även innebära företagarverksamhet. För företagare gäller sär- skilda regler i försäkringen, se närmare kapitel 6. 
  
 SOU 1999:27 
  
 123 
  
 8 Deltidsarbete 
 Detta avsnitt ska, i enlighet med utredningens direktiv, belysa deltids- arbetets utveckling i Sverige under perioden efter 1980. Deltidsarbetet växte emellertid i huvudsak fram före 1980, varför en viss genomgång av den tidigare utvecklingen är oundgänglig. Avsnittet belyser först hela gruppen deltidsarbetande. Därefter avhandlas de deltidsarbetslösa, dvs de deltidsarbetande som i samband med SCB:s arbetskraftsundersökning (AKU) uppger att de vill ha mer arbetstid än de har. Slutligen behandlas de deltidsarbetslösa som uppbär ersättning från arbetslöshetsförsäkringen, som kompensation för att de inte kan arbeta lika många timmar som de tidigare har gjort och fortfarande vill. 
 När det gäller deltidsarbetande finns ett rikligt statistiskt underlag, som går långt tillbaka i tiden. När det gäller deltidsarbetslösa är det väsentligt sämre. År 1987 började SCB att registrera undersysselsatta, dvs personer som uppger att de vill ha mer arbetstid än de har, men det inbegrep då alla sysselsatta, oberoende av normalarbetstid. Från 1990 kan man emellertid särskilja undersysselsatta som arbetar deltid och som följaktligen är deltidsarbetslösa. Informationen om denna grupp är emellertid inte lika detaljerad som när det gäller deltidsarbetande. 
 Den del av de deltidsarbetslösa som uppbär fyllnadsersättning från arbetslöshetsförsäkringen finns inte med i arbetskraftsundersökningen och arbetslöshetskassorna har inte heller särredovisat utbetalningar till denna grupp. Eftersom Arbetsmarknadsstyrelsens register bygger på uppgifter från arbetslöshetskassorna finns dessa uppgifter inte heller där. 
 AMS arbetssökanderegister innehåller inte heller särskilt detaljerade uppgifter om denna grupp. Ända fram till slutet av  
 1980-talet 
  registrerades de deltidsarbetslösa tillsammans med heltidsarbetsökande, som arbetssökande med tillfällig eller med fast anställning, beroende på den typ av deltidsarbete de hade. Från 1990 finns emellertid uppgifter om deltidsarbetslösa arbetssökande vid Arbetsförmedlingen, men man kan inte med säkerhet säga hur stor del av gruppen som också uppbär fyllnadsersättning från arbetslöshetsförsäkringen. 
 Till följd av detta är framställningen mer detaljerad för hela gruppen deltidsarbetande, än för delgrupperna. Det är emellertid rimligt att anta att viktiga delar av informationen om de deltidsarbetande även är relevant för 
  
 124  
 Deltidsarbete 
  
 SOU 1999:27 
  
 deltidsarbetslösa och den del av dem som uppbär fyllnadsersättning från arbetslöshetsförsäkringen. Storleksförhållandet mellan deltidsarbetande, deltidsarbetslösa och de deltidsarbetslösa som är anmälda vid Arbetsförmedlingen framgår av  
 figur 8.1 
 . Som synes var det 1997 knappt 40 procent av de deltidsarbetande som önskade mer arbetstid och därför klassificerades som deltidsarbetslösa. Av dem var det en del, ca 15 procent av de deltidsarbetande eller 137 000 personer, som var anmälda vid Arbetsförmedlingen. 
 Figur 8.1. Deltidsarbetande, deltidsarbetslösa samt därav med fyllnads- ersättning från arbetslöshetsförsäkringen, medeltal 1998. 
 Deltidsarbetande 1998, 901.100 personer 
 Deltid, nöjda med arbets- tiden 653.800 (72,6%) 
  
 Deltids- 
  
 arbets- 
  
 lösa anm 
  
 Deltids- 
  
 vid Af 
  
 131.200 
  
 arbets- 
  
 (14,6%) 
  
 lösa 
 ej 
  
 anm vid 
  
 Af 116.100 
  
 Deltids 
 - 
  
 (12,9%) 
  
 arbetslösa 
  
 247.300 
  
 (27,5%) 
  
 SOU 1999:27 
  
 Deltidsarbete  
 125 
  
 8.1 
  
 Bakgrundsbild 
  
 En gammal arbetsform, främst för kvinnor 
 Fram till och med  
 1950-talet 
  var det män och till övervägande delen ogifta kvinnor som arbetade på den svenska arbetsmarknaden, oberoende av om det gällde heltid eller deltid 
 1 
 .  
 1960-talet 
  innebar en vändpunkt, i och med att de gifta kvinnorna trädde in på arbetsmarknaden, företrädesvis i deltidsarbete. Omkring 1965 deltidsarbetade en halv miljon människor i Sverige. Därefter ökade deltidsarbetet snabbt och omfattade en miljon personer år 1980, varav mer än 80 procent var kvinnor. 
 Deltidsarbetet har varit föremål för forskning, men här finns endast ut- rymme att redovisa en översiktlig bild av inriktning och resultat 
 2 
 . Ansatsen har växlat mellan ett utbudsinriktat och ett efterfrågeinriktat synsätt 
 3 
 . Det utbudsinriktade synsättet ser deltidsarbetet som uttryck för ökad flexibilitet, där familjerna frivilligt väljer att öka sitt arbetsutbud genom att kvinnan träder in på arbetsmarknaden. Det ger möjlighet till större jämlikhet i familjen och större utrymme för individuella val för bägge makarna. Detta beskriver emellertid bara en del av utbudet, kvinnor vars män har en inkomst, vilket ger hushållet en viss valfrihet. Ensamstående med barn, ofta kvinnor, har inte samma frihet, men kan ändå tvingas att begränsa sitt arbetsutbud till deltid på grund av brister i barntillsyn, stor arbetsbelastning i hemmet, bristande kommunikationer till och från arbetet, m.m. 
 Det efterfrågeinriktade synsättet fäster främst avseende vid företagens behov av ökad flexibilitet i produktionen. Konkurrensen på marknaden har ökat, vilket tar sig uttryck i att kunderna kräver att varor, och i synnerhet tjänster, ska levereras vid en viss tidpunkt. För den arbetssökande kan detta bli ett påtvingat anställningsförhållande. Han, och särskilt hon, söker heltidsarbete, men finner endast deltidsarbete. Eftersom de deltids- arbetande i stor utsträckning är kvinnor, leder detta till en ökad ojämlikhet mellan könen på den svenska arbetsmarknaden. 
  
 1 
  
 Deltid är enligt gällande definition 1 
  
 -  
 34 timmars arbete per vecka. 
  
 2 
  
 Bowen, M. (1981) Deltidsarbetet i Sverige, Stockholm. Tegle, S. (1985)  
  
 Part-time 
  Employment. An Economic Analysis of Working Perez in Sweden 
 1963 
 -  
 1982, Lund. Reyes, M. (1987) A Study in the Growth of  
 Part-time 
  Work in Sweden, Stockholm. Mack, I. (1997) Atypiska jobb och atypisk arbetslöshet  
 -  
 typiska för kvinnor? I Glastak och glasväggar? Den könssegregerade arbetsmarknaden. SOU 1997:137. Stockholm. 
  
 3  
 Tegle s. 52. 
  
 126  
 Deltidsarbete 
  
 SOU 1999:27 
  
 Familjernas behov skapar ett utbud 
 Olika reformer på arbetsmarknaden anses ha bidragit till att utbudet av arbetskraft, som sökte deltidsarbete, ökade efter 1960. Arbetsveckan för- kortades från 45 till 42,5 timmar, semesterperioden förlängdes, den betalda föräldraledigheten i samband med barnsbörd förlängdes och skattetrycket ökade gradvis. Sammantaget minskade detta den arbetade tiden och därmed även hushållens inkomster. 
 De stora kullar, som var födda på  
 1940-talet, 
  inträdde på arbetsmark- naden under  
 1960-talet 
  och detta pressade reallönerna nedåt, trots att efterfrågan på arbetskraft var stor. Hushållen sökte då vägar att öka sin inkomst på annat sätt, främst genom att även kvinnan tog ett arbete. Under denna tid pågick också en samhällspolitisk debatt, som betonade en mer självständig kvinnoroll. I denna ingick bl.a. att ha ett arbete, en inkomst, en identitet utanför hemmet och att därmed också få en bättre pension. 
 Kvinnorna skötte fortfarande i stort sett allt hemarbete. I familjen fick man därför överväga hur mycket kvinnan skulle arbeta. De värden hon skapade som hemmafru bidrog till familjens välfärd och vägdes mot vad hon skulle få i lön om hon arbetade och vad det skulle kosta att köpa de hemproducerade varorna och tjänsterna på marknaden 
 4 
 . Resultatet blev att utbudet av arbetskraft som sökte deltidsarbete ökade kraftigt. Många kvinnor gick ut på arbetsmarknaden, men många av dem efterfrågade deltidsarbete, eftersom hushållsarbetet inte var så mekaniserat som i dag och ytterst få familjer hade tillgång till barnomsorg till en överkomlig kostnad. 
 Nya lagar och institutionella anpassningar 
 I takt med att kvinnorna tog steget in på arbetsmarknaden, och ökade jämställdhetssträvanden i samhället, tillkom ytterligare reformer 
 .  
 År 1971 togs sambeskattningen bort och ersattes med särbeskattning, man beskattade inte längre familjens sammanlagda inkomst utan varje individ för sig. Under de följande åren reducerades arbetstiden ytterligare, från 42,5 timmar till 40 timmar per vecka, och den tillåtna övertiden minskades från 200 till 150 timmar per person och år. Under resten av  
 1970-talet 
  genomfördes ytterligare reformer på arbetsmarknaden, t.ex. medbestäm- mandelagen, samtidigt som den kommunala barnomsorgen byggdes ut. 
  
 4  
 Reyes s. 48. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Deltidsarbete  
 127 
  
 Hushållen gör givetvis ekonomiska bedömningar av samma slag som tidigare, när de bestämmer sig för om både mannen och kvinnan i familjen ska arbeta, och i så fall hur mycket. Undersökningar har visat att om marginalskatten sjunker med 5 procent, ökar männens arbetsinsats med samma tal, medan kvinnornas arbetsinsats ökar mer, ofta med upp till 
  
 10 
  
 procent 
  
 5 
 . 
 Här gäller naturligtvis även det omvända, att om barnomsorgskostna- 
 den stiger så måste hushållet se efter om det tjänar på att kvinnan ökar sin arbetsinsats. Det kan finnas situationer där det i stället är mer förmånligt att kvinnan tar hand om barnen en större del av tiden, så att hushållets kostnad för barnomsorg minskar, samtidigt som hushållets då sänkta in- komst kan leda till att ett eventuellt bostadsbidrag ökar. 
 När bägge makarna arbetar minskar emellertid flexibiliteten på arbetsmarknaden. Hushållen får mindre utrymme för övertid och det blir svårare att tolerera långa restider till arbetet eller att flytta till annan ort för att ta arbete 
 6 
 . Därigenom minskar rörligheten på arbetsmarknaden i allmänhet, vilket också minskar omställningsmöjligheterna vid arbetslös- het. 
 Efterfrågan på deltidsarbete växer 
 Under  
 1960-talet 
  expanderade den svenska industrin, parallellt med att tjänstesektorn, särskilt den offentliga, tillväxte kraftigt. Samtidigt mins- kade den arbetade tiden, på grund av de tidigare nämnda reformerna. Sammantaget ledde detta till att Sverige fick brist på arbetskraft. För att försöka tillgodose industrins behov importerades yrkesarbetare från flera olika länder, främst från Finland, Jugoslavien, Grekland och Turkiet. Genom kampanjer försökte man även få kvinnor att träda in på arbets- marknaden och ta ett arbete. Som tidigare nämnts efterfrågade dessa kvinnor i stor utsträckning deltid och inom industrin inrättade man i viss mån deltidstjänster för att tillgodogöra sig detta arbetsutbud. 
 Men det var framför allt den offentliga tjänstesektorn, som tog emot dessa nytillträdande kvinnor. Den hade lättare att organisera sin verk- samhet så att den passade för deltidsarbete och i många fall hade tjänste- sektorn en ojämn efterfrågan, som var svår att tillgodose med hjälp av heltidsanställda. Inom vård och omsorg hade man sedan länge haft en större efterfrågan av arbetskraft under morgon och eftermiddag, än mitt på dagen. För att klara detta använde man sig bl.a. av s.k. delade turer, dvs 4 timmars arbete på förmiddagen och sedan ytterligare 4 timmar under 
  
 5 
  
 Reyes s. 139. 
  
 6 
  
 Tegle s. 15. 
  
 128  
 Deltidsarbete 
  
 SOU 1999:27 
  
 eftermiddagen, med en mellanliggande rast om 3 
 -  
 4 timmar. Detta system var inte omtyckt bland personalen, eftersom ledigheten mitt på dagen ansågs svår att utnyttja på ett meningsfullt sätt. Problemet löstes med hjälp av deltidsarbete, en person arbetade på förmiddagen och en annan på eftermiddagen och kvällen. 
 Inom detaljhandeln har man alltid haft en ojämn efterfrågan. Huvud- delen av kunderna kommer när de är lediga från sitt arbete och då blir tillströmningen ganska stor. År 1972 avreglerades öppethållandet inom detaljhandeln. Det ledde snabbt till ett vidgat öppethållande, både på var- dagskvällar och på helger, vilket automatiskt ställde krav på mer personal. Med avregleringen följde att människor kunde planera sina inköp på ett sätt som passade dem bättre. Bland annat ledde detta till att detaljhandeln fick ta emot mycket stora kundströmmar vid vissa tider på dygnet och på vissa dagar och då behövde man en bemanning därefter. Andra tider på dygnet då man hade öppet kunde kundtillströmningen, och det därav följande personalbehovet, vara väsentligt mindre. 
 Samtidigt ökade konkurrensen och drev fram en teknologisk utveckling som möjliggjorde ökad självbetjäning samt förenklade lagerhantering och andra sysslor som tidigare sysselsatt personalen mellan kundbesöken. Detta ledde till ett successivt minskat personalbehov över lag samt att en del av den personal som behövdes under perioder av stor kundtillströmning inte hade några arbetsuppgifter dessemellan. Deltidsarbete blev ett sätt att bemanna detaljhandeln i överensstämmelse med de nya personalbehovet. 
 Inom hotell- och restaurangnäringen har man också haft en ojämn efterfrågan i alla tider och även här har konkurrensen och den teknologiska utvecklingen haft stor betydelse. Med hjälp av olika tekniska lösningar har man minskat eller tagit bort arbetsmoment personalen tidigare ägnade sig åt när belastningen från kunder var låg. Samtidigt har näringen expanderat kraftigt, antalet sysselsatta har ökat med 16 procent under den senaste 10 åren. En stor del av denna ökning har bestått i att antalet egenföretagare inom näringen har ökat. Deltidsarbete har blivit ett viktigt sätt för dessa småföretagare att bemanna verksamheten, under de tidpunkter då kundtillströmningen är stor. 
 En mer flexibel arbetsstyrka 
 Den stora fördelen med deltidsarbete är följaktligen att det ger arbets- givaren möjlighet att variera personaltätheten allteftersom efterfrågan växlar, och detta spelar givetvis mycket stor roll när konkurrensen ökar. Men därtill kommer även andra fördelar. Den viktigaste är kanske att arbetsgivaren genom deltidsarbete får tillgång till en mera flexibel perso- nalresurs. De deltidsanställda är ofta mer benägna än heltidsanställda att 
  
 SOU 1999:27 
  
 Deltidsarbete  
 129 
  
 arbete extra, när arbetsgivaren behöver personal på grund av oväntad frånvaro eller arbetstoppar. De arbetar då till ordinarie lön, vilket är väsentligt billigare än övertidsersättning till heltidsanställd personal. 
 Skäl till att arbeta deltid 
 I AKU:s novemberundersökning 1998 ställde SCB, på uppdrag av utred- ningen, ett antal tilläggsfrågor till deltidsarbetande. De fick bland annat ange vilka skäl de hade för att arbeta deltid. Samma tilläggsfråga ställdes även 1990 och 1993, varför vissa jämförelser kan göras. Följande alter- nativ fanns att tillgå: arbetsmarknadsskäl, annat arbete, vård av barn, ej barntillsyn, långa arbetsresor, ekonomiska skäl, mer fritid, hushållsarbete, hälsoskäl, studier och övriga skäl. 
 Generellt uppgav en tredjedel av de intervjuade 1998 arbetsmark- nadsskäl som orsak till sitt deltidsarbete, vilket sannolikt innebär att de skulle vilja har mer arbetstid. För männen är det dryga 33 procent som anför arbetsmarknadsskäl och bland kvinnorna ca 30 procent. Andelen är något större än 1993, men skiljer sig inte mellan kort och för lång deltid. År 1990 var det emellertid bara 15 procent som anförde detta skäl och då var också den andelen deltidsarbetslösa väsentligt lägre. 
 Det finns emellertid flera olika skäl till deltidsarbete, varierande med såväl kön som ålder. Förutom arbetsmarknadsskäl anger många av de intervjuade studier, vård av barn, önskemål om mer fritid och hälsoskäl i nu nämnd ordning, se tabell 8.1. 
  
 130  
 Deltidsarbete 
  
 SOU 1999:27 
  
 Tabell 8.1. Det två mest angivna skälen till deltidsarbete för kvinnor re- spektive män i olika åldersgrupper vid AKU:s förfrågan i november 1998. 
 Kvinnor 
  
 Ålder 
  
 Främst 
  
 % 
  
 Näst främst 
  
 % 
  
 16-19 
  år 
  
 Studier 
  
 78,6 
  
 Arbetsmarknadsskäl 
  
 18,6 
  
 20-24 
  år 
  
 Arbetsmarknadsskäl 
 1) 
  
 56,2 
  
 Studier 
  
 27,1 
  
 25-34 
  år 
  
 Vård av barn 
  
 40,3 
  
 Arbetsmarknadsskäl 
  
 35,8 
  
 35-44 
  år 
  
 Vård av barn 
  
 44,4 
  
 Arbetsmarknadsskäl 
  
 24,2 
  
 45-54 
  år 
  
 Arbetsmarknadsskäl 
  
 31,5 
  
 Mer fritid 
  
 26,7 
  
 55-59 
  år 
  
 Mer fritid 
  
 29,0 
  
 Hälsoskäl 
  
 29,5 
  
 60-64 
  år 
  
 Mer fritid 
  
 36,6 
  
 Hälsoskäl 
  
 35,4 
  
 16-64 
  år 
  
 Arbetsmarknadsskäl 
  
 30,3 
  
 Vård av barn 
  
 21,9 
  
 25-64 
  år 
  
 Arbetsmarknadsskäl 
  
 28,2 
  
 Vård av barn 
  
 24,8 
  
 Män 
  
 Ålder 
  
 Främst 
  
 % 
  
 Näst främst 
  
 % 
  
 16-19 
  år 
  
 Studier 
  
 76,8 
  
 Arbetsmarknadsskäl 
  
 18,5 
  
 20-24 
  år 
  
 Arbetsmarknadsskäl 
  
 49,4 
  
 Studier 
  
 41,7 
  
 25-34 
  år 
  
 Arbetsmarknadsskäl 
  
 39,1 
  
 Studier 
  
 38,2 
  
 35-44 
  år 
  
 Arbetsmarknadsskäl 
  
 37,0 
  
 Hälsoskäl 
  
 19,0 
  
 45-54 
  år 
  
 Arbetsmarknadsskäl 
  
 35,6 
  
 Hälsoskäl 
  
 28,8 
  
 55-59 
  år 
  
 Hälsoskäl 
  
 55,9 
  
 Arbetsmarknadsskäl 
  
 21,8 
  
 60-64 
  år 
  
 Hälsoskäl 
  
 38,7 
  
 Mer fritid 
  
 28,0 
  
 16-64 
  år 
  
 Arbetsmarknadsskäl 
  
 33,4 
  
 Studier 
  
 26,1 
  
 25-64 
  år 
  
 Arbetsmarknadsskäl 
  
 31,4 
  
 Hälsoskäl 
  
 25,0 
  
 1) 
  
 arbetsmarknadsskäl, dvs. sökande har ej funnit önskad arbetstid på arbetsmark- naden och klassificeras därför som deltidsarbetslös. 
  
 Det är i första hand ungdomar som kombinerar deltid och studier och huvuddelen av dem arbetar kort deltid. Hela 78 procent i gruppen 16 
 -  
 19 år och 32 procent i gruppen 20 
 -  
 24 år motiverar sin deltid på detta sätt, medan endast 5 procent anför detta skäl i åldersintervallet 25 
 -  
 64 år. Jäm- fört med 1993 har andelen vuxna som anför studier ökat markant, vilket bl.a. sammanhänger med Kunskapslyftet. I ungdomsgruppen är andelen oförändrad. 
 Av tabell 8.1 framgår att det finns avsevärda skillnader mellan kvinnor och män, samt att prioriteringen ändras med stigande ålder. Arbets- marknadsskäl finns hela tiden med i bilden, men för kvinnorna spelar vård av barn, önskemål om mer fritid och hälsoskäl en framträdande roll. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Deltidsarbete  
 131 
  
 Avsaknad av barntillsyn fanns som alternativ, men angavs bara av en halv procent av kvinnorna. År 1993 var det fler kvinnor som motiverade sin deltid med vård av barn, nu framträder i stället hälsoskäl, vid sidan av de tidigare nämnda studierna. 
 Ansvarsfördelningen inom familjen påverkar naturligtvis kvinnornas val. I Bilder ur verkligheten framgår att det framför allt är unga kvinnor och kvinnor med vuxna barn som vill arbeta heltid. Kvinnor med barn hemma önskar sig i allmänhet en arbetstid om ca 75 procent. Det är emellertid viktigt att skilja mellan de förhållanden som råder inom familjen och de som gäller på arbetsmarknaden och i förhållande till arbets- marknaden måste detta val betraktas som frivilligt. 
 Även bland männen förekommer andra motiveringar än arbetsmark- nadsskäl, främst hälsoskäl, som framträder starkare med stigande ålder, och önskemål om mer fritid. Det finns alltså anledning anta att det även bland männen finns stora inslag av frivillighet i deltidsarbetet. I ålders- gruppen 35 
 -  
 44 år är det ca 10 procent som anger vård av barn som för- klaring, men i övrigt förekommer denna motivering knappast alls bland männen. 
 Det är också av intresse att se vilka övriga skäl som fanns med bland svarsalternativen. Dyra arbetsresor anfördes varken av män eller kvinnor, vare sig nu eller 1993. Ekonomiska skäl, dvs. att det skulle vara ekono- miskt mer gynnsamt att arbeta deltid, var det ingen av männen som åbe- ropade, att jämföra med en knapp procent av kvinnorna. Även här samma andelar som 1993. Denna uppgift överensstämmer också med intervju- svaren i Bilder ur verkligheten. I stort sett alla intervjuade deltids- arbetslösa ansåg att det lönade sig att arbeta mer. 
 Detta är en förvånansvärt hög andel. I många fall är kvinnornas inkomst fortfarande sekundär ur hushållssynpunkt och det finns flera undersökningar som tyder på att omfattningen av kvinnornas förvärvs- arbete är mycket känsligt för ekonomiska marginaleffekter av olika slag. Bland de intervjuade kan det tyckas som om denna aspekt är i det när- maste försumbar. Detta kan emellertid sammanhänga med att de inter- vjuade endast får uppge ett alternativ. För dem som angivit att de arbetar deltid för att de vill ta hand om sin barn en del av tiden, kan t.ex. en lägre daghemsavgift ingå i motiveringen. 
 Bland de deltidsarbetande är det en dryg tredjedel som uppger att de önskar mer arbetstid än de har, dvs. i stort sett samma andel som uppger att de arbetar deltid av arbetsmarknadsskäl. Det finns alltså mer än en halv miljon människor som är nöjda med att arbeta deltid och anser sig ha skäl för detta 
 7 
 . I diskussionen om deltidsarbetet får man inte glömma detta faktum. 
  
 7  
 Se figur 8.1. 
  
 132  
 Deltidsarbete 
  
 SOU 1999:27 
  
 Sammanfattning 
 Man kan inte entydigt avgöra om det är utbud eller efterfrågan på arbets- kraft som har spelat den största rollen för deltidsarbetets utveckling. Del- tidsarbetsmarknaden är starkt diversifierad och det mest sannolika är att båda har haft stor betydelse. Forskningsresultatet tyder på att utbudet, kvinnor som söker deltidsarbete, var drivande för utvecklingen under fram- för allt 1960- och  
 1970-talet. 
  Fram till början av  
 1970-talet 
  handlade det företrädesvis om kvinnor som trädde in på arbetsmarknaden och valde att arbeta deltid, för att få mer tid till hushållsarbete och barnomsorg. Därefter har inflödet i deltidsarbete i huvudsak bestått av kvinnor som arbetat heltid och sedan, ofta efter att de fått barn, valt att begränsa sin arbetsinsats till deltid 
 8 
 . 
 I denna process finns hela tiden ett samspel med den ekonomiska ut- vecklingen i samhället, samt med de institutionella förändringar som genomfördes. Det finns mycket som tyder på att högre inkomst var den förnämsta drivkraften till att kvinnor gick ut på arbetsmarknaden under  
 1960-talet 
  och början av  
 1970-talet 
 9 
 . 
  Ansvar för hushållsarbete och barnomsorg ledde till att de i stor utsträckning valde att arbeta deltid. Det var under denna period som deltidsarbetet expanderade kraftigt. 
 Huvuddelen av de institutionella förändringar som kan tänkas ha underlättat deltidsarbete kom inte förrän längre fram under  
 1970-talet. 
  De ledde snarare till att kvinnor som redan arbetade heltid begränsade sin arbetsinsats till deltid. De ökade marginalskatterna kan ha bidragit till detta 
 10 
 . Deltidsarbetet fortsatte att öka, men inte alls i samma snabba takt. Den offentliga sektorn expanderade samtidigt och detta spelade naturligt- vis stor roll, eftersom dess verksamhet ofta gick bra att anpassa till del- tidsarbete. 
 Efterfrågan på deltidsarbete förefaller ha spelat en större roll under perioden efter 1980, framför allt inom offentlig och privat tjänstesektor. Den ökade konkurrensen ledde till rationaliseringar och ett behov av att koncentrera arbetsstyrkan till de tidpunkter då tjänsterna efterfrågades. Med hjälp av ny teknologi kunde man samtidigt klara underhållsarbeten och lagerhållning med väsentligt mindre personal och därmed begränsa personalbehovet till vissa delar av dagen. 
  
 8 
  
 Reyes s. 111. 
  
 9 
  
 Tegle s. 181. 
  
 10 
  
 Reyes s. 111. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Deltidsarbete  
 133 
  
 8.2 
  
 Deltidsarbetande, en fjärdedel av de sysselsatta, oberoende av konjunktur 
  
 Deltidsarbetande har sedan början av  
 1980-talet 
  utgjort i stort sett en fjärdedel av de sysselsatta i vårt land.  
 Figur 8.2  
 nedan beskriver utveck- lingen som den redovisas i SCB:s arbetskraftsundersökning (AKU). Dataserien uppvisar ett brott 1986, då SCB ändrade kriterierna för AKU så att fler personer kom att räknas som deltidsarbetande 
 11 
 . 
  
 Figur 8.2. Deltidsarbetande som andel av alla sysselsatta 1980 
 -  
 1997, 
  
 fördelade på kort (1 
 -  
 19 tim) och lång (20 
 -  
 34 tim). 
  
 procent 
  
 30 
  
 25 
  
 20 
  
 15 
  
 10 
  
 5 
  
 0 
  
 1980 
  
 1982 
  
 1984 
  
 1986 
  
 1988 
  
 1990 
  
 1992 
  
 1994 
  
 1996 
  
 år 
  
 1-19 
  timmar 
  
 20-34 
  timmar 
  
 1-34 
  timmar 
  
 Källa: AKU 
 I 18 år, från 1980 till 1998, har andelen deltidsarbetande pendlat mel- lan 23 och 25 procent av de sysselsatta enligt AKU. Samma konsekventa utveckling återkommer när man studerar kort och lång deltid. De som arbetat kort deltid, 1 
 -  
 19 timmar per vecka, har utgjort ca 5 procent av de 
  
 11  
 Medhjälpande familjemedlemmar som arbetar 1 
 -  
 14 timmar per vecka inkluderades och en del personer som arbetade heltid, visade sig vid förfrågan ha en normalarbetstid som understeg 34 timmar per vecka. 
  
 134  
 Deltidsarbete 
  
 SOU 1999:27 
  
 sysselsatta, och de som arbetat lång deltid, mellan 20 och 34 timmar, följaktligen omkring 20 procent. 
 I den utsträckning som deltidsarbetet motsvarar en marknadsstyrd efterfrågan, har den varit tämligen konstant över en lång period, utan synlig påverkan av vare sig konjunkturella eller strukturella förändringar på arbetsmarknaden. 
 Procenttal kan vara förrädiska i sammanhang av detta slag, eftersom basen för beräkningen, antalet sysselsatta, också har ändrat sig under pe- rioden.  
 Figur 8.3  
 visar hel- och deltidssysselsatta i absoluta tal från 1976 och framåt. De heltidssysselsatta steg markant från mitten av  
 1980-talet 
  och ökningen fortsatte fram till 1990. Därefter följde en drastiskt minsk- ning i samband med den ekonomiska krisen. De senaste åren har antalet heltidssysselsatta omfattat ca tre miljoner människor. 
 Figur 8.3. Sysselsatta fördelade efter hel- och deltid 1976 till 1977. 
 absoluta tal 
  
 4000000 
  
 3000000 
  
 2000000 
  
 1000000 
  
 0 
  
 1976 1978 
  
 1980 
  
 1982 
  
 1984 1986 
  
 1986 
  
 1988 
  
 1990 1992 
  
 1994 
  
 1996 
  
 årtal 
  
 deltid 
  
 heltid 
  
 Källa: AKU 
 De deltidsarbetande uppvisar ett helt annat mönster än de heltidssys- selsatta. Efter en uppgång under  
 1970-talets 
  sista år var antalet tämligen konstant, ca en miljon människor, fram till 1986. Därefter inträder en ny statistisk serie som ligger något över den gamla, men som sjunker i lång- 
  
 SOU 1999:27 
  
 Deltidsarbete  
 135 
  
 sam men jämn takt. De deltidsarbetande tycks inte ha drabbats av plötsliga minskningar av samma slag som de heltidsarbetande, men i gengäld syns inte heller den återhämtning som serien för de heltidsarbetande uppvisar efter 1994. Under 1996 och 1997 har i stället antalet deltidssysselsatta sjunkit en aning. 
 Nästan bara kvinnor, men männen blir fler 
 År 1980 var drygt 86 procent av de deltidsarbetande kvinnor. Sedan dess har deras andel sjunkit en aning, samtidigt som männens har ökat. Fort- farande är dock kvinnorna i överväldigande majoritet, de utgör 80 procent av de deltidsarbetande. Männen svarar följaktligen för ca 20 procent. Den minskning som inträffade under 1996 och 1997 berörde enbart del- tidssysselsatta kvinnor, närmare bestämt de som arbetat lång deltid (20 
 -  
 34 timmar per vecka). Andelen heltidssysselsatta kvinnor har samtidigt ökat med drygt 3 procent, varför andelen sysselsatta kvinnor totalt sett varit i stort sett oförändrad. 
 Av de sysselsatta kvinnorna 1980 arbetade 45 procent deltid,  
 figur 8.4.  
 Denna andel sjönk till 40 procent under  
 1990-talets 
  första år, för att sedan sjunka ytterligare något under 1996 och 1997. Samtidigt har andelen deltidsarbetande män ökat, från en nivå kring 6 procent under större delen av perioden, till ca 10 procent från 1993 och fortfarande. Ungefär 38 procent av kvinnorna arbetade alltså deltid 1997, att jämföra med ca 10 procent av männen. 
  
 136  
 Deltidsarbete 
  
 SOU 1999:27 
  
 Figur 8.4. Deltidsarbetande som andel av alla sysselsatta 1980 
 -  
 1997, fördelade efter kön. 
  
 procent 
  
 50 
  
 40 
  
 30 
  
 20 
  
 10 
  
 0 
  
 1980 
  
 1982 
  
 1984 
  
 1986 
  
 1986 
  
 1988 
  
 1990 
  
 1992 
  
 1994 
  
 1996 
  
 årtal 
  
 kvinnor 
  
 män 
  
 Källa: AKU. 
 Som tidigare nämnts har deltidsarbetet minskat en del under  
 1990-talet. 
  Från 1994 till 1997, var minskningen 70 500 personer, motsvarande 7 procent av gruppen. Samtidigt har antalet heltidssysselsatta ökat med nästan lika mycket. Denna utveckling fördelar sig emellertid inte alls jämnt mellan könen, vilket framgår av  
 tabell 8.2 
 . 
 Tabell 8.2. Sysselsättningsutveckling för män och kvinnor inom hel- och deltid 1994 
 -  
 1997. 
  
 Män 
  
 Män 
  
 Män 
  
 Kvinnor 
  
 Kvinnor 
  
 Kvinnor 
  
 Alla 
  
 Alla 
  
 Alla 
  
 heltid 
  
 deltid 
  
 Totalt 
  
 Heltid 
  
 deltid 
  
 totalt 
  
 heltid 
  
 deltid 
  
 totalt 
  
 1994 
  
 1 819 900 
  
 197 000 
  
 2 016 900 
  
 1 126 100 
  
 784 800 
  
 1 910 900 
  
 2 946 000 
  
 981 800 
  
 3 927 800 
  
 1997 
  
 1 847 800 
  
 193 800 
  
 2 041 600 
  
 1 162 700 
  
 717 500 
  
 1 880 200 
  
 3 010 500 
  
 911 300 
  
 3 921 800 
  
 Föränd- 
  
 ring 
  
 27 900 
  
 -3 
  200 
  
 24 700 
  
 36 600 
  
 -67 
  300 
  
 -30 
  700 
  
 64 500 
  
 -70 
  500 
  
 -6 
  000 
  
 Dito % 
  
 +1,5 % 
  
 -1,6 
  % 
  
 +1,2 % 
  
 +3,3 % 
  
 -8,6 
  % 
  
 -1,6 
  % 
  
 +2,2 % 
  
 Estrada% 
  
 -0,2 
  % 
  
 SOU 1999:27 
  
 Deltidsarbete  
 137 
  
 Antalet kvinnor som arbetar heltid har ökat markant, men den minskade deltiden leder likafullt till att det totala antalet sysselsatta kvinnor har minskat. Även männens deltid har minskat men inte alls lika mycket. Slutresultatet blir att antalet sysselsatta män har ökat. 
 Vård och omsorg, handel samt hotell- och restaurangverksamhet 
 Deltidsarbete är utan jämförelse mest förekommande inom vård- och om- sorgssektorn. Under perioden från 1987 till 1997 har den sysselsatt mer än en tredjedel av de deltidsarbetande i Sverige. Om man därtill lägger handeln, inbegrips nästan hälften av de deltidsarbetande, se  
 tabell 8.3 
 . 
  
 Tabell 8.3. 
  
 Deltidsarbetande 
  
 fördelade efter 
  
 de 
  
 fyra största 
  
 branscherna respektive år (grov nivå). 
  
 1988 
  
 % 
  
 1991 
  
 % 
  
 1994 
  
 % 
  
 1997 
  
 % 
  
 Bägge könen 
  
 Vård  omsorg 
  
 34,8 
  
 Vård  omsorg 
  
 35,6 
  
 Vård  omsorg 
  
 36,9 
  
 Vård  omsorg 
  
 36,5 
  
 Handel 
  
 14,4 
  
 Handel 
  
 13,9 
  
 Handel 
  
 13,4 
  
 Handel 
  
 13,2 
  
 Tillverkningsind 
  
 12,1 
  
 Tillverkningsind 
  
 11,8 
  
 Tillverkningsind 
  
 10,1 
  
 Personliga tj 
  
 10,9 
  
 Utbildning 
  
 10,3 
  
 Utbildning 
  
 9,5 
  
 Personliga tj 
  
 9,9 
  
 Tillverkningsind 
  
 10,4 
  
 Total 
  
 71,5 
  
 70,9 
  
 70,4 
  
 70,9 
  
 Kvinnor 
  
 Vård  omsorg 
  
 39,3 
  
 Vård  omsorg 
  
 41,0 
  
 Vård  omsorg 
  
 43,9 
  
 Vård  omsorg 
  
 43,7 
  
 Handel 
  
 14,7 
  
 Handel 
  
 13,7 
  
 Handel 
  
 13,6 
  
 Handel 
  
 13,6 
  
 Utbildning 
  
 10,5 
  
 Utbildning 
  
 9,8 
  
 Personliga tj 
  
 9,0 
  
 Personliga tj 
  
 9,8 
  
 Tillverkningsind 
  
 9,6 
  
 Tillverkningsind 
  
 9,4 
  
 Utbildning 
  
 8,6 
  
 Tillverkningsind 
  
 8,0 
  
 Total 
  
 74,1 
  
 73,9 
  
 75,2 
  
 75,1 
  
 Män 
  
 Tillverkningsind 
  
 26,1 
  
 Tillverkningsind 
  
 24,0 
  
 Tillverkningsind 
  
 19,8 
  
 Tillverkningsind 
  
 19,2 
  
 Handel 
  
 12,5 
  
 Handel 
  
 14,9 
  
 Personliga tj 
  
 13,3 
  
 Personliga tj 
  
 14,7 
  
 Personliga tj 
  
 10,4 
  
 Personliga tj 
  
 12,0 
  
 Handel 
  
 12,6 
  
 Finans+företagstj 
  
 12,6 
  
 Kommunikation 
  
 9,3 
  
 Kommunikation 
  
 7,9 
  
 Finans+företagstj 
  
 11,2 
  
 Handel 
  
 11,5 
  
 Total 
  
 58,2 
  
 58,8 
  
 57,0 
  
 57,9 
  
 Källa: AKU. 
 Det är nästan enbart kvinnor som deltidsarbetar inom vård och omsorg, till allra största delen inom hälso- och sjukvård samt inom hemtjänsten. Inom handeln utgjorde kvinnorna 1997 drygt 80 procent av de deltidsarbetande, jämnt fördelade mellan varuhus och specialbutiker. 
  
 138  
 Deltidsarbete 
  
 SOU 1999:27 
  
 Utbildningssektorn har också många deltidsanställda kvinnor, liksom tillverkningsindustrin, där kvinnorna främst finns inom  
 textil-, 
 förlags-, 
  grafisk och livsmedelsindustri. När det gäller personliga tjänster, som har en större andel än utbildningsverksamhet från 1994, förekommer deltids- arbetet till övervägande del inom hotell- och restaurangverksamhet. I denna bransch har deltiden ökat, samtidigt som branschen som helhet också har ökat sin andel av antalet sysselsatta i landet. 
 De yrken som dessa kvinnor har, särskilt inom handel, hotell- och restaurangverksamhet samt inom den sociala omsorgen, har dessutom jämförelsevis låga löner 
 12 
 . Lägger man därtill att en stor del av kvinnorna arbetar deltid, blir inkomsten liten och den framtida pensionen an- språkslös. 
 Den enskilt största förändringen är emellertid att deltidsarbetande inom utbildningsverksamhet har minskat kraftigt under den senaste 10- årsperioden. År 1987 var 38 procent av personalen inom utbildningsverk- samhet deltidsarbetande och 1997 hade denna andel sjunkit till 22 procent. Det är antalet deltidsarbetande kvinnor, särskilt de som arbetar lång deltid (20 
 -  
 34 timmar/vecka), som har minskat mycket kraftigt, samtidigt som antalet heltidsarbetande kvinnor har ökat, se  
 figur 8.5 
 . 
 Figur 8.5. Sysselsatta kvinnor inom utbildningsverksamhet 1987 
 -  
 1997. 
  
 160 000 
  
 140 000 
  
 120 000 
  
 tal 
  
 100 000 
  
 absoluta 
  
 80 000 
  
 60 000 
  
 40 000 
  
 20 000 
  
 0 
  
 -87 
  
 -88 
  
 -89 
  
 -90 
  
 -91 
  
 -92 
  
 -93 
  
 -94 
  
 -95 
  
 -96 
  
 -97 
  
 tim m ar per vecka 
  
 20-34 
  tim  
  
 1-19 
  tim  
  35- tim 
 Källa: AKU 
  
 12  
 Kvinnors och mäns löner 1997 s. 22ff. Arbetslivsinstitutet och SCB 1998. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Deltidsarbete  
 139 
  
 Inom utbildningssektorn 
  
 har antalet sysselsatta minskat med drygt 
  
 20 000 personer från 1987 till 1997, medan antalet deltidsarbetande har minskat med nästan 50 000. Samtidigt har antalet heltidsarbetande ökat med drygt 26 000. Huvuddelen av förändringen berör kvinnor och liknar i mycket ett generationsskifte. Deltidsarbetande kvinnor går i pension och avlöses av en ny generation, som i väsentligt större utsträckning arbetar heltid. Tyvärr visar inte statistiken branschtillhörighet och ålder samtidigt, och därför inte heller i vilken utsträckning ett sådant generationsskifte skulle vara mer framträdande inom utbildningsverksamhet än inom andra branscher, men det finns inget som tyder på detta. 
 De senaste årens lärarbrist kan förklara en del av ökningen för tillfälligt anställda inom utbildningssektorn. Därtill kommer att man numera i stor utsträckning provanställer lärare innan de får fast tjänst. Men fortfarande kvarstår frågan varför deltidsanställningarna har minskat så drastiskt. 
  
 Tabell 8.4  
 redovisar förändringen mer i detalj. 
  
 Tabell 8.4. Melton och 
  
 deltidsarbetande 
  
 män 
  
 och kvinnor inom 
  
 utbildningssektorn. Förändring från 1987 till 1997. 
  
 Heltid 
  
 Dito i 
  
 Deltid 
  
 Dito i 
  
 Totalt 
  
 Dito i 
  
 föränd- 
  
 % 
  
 föränd- 
  
 % 
  
 föränd- 
  
 % 
  
 ring 
  
 ring 
  
 ring 
  
 Kvinnor 
  
 +26.800 
  
 +24,7% 
  
 -45.900 
  
 -46,1% 
  
 -19 
  100 
  
 -9,2% 
  
 Män 
  
 -500 
  
 -0,6% 
  
 -3.400 
  
 -22,8% 
  
 -3.900 
  
 -4,2% 
  
 Bägge 
  
 Könen 
  
 +26.400 
  
 +14,1% 
  
 -49.400 
  
 -43,1% 
  
 -23.000 
  
 -7,6% 
  
 Männens traditionella arbetsmarknad finns fortfarande inom tillverk- ningsindustrin, och där återfinns också en stor del av de deltidsarbetande männen, tämligen jämnt fördelade mellan olika delar av den. Fram till 1993 var handeln den näst största branschen för deltidsarbetande män, varuhus och specialbutiker dominerade, men även partihandel spelade roll. Inom personliga tjänster, främst hotell- och restaurangverksamhet, har antalet deltidsarbetande män ökat och branschen är näst störst från 1994. När det gäller kommunikation återfinns de deltidsarbetande männen inom transporttjänster, i stor utsträckning inom persontransporter. 
 Finansverksamhet och företagstjänster handlar här huvudsakligen om annan företagsservice, en benämning som innefattar många olika kon- sulttjänster som är knutna till tillverkningsindustrin. Denna del av den privata tjänstesektorn har ökat under andra halvan av  
 1990-talet 
  och det är 
  
 140  
 Deltidsarbete 
  
 SOU 1999:27 
  
 många inom den som är sysselsatta på deltid, ofta inom ramen för ett eget företag. 
 Hemtjänsten  
 -  
 deltid så långt ögat når 
 Som tidigare nämnts motsvarades det minskade deltidsarbetet inom ut- bildningssektorn av ett ökat antal heltidsarbetande. Så är emellertid inte fallet i alla sektorer.  
 Tabell 8.5  
 redovisar de branscher som har haft de största förändringarna med avseende på deltid från 1994 till 1997. 
 Tabell 8.5. De branscher som uppvisat de största förändringarna av an- talet sysselsatta deltidsarbetande kvinnor mellan 1994 och 1997. 
  
 Bransch 
  
 35- tim 
  
 1-34 
  tim 
  
 Totalt 
  
 Hälso-  sjukvård 
  
 -16 
  100 
  
 -26 
  300 
  
 -42 
  400 
  
 Barnomsorg 
  
 16 200 
  
 -19 
  500 
  
 -3 
  300 
  
 Utbildning 
  
 8 600 
  
 -11 
  100 
  
 -2 
  500 
  
 Socialkontor 
  
 -4 
  300 
  
 -10 
  200 
  
 -14 
  500 
  
 Specialbutiker 
  
 -5 
  800 
  
 -5 
  200 
  
 -11 
  000 
  
 Annan företagsservice 
  
 18 700 
  
 3 700 
  
 22 400 
  
 Rest  hotell 
  
 5 900 
  
 4 600 
  
 10 500 
  
 Hemtjänst 
  
 -10 
  600 
  
 24 600 
  
 14 000 
  
 Den största minskningen finns inom hälso- och sjukvårdssektorn, och den inbegriper såväl hel- som deltidsarbetande. Ett ökat antal heltidssys- selsatta har vägt upp en stor del av den minskade deltiden inom barnom- sorgen, liksom inom utbildningssektorn. Specialbutiker redovisar däremot en stor minskning för både hel- och deltidssysselsatta. 
 Längst ned i  
 tabell 8.5  
 finns också exempel på motsatsen. Annan före- tagsservice uppvisar en väsentligt större ökning av heltids- än deltidssys- selsatta, medan restaurang- och hotellverksamheten har ökat bägge kate- gorierna. Det mest extrema exemplet finns emellertid inom hemtjänsten. Antalet heltidssysselsatta har minskat med närmare 11 000 personer, medan antalet deltidssysselsatta ökat med mer än dubbelt så många, nästan 25 000 människor. 
 Detta sammanhänger till stor del med att huvudmannaskapet för stora delar av hemtjänsten, äldreomsorgen och omsorgen om psykiskt handi- kappade, överfördes från landsting till primärkommuner under åren 1992 
 -  
 93, genom den så kallade  
 Ädel-reformen. 
  I samband med detta överfördes också en stor del av omsorgen från institutioner till olika former av vård i 
  
 SOU 1999:27 
  
 Deltidsarbete  
 141 
  
 hemmet. Detta förklarar inte bara ökningen inom hemtjänsten, utan även en stor del av minskningen inom hälso- och sjukvård. Men kvar står att hemtjänsten har minskat antalet heltidsanställda med drygt 10 000 personer och ökat antalet deltidsanställda med mer än det dubbla. 
 Man kan också beräkna vilka branscher som är mest beroende av del- tidsarbetande personal. År 1997 såg situationen i detta avseende ut som i  
 tabell 8.6 
 , nedan. 
 Tabell 8.6. Branscher som till mer än 20 procent är beroende av deltidsarbetande 1997 (detaljerad nivå). 
  
 Bransch 
  
 Totalt 
  
 Därav deltid 
  
 Andel 
  
 Service  hemtjänst för äldre 
  
 193 500 
  
 120 500 
  
 62,3 
  
 Varuhus-butiker 
  med brett sortiment 
  
 83 700 
  
 42 700 
  
 51,0 
  
 Socialkontor  gruppboende 
  
 86 000 
  
 36 500 
  
 41,4 
  
 Hälso-  sjukvård 
  
 325 000 
  
 127 800 
  
 39,3 
  
 Restaurang  hotellrörelse 
  
 104 400 
  
 39 100 
  
 37,5 
  
 Specialbutiker 
  
 136 200 
  
 46 600 
  
 34,2 
  
 Rekreation, kultur, sport 
  
 100 900 
  
 33 500 
  
 33,2 
  
 Hushållstjänster  annan service 
  
 29 900 
  
 9 500 
  
 31,8 
  
 Barnomsorg 
  
 157 200 
  
 48 500 
  
 31,0 
  
 Intresseorg  religiösa samfund 
  
 59 700 
  
 16 000 
  
 26,8 
  
 Post  teleföretag 
  
 82 300 
  
 19 700 
  
 23,9 
  
 Textil-  läderindustri 
  
 19 000 
  
 4 500 
  
 23,7 
  
 Utbildningsverksamhet 
  
 279 200 
  
 65 200 
  
 23,4 
  
 Jordbruk 
  
 84 600 
  
 19 300 
  
 22,8 
  
 Detaljhandel, ej butik 
  
 8 500 
  
 1 900 
  
 22,4 
  
 Övrig företagsservice 
  
 232 100 
  
 49 000 
  
 21,1 
  
 Totalt 
  
 1 982 200 
  
 680 300 
  
 34,3 
  
 De branscher som anges i tabellen sysselsatte 1997 i det närmaste tre fjärdedelar av de deltidsarbetande i Sverige. Här finns både stora och små branscher, men den kommunala sektorn dominerar eftertryckligt. Den svarar för närmare 60 procent av de deltidsarbetande som redovisas i tabellen. Hemtjänst, social verksamhet, hälso- och sjukvård och barnom- sorg är starkt beroende av deltidsarbetande, men även varuhus och fack- handel. 
  
 142  
 Deltidsarbete 
  
 SOU 1999:27 
  
 Företrädesvis yrken med kort utbildning 
 Den yrkesstatistik för deltidsarbetande som finns är inte särskilt detaljerad, men den pekar i samma riktning som branschstatistiken. Det är yrken som i allmänhet hör hemma inom vård, omsorg, handel och service som uppvisar många deltidsarbetande,  
 tabell 8.7 
 . 
 Tabell 8.7. Deltidsarbetande kvinnor, rangordnade efter största andel deltidsarbete inom yrket 1997. 
  
 Yrke 
  
 Antal 
  
 Andel 
  
 Butikskassörer 
  
 16 400 
  
 72,6 
  
 Vårdbiträden 
  
 73 800 
  
 66,2 
  
 Affärsbiträden 
  
 7 100 
  
 62,3 
  
 Undersköterskor 
  
 81 400 
  
 61,0 
  
 Städare 
  
 44 400 
  
 59,6 
  
 Köks-  restaurangbiträden 
  
 29 400 
  
 59,2 
  
 Lantbruksarbete utan krav 
  
 900 
  
 52,9 
  
 Sjuksköterskor 
  
 24 000 
  
 47,3 
  
 Barnmorskor, sjuksköterskor med special 
  
 kompetens 
  
 15 800 
  
 42,9 
  
 Frisörer 
  
 7 400 
  
 39,6 
  
 Butikskassörer är det yrke som hade den största andelen deltids- arbetande i Sverige under 1997, och affärsbiträden ligger inte långt efter. Två stora yrken inom vård och omsorg, vårdbiträden, som i stor utsträck- ning arbetar inom hemtjänsten, och undersköterskor, har också en fram- skjuten plats. Hela sju av de tio yrken som ingår i tabellen måste sägas ha kort utbildning. Men det finns även yrken med tämligen lång utbildning, som sjuksköterska, och andra sjukvårdsyrken med specialkompetens. Alla yrkena går emellertid att hänföra till de tre branscher som tidigare framträtt, vård och omsorg, handel och hotell- och restaurangverksamhet. Branschtillhörigheten tycks spela större roll när det gäller deltidsarbete än enskilda yrken. 
 Ingen entydig regional bild 
 Deltiden är inte jämnt fördelad över hela landet.  
 Figur 8.6  
 visar hur stor andel av kvinnorna som var deltidssysselsatta under 1997 i olika län. Man kan se ett samband mellan den korta och den långa deltiden, men det finns 
  
 SOU 1999:27 
  
 Deltidsarbete  
 143 
  
 undantag. Uppsala och Västerbottens län har t ex proportionellt lite mer kort deltid, medan motsatsen gäller i Västernorrlands och Gävleborgs län. 
 Figur 8.6. Deltidsarbetande kvinnor som andel av alla sysselsatta kvinnor i respektive län, fördelade efter arbetstid per vecka 
  
 1-19 
  Garcia 
  
 20-34 
  Garcia 
  
 60 
  
 50 
  
 40 
  
 procent 
  
 30 
  
 20 
  
 10 
  
 0 
  
 G N F W H K E A Z S D M O U X T B Y I C A 
  
 C 
  
 D 
  
 B 
  
 Om man ser till helheten har de sydliga länen i Mellansverige en relativt stor andel deltidsarbetande, men bilden är inte entydig. Dalarnas län har t.ex. en större andel än intilliggande Gävleborgs län. På samma sätt skiljer sig Västerbottens och Norrbottens län åt, eller Skåne och Hallands län. Stockholms län har en väsentligt lägre andel än övriga län, och även Uppsala län har en liten andel. Deltidens omfattning varierar alltså mellan länen, men det finns inte ett så tydligt mönster att man skulle kunna gruppera i t.ex. skogslän, storstadslän eller liknande. 
  
 144  
 Deltidsarbete 
  
 SOU 1999:27 
  
 Kvinnorna är etablerade som deltidsarbetande 
 Som tidigare nämnts är det till fyra femtedelar kvinnor som arbetar deltid. Omkring en halv miljon av dem är mellan 25 och 54 år och de svarar för 70 procent av kvinnornas deltidsarbete. Många av dem har barn och det spelar naturligtvis stor roll för valet av arbetstid,  
 figur 8.7 
 . 
 Figur 8.7. Melton och deltid i familjer med små barn, 0 
 -  
 6 och 7 
 -  
 16 år, 1987 och 1997. 
 Kvinnor till vänster och män till höger 
  
 100 
  
 90 
  
 80 
  
 70 
  
 60 
  
 50 
  
 40 
  
 30 
  
 20 
  
 10 
  
 0 
  
 Barn 
  
 Barn 
  
 Barn 
  
 Barn 
  
 Barn 
  
 Barn 
  
 Barn 
  
 Barn 
  
 0-6 
 7-16 
 0-6 
 7-16 
  
 0-6 
 7-16 
 0-6 
 7-16 
  
 1987 
  
 1987 
  
 1997 
  
 1997 
  
 1987 
  
 1987 
  
 1997 
  
 1997 
  
  deltid 
  
  heltid 
 Som framgår av  
 figur 8.7  
 är det fortfarande i allt väsentligt kvinnorna som väljer att förkorta sin arbetstid när barnen är små. Ju yngre barn desto större andel av kvinnorna arbetar deltid. Men det är färre kvinnor som väljer denna möjlighet nu än 1987. Andelen män med barn under 16 år som väljer att arbeta deltid har ökat från 1987 till 1997, men är fort- farande väldigt liten. Även här är andelen något högre bland män med förskolebarn än bland män med barn i skolåldern. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Deltidsarbete  
 145 
  
 Många unga kvinnor väljer deltid 
 I  
 figur 8.8  
 redovisas åldersfördelningen bland de deltidsarbetande 1997. Den yngsta gruppen, 16 och 19 år, framträder med en hög andel deltids- arbetande bland bägge könen. Men det är likafullt 75 procent av de unga kvinnorna som arbetar deltid, att jämföra med 58 procent av de unga männen. Större delen av dessa ungdomar arbetar kort deltid, dvs. under 20 timmar per vecka, 55 procent av flickorna och 45 procent av pojkarna. Detta tyder på att det ofta handlar om ungdomar som kombinerar deltids- arbete och gymnasiestudier. Jämförelser bakåt i tiden är inte så menings- fulla när det gäller denna grupp, eftersom deras arbetskraftsdeltagande har halverats under den senaste tioårsperioden, främst till följd av gym- nasieskolans utbyggnad. Det finns inget som tyder på att deltidsarbetet skulle vara ett problem för dessa ungdomar, utan snarare ett sätt att för- bättra ekonomin under studietiden. 
 Figur 8.8. Melton och deltidsarbetande 1997, fördelade efter ålder. 
  
 procent 
  
 100 
  
 90 
  
 80 
  
 70 
  
 60 
  
 50 
  
 40 
  
 30 
  
 20 
  
 10 
  
 0 
  
 16-19 
  
 25-34 
  
 45-54 
  
 60-64 
  
 16-19 
  
 25-34 
  
 45-54 
  
 60-64 
  
 20-24 
  
 35-44 
  
 55-59 
  
 20-24 
  
 35-44 
  
 55-59 
  
 ålder 
  
 kvinnor 
  
 deltid 
  
 heltid 
  
 män 
  
 Källa: AKU 
  
 146  
 Deltidsarbete 
  
 SOU 1999:27 
  
 Därefter ändrar sig emellertid bilden mycket snabbt. Redan i ålders- gruppen 20 
 -  
 24 år arbetar 44 procent av kvinnorna deltid, till största delen lång deltid, att jämföra med 17 procent av männen. Av figuren framgår också att det finns jämförelsevis många deltidsarbetande i åldersgruppen 35  
 -  
 44 år, och en något mindre andel i gruppen mellan 45 och 54 år. Detta är följdriktigt, då allt fler kvinnor väljer att avsluta sina studier och etablera sig på arbetsmarknaden innan de skaffar barn, för att sedan gå upp i tid när barnen vuxit upp. Från 55 år och uppåt ökar sedan deltiden, för både kvinnor och män, sannolikt beroende på att många äldre begränsar sin arbetstid, ibland frivilligt och ibland av tvingande hälsoskäl, men även här är det en stor övervikt av kvinnor. Om man undantar de allra yngsta och personer över 55 år kan man säga att deltidsarbetet är jämnt fördelat mellan de olika åldersgrupperna samt att kvinnorna dominerar totalt. 
 Jämfört med 1987 har andelen deltidsarbetande kvinnor minskat i alla åldersgrupper utom bland unga under 25 år. Minskningen är emellertid större bland kvinnor över 45 år, vilket skulle kunna vara en generations- effekt, i den bemärkelsen att fler kvinnor nu övergår till heltidsarbete efter att barnen vuxit upp, än som var fallet 1987. Andelen män har ökat en aning, ungefär lika mycket i alla åldersgrupper. 
 Många kvinnor väljer alltså att arbeta deltid ganska tidigt, redan från 20 års ålder. En del av dem utbildar sig fortfarande och arbetar vid sidan om för att förbättra studieekonomin, ofta kort deltid. Faktum är att ung- domsgruppen, 16  
 -  
 24 år, svarar för hela 40 procent av den korta deltiden. 
 Men en del av dessa unga kvinnor har gått ut på arbetsmarknaden utan eftergymnasial utbildning. Det finns tyvärr ingen statistik som visar i vilka branscher de arbetar. Men man kan se hur hela kvinnogruppen för- delar sig på näringsgrenar i olika åldersintervall,  
 tabell 8.8 
 . 
 Tabell 8.8. Sysselsatta kvinnor fördelade efter näringsgren och rang- ordnade efter de sex största näringsgrenarna 1996. 
  
 20-24 
  år 
  
 25-44 
  år 
  
 Bransch 
  
 Antal 
  
 Andel 
  
 Bransch 
  
 Antal 
  
 Andel 
  
 Omsorg och sociala tjänster 
  
 29935 
  
 22,7 
  
 Omsorg och sociala tjänster 
  
 193429 
  
 22,1 
  
 Hälso- och sjukvård 
  
 9314 
  
 7,1 
  
 Hälso- och sjukvård 
  
 135872 
  
 15,6 
  
 Detaljhandel m brett sort 
  
 8242 
  
 6,3 
  
 Grundskoleverksamhet 
  
 45047 
  
 5,2 
  
 Restaurangverksamhet 
  
 7632 
  
 5,8 
  
 Offentlig förvaltning 
  
 29678 
  
 3,4 
  
 Övr spec butikshandel 
  
 7242 
  
 5,5 
  
 Övr spec butikshandel 
  
 22844 
  
 2,6 
  
 Hotellverksamhet 
  
 3912 
  
 3,0 
  
 Detaljhandel m brett sort 
  
 22148 
  
 2,5 
  
 66277 
  
 50,4 
  
 449018 
  
 51,4 
  
 SOU 1999:27 
  
 Deltidsarbete  
 147 
  
 De två första näringarna, omsorg och sociala tjänster samt hälso- och sjukvård har en helt dominerande position i  
 tabell 8.8 
 . En del yngre kvin- nor genomgår sannolikt eftergymnasiala utbildningar för dessa branscher, vilket leder till att deras "marknadsandel" fördubblas i åldersgruppen 25 
 -  
 44 år. 
 Tabellen visar också att branscher som kräver kort utbildning och har många deltidsarbetande, som handel och hotell- och restaurangverksam- het, spelar en större roll för de unga kvinnornas försörjning, än de gör för kvinnor mellan 25 och 44 år. I den utsträckning dessa kvinnor arbetar extra, parallellt med sina studier, kan man förvänta sig att det är nöjda med att arbeta deltid. Bland dem som inte tänker studera mer, utan har gått ut på arbetsmarknaden på allvar, finns det dock antagligen många som kommer att finna att det blir svårt att få heltidsarbete inom den bransch de har valt. 
 Detta intryck förstärks om man studerar de deltidsarbetande kvinnor- nas utbildningsbakgrund. I  
 figur 8.9  
 redovisas utbildningsbakgrunden för hel- respektive deltidsarbetande kvinnor i Sverige 1997. Bland dem som arbetar kort deltid (1 
 -  
 19 timmar/vecka) finns många kvinnor som har kort utbildning, hela 40 procent har endast genomgått  
 9-årig 
  grundskola. Detta förklaras emellertid delvis av att många av dem är extraarbetande gymnasieungdomar. Dessutom utgör de som arbetar kort deltid endast ca 5 procent av de sysselsatta. 
 Men även när man ser till den stora grupp som arbetar lång deltid (20 
 -  
 34 timmar per vecka), finns en markant skillnad jämfört med de som arbetar heltid. Av de heltidsarbetande har 36 procent eftergymnasial utbildning, medan detta endast gäller 23 procent av de som arbetar lång deltid. Förutom en viss inlåsning i branscher där deltid är ofta förekom- mande tillkommer alltså att många deltidsarbetandes valmöjlighet begränsas av deras jämförelsevis korta utbildning. Detta mönster är också i stort sett detsamma som för 10 år sedan, även om utbildningsnivån generellt förskjutits i riktning mot längre utbildningar. 
  
 148  
 Deltidsarbete 
  
 SOU 1999:27 
  
 Figur 8.9. Melton och deltidsarbetande fördelade efter 
  
 utbildningsbak- 
  
 grund 1997. 
  
 100 
  
 90 
  
 80 
  
 70 
  
 60 
  
 50 
  
 40 
  
 30 
  
 20 
  
 10 
  
 0 
  
 kort deltid 
  
 lång deltid 
  
 heltid 
  
 Förgymn 
  
 Gymn 
  
 Postgymn 
  
 Källa: AKU. 
 Deltid utan pension 
 En annan jämförelsevis stor grupp bland de deltidsarbetande är äldre per- soner. Bland männen i åldern 60 till 64 år var det 1997 knappt 30 procent av de sysselsatta som arbetade deltid, medan det var en väsentligt större andel bland kvinnorna, drygt 50 procent. En del av dessa har tagit del- pension, men långt ifrån alla.  
 Figur 8.10  
 visar ett tydligt samband mellan deltidsarbetande och delpensionärer under de senaste 10 åren. Men man kan också se att det fanns ett stort antal i denna åldersgrupp som arbetade deltid utan att ha delpension. Andelen deltidsarbetande ökade under pe- rioden, särskilt i mitten av  
 1990-talet, 
  för att sedan sjunka tillbaka under den nivå som gällde 1987. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Deltidsarbete  
 149 
  
 Figur 8.10. Deltidsarbetande och delpensionärer som 
  
 andel av de 
  
 sysselsatta mellan 60 och 64 år 1987 
 -  
 1997. 
  
 60 
  
 50 
  
 procent 
  
 40 
  
 30 
  
 20 
  
 10 
  
 0 
  
 1987 
  
 1988 
  
 1989 
  
 1990 
  
 1991 
  
 1992 
  
 1993 
  
 1994 
  
 1995 
  
 1996 
  
 1997 
  
  deltidsarbetande  
  
  delpensionärer 
 Källa: AKU och RFV. 
 Under perioden 1987  
 -  
 1997 har arbetskraftsdeltagandet i åldersgrup- pen 60 
 -  
 64 år minskat från 57 till 53 procent. Detta sammanhänger san- nolikt med en utslagning på arbetsmarknaden. En del äldre människor orkar inte längre med ett fysiskt eller psykiskt ansträngande arbete, utan tvingas att lämna arbetsmarknaden eller övergå till att arbeta deltid. Del- pensionen skapades för att möjliggöra en nedtrappning, men som synes är det väsentligt fler äldre personer som valt att trappa ned, än de som har delpension. Men utvecklingen har givetvis även påverkats av avtalspen- sionärer, halvtidssjukskrivna m.fl. kategorier som helt eller delvis har lämnat arbetskraften. 
 Kvinnorna i denna åldersgrupp arbetar jämförelsevis mycket deltid, men har ändå minskat sin andel från 63 till 53 procent under de senaste 10 åren. År 1987 hade 20 procent av dem delpension. Efter en uppgång under första delen av  
 1990-talet 
  har denna andel har sjunkit kraftigt, och halverats till 1997,  
 figur 8.11 
 . Av de deltidsarbetande kvinnorna i 60  
 -  
 64 årsåldern var det bara en tiondel som uppbar delpension. Det är rimligt att anta att många av dessa kvinnor har arbetat deltid länge, och därför inte har någon heltidstjänst att delpensionera sig från. 
  
 150  
 Deltidsarbete 
  
 SOU 1999:27 
  
 Figur 8.11. Delpensionärer 
  
 mellan 
  
 60 
  
 och 
  
 64 
  
 år 
  
 som 
  
 andel 
  
 av 
  
 deltidsarbetande i samma ålder, fördelade efter kön. 
  
 70 
  
 60 
  
 50 
  
 procent 
  
 40 
  
 30 
  
 20 
  
 10 
  
 0 
  
 1987 
  
 1988 
  
 1989 
  
 1990 
  
 1991 
  
 1992 
  
 1993 
  
 1994 
  
 1995 
  
 1996 
  
 1997 
  
  kvinnor  
  
  m än 
 Källa: AKU. 
 Bland männen är det i huvudsak åldersgruppen 16  
 -  
 19 år (drygt 50 procent) och 60  
 -  
 64 år (nästan 30 procent) som bär upp deltiden. De övriga grupperna pendlar mellan 2 och 5 procent. Den ökning som tidi- gare nämnts har också främst ägt rum bland unga män och män över 60 år. Det är som synes många äldre män som valt att arbeta deltid trots att de inte har delpension  
 . 
  
 Därtill kommer att män mellan 45 och 59 år, som inte har rätt att ta delpension, arbetar mer deltid nu än de gjorde 1987. Det kan bero flera olika saker, men hälsoskäl anfördes ofta av äldre personer i AKU:s tilläggsfrågor om orsaker till deltid. En hel del av dessa män orkar san- nolikt inte fortsätta inom sitt yrke på heltid och har därför valt att minska sin arbetsinsats, eller tvingats att minska den på grund av partiell sjuk- skrivning eller liknande. Trots denna ökning är emellertid männen som helhet en liten grupp bland de deltidsarbetande. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Deltidsarbete  
 151 
  
 Deltid och dessutom tillfällig anställning 
 Majoriteten av de deltidsarbetslösa har tillsvidareanställningar och om- fattas därmed av de regler vad avser uppsägning och annat som gäller för heltidsarbetande. Under  
 1990-talet 
  har emellertid tillfällig anställning blivit vanligare i samband med deltidsarbete. Utvecklingen från 1987 återges i  
 figur 8.12 
 . 
 Figur 8.12. Deltidsarbetande fördelade efter fast och tillfällig anställ- ning. 
  
 100% 
  
 90% 
  
 80% 
  
 70% 
  
 60% 
  
 årtal 
  
 50% 
  
 40% 
  
 30% 
  
 20% 
  
 10% 
  
 0% 
  
 87 
  
 88 
  
 89 
  
 90 
  
 91 
  
 92 
  
 93 
  
 94 
  
 95 
  
 96 
  
 97 
  
 procent 
  
  fast  
  
  tillf 
 Källa: AKU. 
 Vid periodens början utgjorde de tillfälliga deltidsanställningarna 18 procent av de deltidssysselsatta. År 1994 började de emellertid att öka, för att 1997 omfatta mer än en fjärdedel. Under den här perioden har andelen tillfälliga anställningar generellt ökat på den svenska arbetsmark- naden och deltidsarbete har uppenbarligen inte utgjort något undantag. 
 Andelen tillfälliga deltidsanställningar har ökat för bägge könen, men det finns ändå stora skillnader. För kvinnor har de ökat från 16 till 24 procent, medan männen gått från 31 till 38 procent. Detta faller väl in i den gängse bilden av deltidsarbetet. Kvinnorna är de som huvud- sakligen arbetar deltid och de har tillsvidareanställningar. Männen har ökat sitt deltidsarbete under perioden. Det kan sammanhänga med att deltiden för många av dem är en temporär lösning, i avvaktan på ett 
  
 152  
 Deltidsarbete 
  
 SOU 1999:27 
  
 heltidsarbete, och detta gör dem mer benägna att acceptera en tillfällig anställning. 
 Könet skiljer mer än nationaliteten 
 Särredovisning av medborgarskap har inte införts i AKU förrän under de allra senaste åren. När det gäller utländska medborgares fördelning mel- lan hel- och deltid finns data från 1996 och framåt. Här finns anledning påminna om att AKU är en intervjubaserad urvalsundersökning och att den del av urvalet som är utländska medborgare inte är särskilt stor. Det finns därför anledning att tolka resultaten med viss försiktighet, särskilt när det gäller en så detaljerad redovisning som branschtillhörighet. 
 Förhållandet mellan hel- och deltid för svenska och utländska med- borgare återges i  
 tabell 8.9 
 . Utländska medborgare arbetar mer deltid än svenska medborgare, men skillnaden är inte särskilt stor. Finländska medborgare arbetar deltid i mindre utsträckning än svenskar, medan övriga nordiska medborgare arbetar något mer. Detta skulle kunna sam- manhänga med att övriga nordiska medborgare i större utsträckning arbetar inom hotell- och restaurangverksamhet, som har jämförelsevis många tillfälligt anställda. 
  
 Tabell 8.9. Andel deltid 
  
 bland sysselsatta 
  
 inom 
  
 olika nationalitets- 
  
 grupper. 
  
 1996 
  
 1997 
  
 Tillf anst 
  
 Svenska medb 
  
 23,6 
  
 23,2 
  
 14,1 
  
 Utländska medb 
  
 24,3 
  
 24,8 
  
 24,9 
  
 Finländska medb 
  
 20,3 
  
 20,2 
  
 12,1 
  
 Övr nordiska medb 
  
 26,7 
  
 25,7 
  
 21,9 
  
 Utomnordiska medb 
  
 25,8 
  
 27,1 
  
 33,2 
  
 Utländska män 
  
 14,6 
  
 14,6 
  
 23,0 
  
 Svenska män 
  
 9,4 
  
 9,5 
  
 11,8 
  
 Utländska kvinnor 
  
 35,6 
  
 36,4 
  
 26,9 
  
 Svenska kvinnor 
  
 39,2 
  
 38,2 
  
 16,3 
  
 Källa: AKU. 
 Utomnordiska medborgare arbetar mer deltid än svenskar och nor- diska medborgare. De har i allmänhet svårare än svenskar att få fäste på 
  
 SOU 1999:27 
  
 Deltidsarbete  
 153 
  
 den svenska arbetsmarknaden och arbetar ofta inom yrken som har en stor andel deltidsarbete, t.ex. som städare och köksbiträde. En tredjedel av dem har också tillfällig anställning, vilken är väsentligt mer än för övriga grupper i tabellen. Till detta kommer även att de utomnordiska medborgarna har ökat sitt deltidsarbete från 1996 till 1997, vilket inte gäller för någon av de andra nationaliteterna. Materialet tillåter inte en fördelning av både nationalitet och kön, men eftersom utländska kvinnor ökat sitt deltidsarbete, är det rimligt att anta att det även är kvinnorna som svarat för ökningen av de utomnordiska medborgarnas deltidsarbete. 
 Arbetstidens fördelning mellan hel- och deltid återges i  
 figur 8.13 
 . Den skiljer sig inte särskilt mycket för de olika nationalitetsgrupperna. Finländska medborgare har den största andelen heltid, vilket kan sam- manhänga med att de i stor utsträckning är koncentrerade till tillverk- ningsindustrin. Övriga nordiska medborgare arbetar till större del lång deltid (20  
 -  
 34 timmar), ofta inom hotell- och restaurangverksamhet. 
 Bland utomnordiska medborgare finns emellertid en något större andel deltidssysselsatta, och i synnerhet inom kort deltid (1  
 -  
 19 tim- mar/vecka). Den samlade bilden är att utländska män arbetar mer deltid än svenskar, medan det snarast är tvärtom med utländska kvinnor, även om de har en något högre andel kort deltid. Den stora skillnaden är fort- farande mellan män och kvinnor, oberoende av nationalitet. 
 Figur 8.13. Melton och deltid fördelad efter nationalitetsgrupper och kön 1997. 
  
 100 
  
 90 
  
 80 
  
 70 
  
 procent 
  
 60 
  
 50 
  
 40 
  
 30 
  
 20 
  
 10 
  
 0 
  
 svensk 
  
 finländsk 
  
 övr 
  
 utomnord 
  
 sv män 
  
 utl män 
  
 sv 
  
 utl 
  
 norden 
  
 kvinnor 
  
 kvinnor 
  
 1-19 
  Jones 
  
 20-34 
  t 
  
 35- t 
  
 Källa: AKU. 
  
 154  
 Deltidsarbete 
  
 SOU 1999:27 
  
 8.3 
  
 Deltidsarbetslösa 
  
 Ofrivillig deltid, fördubblad påtio år 
 Många av de deltidsarbetande har den arbetstid de önskar, medan andra uppger att de vill ha utökad arbetstid när de tillfrågas av AKU. En del av dem uppger att det är personliga skäl som hindrar dem från att arbeta mer än de gör. Men den alldeles övervägande delen uppger arbetsmarknads- skäl, dvs. att de försökt få mer arbetstid, men inte lyckats. Den senare gruppen kallas därför deltidsarbetslösa. Tyvärr finns endast uppgifter om dem från 1990 och framåt. 
 Som i deltidsarbetet som helhet är kvinnorna i stor majoritet. De utgjorde 87 procent av gruppen vid periodens början och 81 procent 1998.  
 Figur 8.14  
 visar hur fördelningen av de kvinnor som är nöjda med sin deltid och de som är deltidsarbetslösa har utvecklats under perioden. 
  
 Figur 8.14. Deltidsarbetande kvinnor fördelade efter nöjda och deltids- 
  
 arbetslösa 1990 
 -  
 1998. 
  
 100% 
  
 90% 
  
 80% 
  
 70% 
  
 60% 
  
 50% 
  
 40% 
  
 30% 
  
 20% 
  
 10% 
  
 0% 
  
 -90 
  
 -91 
  
 -92 
  
 -93 
  
 -94 
  
 -95 
  
 -96 
  
 -97 
  
 -98 
  
 deltidsarbetslösa 
  
 nöjda 
  
 Källa: AKU. 
 År 1990 uppgav ca 13 procent av de deltidsarbetande kvinnorna att de var deltidsarbetslösa. Därefter ökade denna grupp i snabb takt, för att 
  
 SOU 1999:27 
  
 Deltidsarbete  
 155 
  
 stabiliseras strax under 30 procent från 1994. Andelen deltidsarbetslösa kvinnor har alltså mer än fördubblats under perioden, samtidigt som antalet deltidsarbetande kvinnor har minskat med 18 procent. Detta är onekligen en anmärkningsvärd utveckling. En väsentlig del av ökningen hänger givetvis ihop med den ekonomiska krisen i Sverige i början av  
 1990-talet 
  och i synnerhet med de nedskärningar som förevarit inom den offentliga sektorn. 
 De deltidsarbetande männen är, som tidigare nämnts, inte till- närmelsevis så många som de deltidsarbetande kvinnorna, men en nästan lika stor andel av dem är anmälda som deltidsarbetslösa. Deras andel ökade i samma takt som kvinnornas fram till 1993, men har sedan legat något lägre, se  
 figur 8.15 
 . 
 Figur 8.15. Deltidsarbetslösa, dvs. deltidsarbetande som uppger att de önskar utökad arbetstid, män, kvinnor och båda könen, som andel av alla deltidsarbetande. 
  
 35% 
  
 30% 
  
 25% 
  
 20% 
  
 15% 
  
 10% 
  
 5% 
  
 0% 
  
 -90 
  
 -91 
  
 -92 
  
 -93 
  
 -94 
  
 -95 
  
 96 
  
 -97 
  
 -98 
  
 män 
  
 kvinnor 
  
 Källa: AKU. 
 Den jämförelsevis låga deltidsarbetslösheten bland såväl män som kvinnor vid periodens början kan ha påverkats av det starka konjunktur- läget. Med den höga efterfrågan på arbetskraft som rådde under perioden 1988 
 -  
 91 fick deltidsarbetande ofta fyllnadstjänstgöring hos sina arbets- givare, i många fall upp till full tid. De fann då kanske ingen anledning att ställa anspråk på mer arbetstid. 
 Från och med 1993 är det emellertid en ansenlig del av de deltids- arbetande, en fjärdedel eller mer, som uppger att de önskar mer arbetstid 
  
 156  
 Deltidsarbete 
  
 SOU 1999:27 
  
 än de har. De utgjorde 1997 drygt 6 procent av det totala antalet syssel- satta i landet, vilket i stort är mer än en fördubbling jämfört med 1990. 
 Till skillnad från deltidsarbetet uppvisar alltså deltidsarbetslösheten ett klart samband med den konjunkturella utvecklingen i landet. Under krisåren 1992 
 -  
 1994 steg deltidsarbetslösheten brant, för att sedan plana ut från 1995, och slutligen börja att avta under 1998. Men deltids- arbetslösheten har ändå inte ökat tillnärmelsevis i den snabba takt som heltidsarbetslösheten. 
 Det ligger nära till hands att föreställa sig en ackumulation av del- tidsarbetslösa under de dåliga åren, som naturligtvis förstärkts av ned- dragningarna inom den offentliga sektorn. 
 I vilken utsträckning denna utveckling har samband med konjunk- turella eller strukturella orsaker är svårt att säga, eftersom en konjunktur- nedgång i allmänhet utlöser en rad strukturella förändringar. Med tanke på att deltidsarbetslösheten fortsatte att öka ända fram till 1997 är det ändå rimligt att hävda att omstruktureringen inom den offentliga sektorn har spelat en mycket stor roll för utvecklingen. 
 Hur fördelar sig då deltidsarbetslösheten mellan olika branscher? I  
 tabell 8.10  
 har de deltidsarbetslösa beräknats som andel av de deltids- arbetande och sedan har branscherna rangordnats efter största andel deltidsarbetslösa. 
 Tabell 8.10. Deltidsarbetslösa 1997 i olika branscher i absoluta tal och som andel av deltidsarbetande, totalt och kvinnor. 
  
 Bransch 
  
 Totalt 
  
 Totalt 
  
 Kvinnor 
  
 Kvinnor 
  
 andel 
  
 antal 
  
 andel 
  
 antal 
  
 % 
  
 % 
  
 Gruppbostäder m.m. 
  
 41,2 
  
 14 700 
  
 39,9 
  
 12 500 
  
 Hotell  restaurang 
  
 41,0 
  
 16 100 
  
 41,2 
  
 11 700 
  
 Hemtjänst 
  
 39,8 
  
 48 000 
  
 38,8 
  
 44 000 
  
 Post  tele 
  
 38,4 
  
 7 600 
  
 36,8 
  
 4 600 
  
 Varuhus 
  
 36,5 
  
 15 600 
  
 36,6 
  
 14 000 
  
 Barnomsorg 
  
 34,8 
  
 17 000 
  
 34,3 
  
 16 400 
  
 Specialbutiker 
  
 34,8 
  
 16 200 
  
 35,2 
  
 14 200 
  
 Utbildning 
  
 33,6 
  
 21 900 
  
 32,0 
  
 17 200 
  
 Transporttjänster 
  
 31,3 
  
 8 000 
  
 21,0 
  
 2 600 
  
 Uthyrning 
  
 31,3 
  
 500 
  
 30,0 
  
 300 
  
 Övriga branscher 
  
 21,6 
  
 100 900 
  
 23,4 
  
 137 500 
  
 SUMMA 
  
 29,3 
  
 266 800 
  
 36,3 
  
 216 800 
  
 Källa: AKU. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Deltidsarbete  
 157 
  
 I centrum står, som väntat, samma branscher som bland deltids- arbetande i allmänhet. Den sociala omsorgen är representerad med tre delbranscher i tabellen. Om man därtill lägger hälso- och sjukvård samlar man inte mindre än hälften av de deltidsarbetslösa kvinnorna. Hotell- och restaurangverksamhet och handel har också många deltidsarbetslösa. 
 Tillsammans med vård och omsorg svarar de för drygt 170 000 av de 267 000 deltidsarbetslösa, dvs. i praktiken två tredjedelar av deltids- arbetslösheten. 
 Tillverkningsindustrin är inte representerad i  
 tabell 8.10  
 eftersom jämförelsevis få av dess deltidsarbetande vill ha utökad arbetstid. Det kan sammanhänga med att industrin i stor utsträckning är organiserad utifrån heltidsarbete. De deltidsarbetande som finns där har följaktligen ofta själva valt att arbeta deltid. I många fall kan de kanske återgå till heltid ganska snabbt, om de skulle önska. Det största andelen deltids arbetslösa finns emellertid inom livsmedelsindustrin, där också en stor del av de anställda är kvinnor. 
 Som tidigare nämnts har deltidsarbetet minskat kraftigt inom utbild- ningssektorn. Trots det är en mycket stor del av de kvinnor som arbetar deltid inom utbildningsverksamhet också deltidsarbetslösa. 
 Inom kommunikationssektorn är finns förhållandevis många deltids- arbetande män. Från 1990 till 1998 har antalet anställda inom sektorn minskat och antalet egenföretagare ökat ganska markant, heltids- sysselsatta har minskat en aning och deltidssysselsatta ökat. 
 Den stora förändringen inom kommunikationssektorn avser deltids- sysselsatta män inom transporttjänster, de har ökat med nästan 35 procent under perioden. För 10 år sedan arbetade drygt 7 procent av dem deltid. År 1997 var motsvarande siffra närmare 12 procent. Ett ansenligt antal män har arbetar nu deltid inom transporttjänster och många är uppen- barligen inte nöjda med det. Det finns flera möjliga orsaker till ökningen. 
 Konkurrensen har ökat och koncentrerat verksamheten till de tider på dygnet när efterfrågan är som störst. Stora delar av kollektivtrafiken har privatiserats och antalet små egenföretagare har ökat. 
 Om man ser till huvuddragen i förändringen under perioden 1990 till 1998 svarade vård- och omsorgssektorn för mer än hälften av den ökade deltidsarbetslösheten. Det finns även stora ökningar inom handel och hotell- och restaurangverksamhet. Om man lägger samman dessa branschers ökning svarar de i absoluta tal räknat för tre fjärdedelar av den ökade deltidsarbetslösheten. Det är alltså dessa tre branscher som i all väsentligt svarar för den ökade deltidsarbetslösheten under  
 1990-talet. 
  
 158  
 Deltidsarbete 
  
 SOU 1999:27 
  
 Önskemålet är heltid 
 I arbetskraftsundersökningen får de deltidsarbetslösa även uppge hur många fler timmar per vecka de skulle vilja arbeta, om arbetsmarknads- hinder inte förelåg. Denna serie varierar en aning under mätperioden. Från knappt 11 timmar 1990 och upp till i det närmaste 14 timmar 1997. Under större delen av perioden skiljer sig inte könen åt särskilt mycket, men från 1994 och framåt önskar sig männen fler timmar än vad kvinnorna gör. Eftersom en mycket stor del av de deltidsarbetslösa arbetar mellan 20 och 34 timmar per vecka, är det uppenbart att de i allmänhet önskar sig full heltid, dvs. i stort sett 40 timmar per vecka. 
 Fler yngre önskar mer arbetstid 
 Deltidsarbetslösheten har alltså ökat, samtidigt som deltidsarbetet som helhet har minskat. I  
 figur 8.17  
 kan man se deltidsarbetslösa kvinnor som andel av deltidsarbetande 1990 och 1998. Jämförelsen visar att andelen deltidsarbetslösa kvinnor har ökat i alla åldersgrupper, även om ökningen bland de allra yngsta, 16  
 -  
 19 år, är oansenlig. Som vi tidigare nämnt har arbetskraftsdeltagandet i denna grupp minskat kraftigt. De som nu del- tidsarbetar i åldern 16 
 -  
 19 år studerar ofta på gymnasiet och är sannolikt nöjda med sin deltid. 
 Figur 8.17. Deltidsarbetslösa kvinnor som andel av deltidsarbetande, fördelade efter ålder 1990 och 1998. 
  
 60% 
  
 1990 
  
 1998 
  
 50% 
  
 40% 
  
 30% 
  
 20% 
  
 10% 
  
 0% 
  
 16-19 
 20-24 
 25-34 
 35-44 
 45-54 
 55-59 
 60-64 
  
 16-64 
  
 ålder 
  
 Källa: AKU. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Deltidsarbete  
 159 
  
 Cirka 200 000 kvinnor önskar mer arbetstid och kan inte få det på grund av arbetsmarknadsskäl. Den största andelen deltidsarbetslösa kvinnor, hälften av de deltidsarbetande, finns i åldersgruppen 20 till 24 år. Dessa unga kvinnor arbetar i stor utsträckning med vård och omsorg samt sjuk- och hälsovård. Därutöver är jämförelsevis många anställda inom detaljhandeln och inom hotell- och restaurangnäringen, där arbets- givaren i många fall enbart erbjuder deltidsarbete. 
 Även om andelen deltidsarbetslösa är störst bland de yngsta kvinnorna, har andelen deltidsarbetslösa bland de deltidsarbetande ökat procentuellt mer, och till och med tredubblats bland kvinnor mellan 25 och 34 år. Ökningen är också mycket stor i de övriga åldersgrupperna, även bland de kvinnor över 55 års ålder. 
 De deltidsarbetslösa i november 1998, en mer detaljerad bild 
 Utredningen har låtit SCB genomföra ett antal tilläggsfrågor till deltids- arbetslösa i anslutning till arbetskraftsundersökningen i november 1998. De har uppgivit att de önskar mer arbetstid än de har och tilläggsfrågorna har främst syftat till att klarlägga deras förutsättningar för och benägen- het till en omställning för att förverkliga detta. I  
 tabell 8.13  
 redovisas en sammanställning av svaren på ett urval av dessa tilläggsfrågor. Tabellen har begränsats till att omfatta personer mellan 25 och 59 år. Detta för att undvika snedvridande svar från deltidsarbetande som studerar parallellt med arbetet, och från personer som står i begrepp att gå i pension, eller kanske redan har delpension, sjukbidrag eller liknande. Urvalet mot svarar 75 procent av de deltidsarbetslösa och består till 85 procent av kvinnor. 
  
 160  
 Deltidsarbete 
  
 SOU 1999:27 
  
 Tabell 8.13. Sammanställning av intervjusvar från deltidsarbetslösa i AKU:s novemberundersökning 1998. Bägge könen åldersgruppen  
 25-59 
  år. 
  
 Förut- 
  
 Omställningsbenägenhet 
  
 sättning 
  
 Total 
  
 Svårt med 
  
 Kan 
  
 Ändra 
  
 Byta 
  
 Utbild- 
  
 För- 
  
 Flytta 
  
 Inte 
  
 popu- 
  
 kompl 
  
 påbörja 
  
 schema 
  
 yrke 
  
 ning 
  
 djupad 
  
 till 
  
 göra 
  
 lation 
  
 arbete, dvs. 
  
 önskad 
  
 eller 
  
 till 
  
 utbild 
  
 annan 
  
 någon- 
  
 varierande 
  
 arbetstid 
  
 arbets- 
  
 nytt 
  
 ning 
  
 ort 
  
 ting 
  
 schema 
  
 inom en 
  
 uppgifter 
  
 yrke 
  
 inom 
  
 eller 
  
 vecka 
  
 yrket 
  
 förkortad 
  
 arbetsdag 
  
 Antal 
  
 197 618 
  
 130 150 
  
 161 467 
  
 38 154 
  
 54 470 
  
 17 875 
  
 34 334 
  
 4 120 
  
 41 341 
  
 % 
  
 100,0 
  
 65,9 
  
 81,7 
  
 19,3 
  
 27,6 
  
 9,0 
  
 17,4 
  
 2,1 
  
 20,9 
  
 Den första observationen är att en mycket stor andel, drygt 80 procent, säger sig vara beredda att ställa om till en längre arbetstid inom loppet av en vecka. De deltidsarbetslösa tycks ha en god beredskap i detta avseende. 
 Här finns dock vissa skillnader mellan könen. I männens fall är det dryga 92 procent som klarar att ta sig an en utökad arbetstid inom en vecka, medan motsvarande tal för kvinnor är 80 procent. Skillnaden förklaras rimligen av att många kvinnor som arbetar deltid sannolikt har huvudansvaret för familjens barntillsyn och därför behöver lite mer tid för en sådan omställning. Detta styrks även av att det är i åldersgruppen mellan 25 och 34 år, när de flesta familjer har små barn, som man återfinner den längsta omställningstiden, för både kvinnor och män. Det finns emellertid ingen skillnad mellan de som arbetar kort och de som arbetar lång deltid. 
 Arbetstidens förläggning har stor betydelse när det gäller deltids- arbete. Under vissa omständigheter kan det gå att kombinera ett deltids- arbete med ett annat, och därigenom uppnå den önskade arbetstiden. I andra fall är det näst intill omöjligt. Tabell 8.14 redovisar intervju svarens fördelning. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Deltidsarbete  
 161 
  
 Tabell 8.14. Arbetstidens förläggning för deltidsarbetslösa vid AKU:s intervjuundersökning i november 1998. 
  
 För- 
  
 Lediga 
  
 Kort 
  
 Var- 
  
 Varie- 
  
 Delade 
  
 Annan 
  
 kortad 
  
 dagar 
  
 dag 
  
 annan 
  
 rande 
  
 turer 
  
 förlägg- 
  
 arbets- 
  
  kort 
  
 vecka 
  
 ning 
  
 dag 
  
 vecka 
  
 Kvinnor 
  
 16-64 
  år 
  
 24,6 
  
 18,0 
  
 8,1 
  
 0,7 
  
 42,6 
  
 1,4 
  
 4,2 
  
 25-64 
  år 
  
 26,1 
  
 17,7 
  
 8,1 
  
 0,9 
  
 41,3 
  
 1,8 
  
 3,8 
  
 Män 
  
 16-64 
  år 
  
 27,2 
  
 19,2 
  
 4,5 
  
 2,0 
  
 37,8 
  
 1,6 
  
 7,8 
  
 25-64 
  år 
  
 26,7 
  
 20,9 
  
 5,3 
  
 1,6 
  
 35,2 
  
 2,4 
  
 7,9 
  
 Trots ett antal olika alternativ har ca 40 procent av de deltids- arbetslösa en arbetstid som de beskriver som varierande, något fler bland dem som arbetar kort än lång deltid. Med varierande arbetstid måste det vara mycket svårt att hitta ett kompletterande arbete som sammantaget kan ge den önskade arbetstiden. 
 Det ligger nära till hands att tro att det till övervägande delen är behovsanställda som arbetar på detta varierande schema. Det är emeller- tid inte fallet. Många av de tillfälligt anställda, drygt 47 procent, arbetar som väntat på ett s k varierande schema, men det gäller också för 36 procent av de fast anställda deltidsarbetslösa. 
 När det gäller arbetstidens förläggning finns det inga fullt ut jämförbara data från 1993. Frågan ställdes då till alla deltidsarbetande, inte som här enbart till de deltidsarbetslösa. Om man ändå, med denna reservation, jämför utfallet 1993 och 1998, kan man konstatera att andelen varierande arbetsschema har ökat markant. År 1993 förekom detta schema framför allt bland dem som hade tillfällig deltidsanställ- ning, en grupp som har ökat kraftigt under senare delen av  
 1990-talet. 
  Som nämnts var emellertid varierande schema även vanligt bland fast anställda deltidsarbetslösa. Det grundläggande är att konkurrensen drivit företagen att enbart nyttja personalen exakt när den efterfrågas. 
 Därnäst är förkortad arbetsdag den vanligaste lösningen. Den om- fattar en dryg fjärdedel av de deltidsarbetslösa, förmodligen i stor utsträckning småbarnsföräldrar. Med denna lösning kan man förkorta daghemsvistelsen och ha en vuxen på plats när barnen kommer hem från skolan. Det är emellertid svårt att hitta kompletterande arbetsuppgifter för ett mindre antal timmar varje dag, särskilt som flertalet med detta schema redan arbetar lång deltid. Det kan t.ex. bli fråga om dubbla arbetsresor mm. Om man även här jämför med 1993 har andelen som arbetar med förkortad arbetsdag minskat. Förändringen består i första 
  
 162  
 Deltidsarbete 
  
 SOU 1999:27 
  
 hand i en förskjutning mellan dessa två scheman, varierande arbetstid och förkortad arbetsdag. Det är naturligtvis väsentligt lättare att finna komplementära arbetsuppgifter för de 18 procent som arbetar efter ett schema med lediga dagar eller arbete varannan vecka, men de är jäm- förelsevis få. 
 Mer än två tredjedelar av de deltidsarbetslösa arbetar alltså på det som i  
 tabell 8.13  
 kallas svårt schema dvs. arbetstid förlagd på ett varierande sätt eller med förkortning av varje arbetsdag. Totalsumman blir i stort sett densamma för fast och tillfälligt anställda deltidsarbetslösa och för bägge könen. Kvinnorna har mer av varierande arbetstid, medan männen har en större andel förkortad arbetsdag. I vilket fall torde det vara mycket svårt för denna grupp att finna ett kompletterande arbete som samman- taget kan ge dem den önskade arbetstiden. 
 Utredningen har också låtit genomföra djupintervjuer med tjugo del- tidsarbetslösa, tolv arbetsgivare och åtta arbetsförmedlare runt om i Sverige. Resultatet kallas Bilder ur verkligheten och en samman- fattning redovisas sist i detta kapitel.  
 13  
 De deltidsarbetslösa och arbetsgivarna är utvalda inom branscherna vård och omsorg, handel samt hotell och restaurang. Intervjuerna bekräftar många av de resultat man kan utläsa ur  
 AKU-undersökningen. 
  Alla intervjuade påpekar att den varierande arbetstiden en av de stora svårigheterna. Även de schema- lagda arbetstiderna varierar kraftigt, såväl för fast som tillfälligt deltidsanställda. Det är därför utomordentligt svårt att kombinera dessa deltidsarbeten med ett annat arbete. 
 En del av detta problem skulle kanske kunna lösas med hjälp av sche- maändringar och ca 20 procent av de intervjuade säger sig vara beredda till detta, dock påtagligt fler kvinnor än män.  
 Detta kan möjligen sammanhänga med att kvinnorna i större utsträckning har s.k. varierande arbetstid. 
  
 Men schemaändringar är inte alltid en lätt väg att gå. Arbetstidens förläggning beror ofta på att personalbehovet varierar under olika delar av dagen. Därtill kommer att schemaändringar i allmänhet även påverkar andra arbetstagare på arbetsplatsen, t.ex. de som arbetar heltid. Inom vård och omsorg diskuteras ändå detta som en möjlighet. Handel och hotell- och restaurangverksamhet, som har en mycket ojämn efterfrågan, har väsentligt svårare att uppnå mer arbetstid genom att förändra de an- ställdas scheman. Det är följaktligen ett antal faktorer som måste stämma för att man ska kunna genomföra mer omfattande schemaändringar och de kommer ändå sannolikt inte räcka till för att lösa problemet. 
 Även denna fråga behandlas i djupintervjuerna. Flera arbetsgivare, särskilt inom handelns område, uppger att de kan skapa tjänster med mer 
  
 13  
 Hela intervjumaterialet redovisas som bilaga till utredningen. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Deltidsarbete  
 163 
  
 arbetstid än de nuvarande deltiderna. Men det förutsätter att de anställda arbetar mer tid på helger och kvällar än nu, vilket ytterst få vill göra. Några av de intervjuade arbetsförmedlarna instämmer i detta. De anser att arbetstagare inom de aktuella branscherna "i betydligt större utsträck- ning än i dag måste vara beredda att arbeta under obekväma tider som kvällar och helger, annars kommer man aldrig att få jobba mer. Är man inte beredd på det anser arbetsförmedlarna att man borde byta bransch".  
 14 
  
 En positiv bidragande faktor kan emellertid vara att drygt 17 procent av de deltidsarbetslösa säger sig vara beredda att genomgå en fördjupad utbildning inom sitt nuvarande yrke. De kan då bredda sin kompetens och därigenom bli användbara på flera olika ställen i arbetsorganisationen. Detta ökar arbetsgivarens möjlighet att kombinera arbetsuppgifter som tillsammans skulle kunna ge den deltidsarbetslöse den arbetstid hon eller han önskar. Men även denna handlingsväg är begränsad om efterfrågan på arbetskraft är mycket ojämn. Dessutom kommer företagens kompetenshöjande aktiviteter idag i första hand de heltidsarbetande till del, och denna tendens kommer sannolikt att förstärkas i takt med att allt fler deltidsarbetslösa blir tillfälligt anställda. 
 I intervjuundersökningen "Bilder ur verkligheten" anser de sig inte heller få lika stor del av personalutbildning och kompetensutveckling, som de heltidsanställda. Flertalet arbetsgivare bestrider detta. Men några av dem förklarar det hela med att de heltidsanställda i stor utsträckning svarar för kontinuiteten på arbetsplatsen. De får då mer ansvarsfulla arbetsuppgifter, mer kompetensutveckling, bättre karriärmöjligheter och en mer värdefull arbetslivserfarenhet. De deltidsarbetslösa har följ- aktligen i allmänhet inte lika goda utvecklingsmöjligheter. 
 Många deltidsarbetslösa bor i små kommuner med en begränsad arbetsmarknad. Det borde därför vara rimligt att några av dem överväger flyttning som en möjlighet att få ett arbete med den arbetstid de önskar. Så är emellertid inte fallet, endast två procent av de tillfrågade har valt detta alternativ. Männen uppvisar en högre flyttningsbenägenhet än kvin- norna, vilket sannolikt sammanhänger med ett traditionellt familje- mönster, där mannen fortfarande är huvudförsörjare i hushållet. Sam- mantaget är det emellertid till mer än 85 procent kvinnor som är deltids- arbetslösa och en mycket liten grupp av dem har angivit flyttning som alternativ. 
 I Bilder ur verkligheten framgår även att de deltidsarbetslösa är mycket restriktiva när det gäller pendling. De anser att alldeles för mycket fritid då går bort i samband med arbetsresor. 
 För det stora antal deltidsarbetslösa som arbetar på vad som i  
 tabell 8.13  
 kallas ett svårt schema, finns därför sannolikt ingen annan 
  
 14  
 Se Bilder ur verkligheten. 
  
 164  
 Deltidsarbete 
  
 SOU 1999:27 
  
 lösning än att byta yrke. Det är stort steg och, för dem som arbetar inom handeln och inom hotell- och restaurangnäringen, ofta det enda realistiska steget om den deltidsarbetande vill ha heltid. 
 Närmare 28 procent av de deltidsarbetande säger sig också vara beredda att byta yrke eller arbetsuppgifter. Denna fråga är så ställd, att det är svårt att bedöma svaret. Den intervjuade kan avse ett nytt yrke hos en annan arbetsgivare, men även andra arbetsuppgifter på den egna arbetsplatsen. Utredningen har därför avstått ifrån att försöka tolka svaret. Det är emellertid 9 procent som säger att de kan tänka sig att utbilda sig till ett nytt yrke. Av detta kan man inte dra slutsatsen att de som enbart sagt sig vara villiga att byta yrke/arbetsuppgifter utesluter tanken på utbildning. Men det fanns olika alternativ och det var jämförelsevis få som valde det alternativ som inbegrep utbildning. 
 Det är svårt att bedöma de deltidsarbetslösas utbildningsbenägenhet. I intervjuundersökningen Bilder ur verkligheten uppger såväl arbets- givare som arbetsförmedlare att de deltidsanställda är ointresserade av utbildning. Å andra sidan har ett stort antal kvinnor under de senaste åren valt att studera inom ramen för det s.k. Kunskapslyftet. I vilken utsträck- ning de varit deltidsarbetslösa går inte att utläsa ur CSN:s statistik, efter- som arbetslöshet eller del av arbetslöshet klassificeras tillsammans.  
 15 
  
 Däremot kan CSN redovisa deltidsstuderande. År 1998 var det ca 11 000 vuxna vars studier omfattade högst 75 procent av full tid, vilket motsvarar ca 6 procent av de studiestöd CSN beviljade. Det är alltså ytterst få vuxna som studerar på deltid. Svårigheten att kombinera deltidsarbete och studier anses vara alltför stor, särskilt om många, som tidigare nämnts, har ett varierande arbetsschema. Därav kan man emellertid inte dra specifika slutsatser om de deltidsarbetslösas studie- benägenhet. I de utsträckning de deltidsarbetslösa påbörjar utbildning slutar de ofta sitt deltidsarbete och övergår till studier på heltid, eftersom det i allmänhet är det enda realistiska alternativet.  
 16 
  
 I vilket fall är de flesta bedömare överens om att yrkesbyte på dagens svenska arbetsmarknad i stort sett genomgående förutsätter utbildning. Detta borde i allra högsta grad gälla för de deltidsarbetslösa, eftersom de har kort utbildning, ofta två eller treårigt gymnasium med praktisk inriktning, och arbetar inom yrken som inte anses vara kvalificerade. 
 Till denna bild kan man även foga arbetsförmedlarnas uppfattning att de deltidsarbetslösa är mycket ovilliga att byta arbetsplats  
 17 
 . De vill 
  
 15 
  
 Klassificeringen påverkas av att CSN endast får använda 15 procent av medlen inom Kunskapslyftet till arbetstagare. Detta leder till att i princip alla som är inskrivna vid Arbetsförmedlingen klassificeras som arbetslösa. 
  
 16 
  
 Bilder ur verkligheten. 
  
 17 
  
 Bilder ur verkligheten. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Deltidsarbete  
 165 
  
 stanna där de är, även om förutsättningarna att få mer arbetstid är näst intill obefintliga. I  
 AKU-undersökningen 
  finns även en grupp som säger sig vilja ha mer arbetstid, men som inte har vidtagit någon åtgärd för att förverkliga detta. SCB frågade dessa personer varför de inte gjort något, och mer än 80 procent svarade att det inte fanns mer arbete att få hos den aktuelle arbetsgivaren. Detta svar stämmer väl med arbetsförmedlarnas upplevelse. En stor del av de deltidsarbetslösa söker endast mer arbete hos den nuvarande arbetsgivaren, och flertalet kommer därför inte att lyckas i sin strävan. 
 Slutligen är det en anmärkningsvärt stor grupp, en femtedel av de intervjuade, som inte anser sig beredda att göra någonting överhuvud- taget för att få mer arbetstid. Detta sammanhänger sannolikt med att de bedömer de olika alternativen i intervjun som utsiktslösa. Men de redo- visar inte heller några egna idéer, som t.ex. skulle kunna klassificeras under rubriken annan uppgift. Det höga medelvärdet förklaras i stor utsträckning av att mer än hälften av de deltidsarbetslösa över 55 år har angivit detta alternativ. 
 De äldres situation är naturligtvis nedslående, men kanske också i viss mån belysande för de deltidsarbetslösas situation. En del av dem är utan tvivel inlåsta i sitt deltidsarbete. I Bilder ur verkligheten vittnar arbets- förmedlare om att det är lättare för en timanställd att få en heltidstjänst än för en person som har accepterat en deltidstjänst. 
 De arbetar inom verksamheter där efterfrågan på arbetskraft är väldigt ojämn under dagen, som inom omsorg och handel. Andra arbetar inom hotell- och restaurangverksamhet där behovet av arbetskraft varierar både över dagen och över veckan. Många av dem har kort utbildning och ensidig arbetslivserfarenhet och de är inte särskilt utbildningsbenägna. 
 För arbetsgivaren är de deltidsanställda ett mycket bra alternativ till tillfälligt anställda, eftersom de ofta är beredda att arbeta extra, och då till samma lön som normalt. Men därtill kommer att grunden för deltids- arbetet, den ojämna efterfrågan på personal, sannolikt inte kommer att ändras under en överskådlig framtid. Inom handeln är alla intervjuade i Bilder ur verkligheten överens om att efterfrågan på deltidstjänster kommer att öka i framtiden. 
 När det gäller vård och omsorg är bilden mer komplicerad. Bristen på arbetskraft förväntas driva fram heltidstjänster, eller i vilket fall tjänster med mer arbetstid än idag. Det finns emellertid även uppgifter som pekar i motsatt riktning. I Bilder ur verkligheten är alla intervjuade, arbets- givare, arbetstagare och arbetsförmedlare inom vård- och omsorgs- området överens om att nedskärningarna under  
 1990-talet 
  resulterat i att vårdarbetet i många fall har blivit för tungt för heltid. Enligt en arbets- givare är det få som verkligen orkar arbeta heltid inom vården och omsorgen. Jobbet är tungt och man borde kanske se över vecko- 
  
 166  
 Deltidsarbete 
  
 SOU 1999:27 
  
 arbetsmåttet. En annan arbetsgivare inom vårdsektorn konstaterar att en person som arbetar deltid klarar sig bättre undan arbetsskador. 
 Denna tendens kan man också spåra i  
 AKU-undersökningens 
  fråga om de deltidsanställdas skäl för att arbeta deltid. Bakom svaret övriga skäl visar det sig att en mycket stor del har svarat att de helt enkelt inte orkar arbeta mera. Det finns följaktligen skäl att fråga sig i vilken utsträckning det är möjligt att omvandla deltidstjänster inom vård och omsorg till heltid. 
  
 8.4 
  
 Deltidsarbetslösa som är anmälda vid arbetsförmedlingen 
  
 Femton procent av de deltidsarbetande 
 En del av de deltidsarbetslösa har haft ett arbete med mer tid och därefter tvingats att ta ett arbete med kortare veckoarbetstid. De blir då berät- tigade till utfyllnadsersättning från arbetslöshetsförsäkringen under en övergångsperiod. För att kunna få ersättning måste de vara anmälda vid en arbetsförmedling och söka arbete för den förlorade arbetstiden. 
 De regler som styrt möjligheten att få fyllnadsersättning har varierat under åren. Från 1974 till 1984 var möjligheten till fyllnadsersättning begränsad till en period om 50 ersättningsdagar. Mellan 1984 och 1987 var sedan tidsperioden för fyllnadsersättning obegränsad, varefter den från 1 juli 1987 ånyo begränsades, men denna gång till 150 ersättningsdagar. År 1993, under den svåra ekonomiska krisen, valde man att återinföra en obegränsad ersättningsperiod, men 1996 kom ett nytt beslut. Perioden begränsades till 300 ersättningsdagar, men endast för fast anställda deltidsarbetande. För en person som arbetar halvtid motsvarar detta arbetslöshetsersättning i 2 år och för en person som endast får ersättning för en arbetad dag per vecka räcker en sådan ersättningsperiod i 6 år. För tillfälligt anställda med deltidsarbete är perioden för utfyllnad från arbets löshetsförsäkringen fortfarande obegränsad. 
 Även när det gäller denna grupp brister det statistiska underlaget. I samband med utbetalningar från arbetslöshetsförsäkringen har arbets- löshetskassorna inte registrerat deltidsarbetslösa för sig. Eftersom Arbetsmarknadsstyrelsens register bygger från uppgifter från arbetslös- hetskassorna finns dessa uppgifter inte heller där. 
 I AMS arbetssökanderegister finns uppgifter över deltidsarbetslösa arbetssökande, men de omspänner inte någon längre period. Fram till slutet av  
 1980-talet 
  registrerades de deltidsarbetslösa tillsammans med 
  
 SOU 1999:27 
  
 Deltidsarbete  
 167 
  
 heltidsarbetsökande, som arbetssökande med tillfällig eller med fast an- ställning, beroende på den typ av deltidsarbete de hade. 
 Från 1990 särredovisas de emellertid i arbetsförmedlingens register. Huvuddelen av de registrerade är också berättigade till den ovan nämnda fyllnadsersättningen från arbetslöshetsförsäkringen, men exakt hur många finns inte statistiskt belagt. En del personer är anmälda vid Arbetsförmedlingen som deltidsarbetslösa, utan att de uppbär någon ersättning. 
 För att närmare kunna belysa detta har utredningen gjort egna be- arbetningar av AMS register över utbetald arbetslöshetsersättning. Därtill kommer att Kassornas Samorganisation bistått utredningen med uppgifter om antalet deltidsarbetslösa som fick ersättning från arbetslös- hetsförsäkringen en vecka i september 1998. Dessa två datakällor, som visar stor överensstämmelse, ger vid handen att cirka 75 procent av de deltidsarbetslösa vid Arbetsförmedlingen uppbar ersättning från arbets- löshetsförsäkringen kontinuerligt. Enligt AMS register är det ytterligare drygt 5 procent som fick ersättning mer oregelbundet. Ungefär 15 till 20 procent av registrerade deltidsarbetslösa har haft ersättning tidigare, men deras ersättningsrätt har upphört. De har ändå valt att stå kvar vid Arbets- förmedlingen som deltidsarbetslösa arbetssökande. Utredningen utgår därför ifrån att cirka 80 procent av de deltidsarbetslösa som är anmälda vid Arbetsförmedlingen uppbär någon form av fyllnadsersättning från arbetslöshetsförsäkringen. 
 År 1997 utgjorde deltidsarbetslösa i Arbetsförmedlingens register 15 procent av de deltidsarbetande och 53 procent av de deltidsarbetslösa enligt AKU.  
 Figur 8.18  
 visar relationen mellan olika deltidsarbetande. Som andel av de deltidsarbetande utgör de som är anmälda vid Arbetsförmedlingen som synes en tämligen liten grupp. 
  
 168  
 Deltidsarbete 
  
 SOU 1999:27 
  
 Figur 8.18. Deltidsarbetande, deltidsarbetslösa samt därav anmälda vid Arbetsförmedlingen, medeltal 1998. 
 Deltidsarbetande 1998, 901.100 personer 
 Deltid, nöjda med arbets- tiden 653.800 (72,6%) 
  
 Deltids- 
  
 arbets- 
  
 lösa anm 
  
 Deltids- 
  
 vid Af 
  
 131.200 
  
 arbets- 
  
 (14,6%) 
  
 lösa  
 ej 
  
 anm vid 
  
 Af 116.100 
  
 Deltids- 
  
 (12,9%) 
  
 arbetslösa 
  
 247.300 
  
 (27,5%) 
  
 Anmälda vid Arbetsförmedlingen har  
 tre-dubblats 
  påtio år 
  
 Figur 8.19  
 visar deltidsarbetslösa som är anmälda vid Af, som andel av alla deltidsarbetslösa enligt AKU. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Deltidsarbete  
 169 
  
 Figur 8.19. Deltidsarbetslösa som varit anmälda vid Arbets- förmedlingen 1990 
 -  
 1998, som andel av deltidsarbetslösa enligt AKU. 
  
 80 
  
 70 
  
 60 
  
 procent 
  
 50 
  
 40 
  
 30 
  
 20 
  
 10 
  
 0 
  
 1990 
  
 1991 
  
 1992 
  
 1993 
  
 1994 
  
 1995 
  
 1996 
  
 1997 
  
 1998 
  
 Män 
  
 Kvinnor 
  
 Totalt 
  
 Källa: Amv. 
 Det totala antalet deltidsarbetslösa enligt AKU har, som tidigare nämnts, fördubblats under  
 1990-talet. 
  Den grupp som är anmäld vid Arbetsförmedlingen har ökat ännu mer, med 2,7 gånger, under samma period. Från knappt 50 000 personer 1990 till en topp om drygt 150 000 år 1995 och därefter en viss minskning till 131 000 år 1998. Ut- betalningar från arbetslöshetsersättningen i samband med deltids- arbetslöshet måste ha ökat markant under denna period. 
 Som andel av de deltidsarbetslösa har gruppen också ökat kraftigt, se  
 figur 8.19 
 . Men det förefaller som om andelen har stabiliserats kring 50 procent från 1996, även om den ökar svagt. Det beror på att hela gruppen deltidsarbetslösa sjunkit i något högre takt under 1998, än den del av dem som är anmälda vid Arbetsförmedlingen. 
 Figuren visar att deltidsarbetslösa män är anmälda vid Arbets- förmedlingen i högre grad än kvinnorna, trots att en större andel av de deltidsarbetande kvinnorna är deltidsarbetslösa  
 18 
 . Det finns ingen entydig förklaring till detta, men det är sannolikt samma fenomen som inom deltidsarbetet som helhet. För många kvinnor är det en etablerad arbets- form, men för större delen av männen är det en tillfällig och otill- fredsställande lösning. De tycks därför lägga ned mer energi på att finna 
  
 18  
 Se figur 8.14. 
  
 170  
 Deltidsarbete 
  
 SOU 1999:27 
  
 ett heltidsarbete, och anmäler sig därför också i större utsträckning till Arbetsförmedlingen. 
 Utredningen har i uppdrag att söka eventuella samband mellan arbetslöshetsförsäkringens utveckling och det antal deltidsarbetslösa som uppbär ersättning från arbetslöshetsförsäkringen. Detta är ingen lätt uppgift, eftersom det exakta antalet deltidsarbetslösa med ersättning inte är känt. Om man antar att de deltidsarbetslösa som är anmälda vid Arbetsförmedlingen i huvudsak är representativa för de ersättnings- berättigade kvarstår ändå problem, eftersom uppgifter endast finns från 1990 och framåt. En så kort dataserie gör det svårt att studera eventuella samband. 
 De regler som styr rätten till arbetslöshetsersättning i samband med deltidsarbetslöshet har ändrats under  
 1990-talet, 
  men det är svårt att se något samband mellan dessa ändringar och den utveckling som återges i  
 figur 8.19.  
 Från 1987 till 1993 begränsades ersättningen till en period om 150 dagar, varefter reglerna ändrades så att ersättningsperioden blev obegränsad. Men det antal deltidsarbetslösa som var anmälda vid Arbetsförmedlingen ökade i ungefär samma takt under hela perioden från 1992 till 1995. Därefter begränsades perioden åter från 1996, men denna gång till 300 dagar för fast anställda deltidsarbetande. De deltids- arbetslösa vid arbetsförmedlingen började då att minska, men det är tveksamt om man kan knyta detta till begränsningen av ersättnings- perioden. Den var likafullt dubbelt så lång som före 1993 och räcker normalt, som tidigare nämnts, till fyllnadsersättning i flera år. Dessutom förblev ersättningsperioden obegränsad för tillfälligt anställda del- tidsarbetslösa. 
 Det förefaller mer logiskt att hävda en blandning av konjunkturella och strukturella samband av det slag som anfördes ovan när det gällde hela gruppen deltidsarbetslösa. Fram till 1991 var arbetslösheten låg i Sverige och deltidsarbetslösheten minskade en aning. Under krisåren steg sedan deltidsarbetslösheten, om än inte i samma takt som heltids- arbetslösheten, för att plana ut från 1995 och framåt, när konjunkturen började att förbättras. De deltidsarbetslösa vid Arbetsförmedlingen har emellertid börjat att minska två år tidigare än gruppen som helhet. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Deltidsarbete  
 171 
  
 Först och främst offentlig sektor 
 De deltidsarbetslösa som är anmälda vid Arbetsförmedlingen är med stor sannolikhet koncentrerade till samma branscher som de deltidsarbetande i allmänhet. Man kan tyvärr inte se detta exakt, utan endast indirekt, med hjälp av de arbetslöshetskassor de är anslutna till,  
 tabell 8.15 
 . 
 Tabell 8.15. De tio arbetslöshetskassor som hade flest deltidsarbetslösa medlemmar anmälda vid Arbetsförmedlingen 1997. 
  
 Kassa 
  
 Män 
  
 andel 
  
 Kvinnor 
  
 andel 
  
 Totalt 
  
 andel 
  
 Kommunalarbetarna 
  
 4 126 
  
 15,0 
  
 42 399 
  
 38,6 
  
 46 525 
  
 33,9 
  
 Handelsanställda 
  
 1 331 
  
 4,8 
  
 10 953 
  
 10,0 
  
 12 284 
  
 8,9 
  
 HTF 
  
 996 
  
 3,6 
  
 5 639 
  
 5,1 
  
 6 634 
  
 4,8 
  
 Statstjänstemännen 
  
 718 
  
 2,6 
  
 5 736 
  
 5,2 
  
 6 454 
  
 4,7 
  
 KAS 
  
 2 084 
  
 7,6 
  
 4 017 
  
 3,7 
  
 6 101 
  
 4,4 
  
 Industritjänstemännen 
  
 990 
  
 3,6 
  
 4 811 
  
 4,4 
  
 5 801 
  
 4,2 
  
 Kommunaltjänstemännen 
  
 502 
  
 1,8 
  
 4 940 
  
 4,5 
  
 5 441 
  
 4,0 
  
 Lärarnas 
  
 714 
  
 2,6 
  
 4 515 
  
 4,1 
  
 5 230 
  
 3,8 
  
 Hotell- restauranganställda 
  
 1 225 
  
 4,5 
  
 3 953 
  
 3,6 
  
 5 178 
  
 3,8 
  
 Akademikerna 
  
 965 
  
 3,5 
  
 3 080 
  
 2,8 
  
 4 045 
  
 2,9 
  
 Delsumma 
  
 13 650 
  
 49,7 
  
 90 043 
  
 82,0 
  
 103 692 
  
 75,5 
  
 Summa 
  
 27 444 
  
 100 
  
 109 867 
  
 100 
  
 137 311 
  
 100 
  
 Kommunals arbetslöshetskassa dominerar denna tabell, de svarade för en tredjedel av alla inskrivna deltidsarbetslösa under 1997. Kommunerna har emellertid en bred verksamhet, alla utbetalningar avser inte med- lemmar som arbetar inom vård- och omsorgssektorn. Tidigare presen- terad branschstatistik för deltidsarbetslösa tyder emellertid på att denna sektor dominerar även här. Kommunal organiserar majoriteten av landets undersköterskor, sjukvårdsbiträden, hemtjänstpersonal, barnskötare, städ- personal i kommunerna etc. Sjuksköterskorna är svårare att följa, efter- som de är anslutna till Statstjänstemännens arbetslöshetskassa, till- sammans med många andra yrkesgrupper. 
 De kassor som har direkt med den offentliga sektorn att göra, svarade sammantaget för 46 procent av de deltidsarbetslösa som var anmälda vid Arbetsförmedlingen under 1997. När det gäller utbetalningar från arbets- löshetsförsäkringen till deltidsarbetslösa måste rimligen den offentliga sektorn spela en ännu större roll, än den gör när det gäller deltids- arbetslösheten i allmänhet. 
  
 172  
 Deltidsarbete 
  
 SOU 1999:27 
  
 Handels arbetslöshetskassa, liksom hotell- och restauranganställdas kassa finns med, men intar en blygsam plats om man betänker att ganska många av deras medlemmar önskade mer arbetstid. Det skulle kunna bero på att deltidsarbetande inom dessa branscher huvudsakligen arbetat deltid. 
 Denna hypotes styrks också av den relativt höga placering som industritjänstemännens kassa har. Inom tillverkningsindustrin är det relativt få av de deltidsarbetande som önskar mer arbetstid. De som ändå gör det har ofta möjlighet att få fyllnadsersättning, eftersom de med största sannolikhet tidigare har arbetat heltid. 
 Svaga regioner  
 -  
 många arbetslösa och många deltidsarbetslösa 
 Vi har tidigare sett att deltidsarbetet är tämligen jämnt fördelat över lan- det, om man mäter för enskilda län. Tyvärr kan  
 AKU-data 
  för del- tidsarbetande eller deltidsarbetslösa inte brytas ned på kommunal nivå, och Årsys 
 19 
 , som har stor tillförlitlighet på kommunal nivå, registrerar inte den arbetade tiden. Det är endast arbetsförmedlingsstatistiken som ger oss möjlighet att se situationen i olika kommuner, men då begränsas gruppen till deltidsarbetslösa som är anmälda till Arbetsförmedlingen, dvs. i stort sett samma grupp som får fyllnadsersättning från arbets- löshetsförsäkringen. 
 För att bättre kunna beskriva den regionala utvecklingen i Sverige har Nutek, i samarbete med SCB, utarbetat en klassificering i vilken alla kommuner i landet har samordnats i 81 lokala arbetsmarknadsregioner, s.k.  
 LA-regioner 
 20 
 . Dessa  
 LA-regioner 
  har sedan ordnats i sex region- familjer, utifrån ett antal vägda kriterier: 
  
 Kriterium 
  
 Vikt 
  
 Befolkning 20  
 -  
 64 år 
  
 30% 
  
 Andel företagare / invånare (exkl. jordbruk) 
  
 25% 
  
 Andel befolkning 20  
 -  
 64 år med eftergymnasial utbildning 
  
 25% 
  
 Andel befolkning med restid  
  
 10% 
  
 Andel befolkning med restid  
  
 10% 
  
 19 
  
 SCB:s uppbördsbaserade statistik. 
  
 20 
  
 1998 års rapport om den regionala utvecklingen i Sverige, Nutek  
  
 1998-10-12. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Deltidsarbete  
 173 
  
 Med hjälp av indelningen i regionfamiljer kan man samordna data för Sveriges kommuner till en bild som ger viss information om huvuddrag och förutsättningar i olika delar av landet. Det är emellertid viktigt att framhålla att det finns  
 LA-regioner 
  som utvecklas positivt och andra som utvecklas negativt inom alla regionfamiljer.  
 Figur 8.20  
 visar data för del- tidsarbetslösa som är anmälda vid Arbetsförmedlingen, som andel av den arbetsföra befolkningen i kommunen, ordnade efter regionfamiljer. Data har begränsats till att omfatta kvinnor, eftersom de utgör mer än 80 pro- cent av de deltidsarbetslösa vid Arbetsförmedlingen. 
  
 Figur 8.20. Deltidsarbetslösa kvinnor som är anmälda vid Arbetsför- 
  
 medlingen. Procent av kvinnlig befolkning 16 
 -  
 64 år. Medeltal 1997. 
  
 8 
  
 7 
  
 6,7 
  
 6 
  
 5,8 
  
 5,2 
  
 5,1 
  
 procent 
  
 5 
  
 4,2 
  
 4,0 
  
 4 
  
 3 
  
 2,5 
  
 2 
  
 1 
  
 0 
  
 Regionala centra 
  
 RIKET 
  
 Småreg 
  
 off sektor 
  
 Småreg priv sektor 
  
 Sekundära centra 
  
 Högskole- region 
  
 Storstad 
  
 Källa: Amv och Nutek. 
 Små regioner dominerade av offentlig sektor har uppenbarligen den största andelen deltidsarbetslösa som är anmälda vid Arbets- förmedlingen. Därnäst kommer små regioner som domineras av privat sektor. Bägge dessa regionfamiljer anses vara ekonomiskt svaga och de har ungefär likvärdiga produktionsförutsättningar. De har haft en negativ befolkningsutveckling sedan 1976 och svarar tillsammans för drygt 9 procent av rikets befolkning. 
  
 174  
 Deltidsarbete 
  
 SOU 1999:27 
  
 Men även om båda dessa har en stor andel deltidsarbetslösa, så ger den stora andelen deltidsarbetslösa inom den offentliga sektorn utslag. Små regioner som till stor del vilar på offentlig sektor har en markant större andel deltidsarbetslösa, än de som domineras av privat sektor. I bägge fallen handlar de emellertid om regioner med liten privat tjänstesektor, den svarar för knappa 25 procent av sysselsättningen. 
 Sekundära centra är ett samlingsbegrepp för ett antal  
 LA-regioner 
  som befinner sig mitt emellan i denna rangordning. De är inte regionala centra, men ändå större än de minsta  
 LA-regionerna, 
  som exempel kan nämnas  
 Falkenberg-Varberg, 
 Katrineholm-Flen 
  och Nässjö. 
 De svarar för ungefär samma andel av rikets befolkning som de små regionerna. Även här har befolkningen minskat, men endast de senaste åren. Dessförinnan hade dessa regioner en svag, men ändå positiv be- folkningsutveckling. Näringsstrukturen påminner i mycket om den som gäller i små regioner som domineras av den privata tjänstesektorn. Andelen deltidsarbetslösa är lägre än i dessa regioner, men skillnaden är inte särskilt stor. 
 Mer anmärkningsvärt är kanske att nästa regionfamilj i rangord- ningen, regionala centra, har en lika stor andel deltidsarbetslösa kvinnor som sekundära centra. Denna regionfamilj, som svarar för en dryg fjär- dedel av landets befolkning, uppvisar en jämförelsevis stor offentlig sektor, den svarar för 35 procent av sysselsättningen. Industrisektorn är klart mindre än i sekundära centra, men den privata tjänstesektorn är större. Även dessa regioner har haft en negativ befolkningsutveckling de allra senaste åren. 
 Deltidsarbetslösheten kan till viss del förklaras av att regionala centra ofta har större sjukhus, med jämförelsevis stor andel deltidsanställda. Men även inom den privata tjänstesektorn finns det många deltids- arbeten, särskilt inom handel och inom hotell- och restaurangverksamhet. 
 Högskoleregionerna har en markant lägre andel deltidsarbetslösa kvinnor än de föregående regionfamiljerna. Näringsstrukturen påminner i mycket om den som råder inom regionala centra, den privata tjänstesek- torn är något större men industrisektorn är klart mindre. Dessa regioner har ca 17 procent av rikets befolkning och befolkningsutvecklingen är positiv, även om ökningen inte är lika stark som den har varit. 
 Andelen deltidsarbetslösa är väsentligt lägre än i regionala centra. Om man ser till näringsstrukturen och den därav följande efterfrågan på arbetskraft borde det närmast vara tvärtom. Andelen deltidsarbetande kan mycket väl tänkas vara större i högskoleregionerna än i de tidigare nämnda regionerna. Arbetsmarknadens storlek och den breda närings- strukturen ger emellertid de deltidsarbetslösa bättre möjlighet att söka annat arbete, så att andelen ofrivilligt deltidsarbetande blir jämförelsevis låg. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Deltidsarbete  
 175 
  
 I Sveriges storstadsregioner bor närmare 40 procent av landets befolk- ning. Befolkningsutvecklingen är positiv sedan 1976, även om enstaka år har utgjort undantag. 
 Stor marknad och varierad näringsstruktur ger de arbetssökande bättre möjlighet att hitta ett arbete som stämmer med deras önskningar. Andelen deltidsarbetslösa, dvs. ofrivilligt deltidsarbetande är låg, trots att den privata tjänstesektorn är mycket stor och efterfrågar deltidsanställda. I gengäld är den största anordnaren av deltidsarbete, den offentliga sektorn, jämförelsevis liten, faktiskt den näst minsta efter små regioner med dominerande privat sysselsättning. 
  
 8.5 
  
 Bilder ur verkligheten, sammanfattning  
  
 21 
  
 Den typiske deltidsarbetslösa är en kvinna. Detta är alla ense om. Åldern varierar och det gör också familjeförhållandena. Gemensamt däremot är att man saknar högre utbildning, man har maximalt treårigt gymnasium och då vanligen på någon praktiskt inriktad utbildning. 
 Intrycket man får efter intervjuerna med de deltidsarbetslösa, arbets- förmedlarna och arbetsgivarna är att det främst är unga kvinnor som inte har barn och äldre kvinnor med utflugna barn som verkligen vill arbeta mer. Ser man till kvinnor med barn vill man i många fall inte arbeta mer, i alla fall inte mer än 75 procent. Ekonomin gör dock att de ändå känner att de behöver göra det. För ensamstående kvinnor blir förstås detta ett större problem än för de som sammanbor med någon som har ett arbete. 
 Arbetsförmedlingen har inte haft några särskilda åtgärder som är läm- pade för deltidsarbetslösa. Man har inte heller kunnat ägna dem så mycket tid som man upplever att det skulle behövas, eftersom man har varit tvungen att prioritera de arbetssökande som står helt utanför arbets- marknaden. De deltidsa rbetslösa upplever också att arbetsförmedlingen inte har gjort något för att hjälpa dem. Man måste tydligen vara helt arbetslös för att man ska komma ifråga, säger en av dem som deltog i intervjuerna. 
 En grupp som urskiljer sig i materialet är unga kvinnor som har timanställning framför allt inom vården. De har gått ut skolan i en tid då nedskärnin garna började vilket har gjort att de inte har fått fast arbete. Detta gäller främst på mindre orter vilket är synnerligen olyckligt om man har för avsikt att behålla unga människor på orten. 
 Man får också intrycket att man förvisso vill arbeta i större omfattning än idag, men inte till vilket pris som helst. De flesta skulle föredra att stanna på den arbetsplats där de är nu och som de trivs på. Detta säger i 
  
 21  
 Hela intervjuundersökningen redovisas som bilaga till utredningen. 
  
 176  
 Deltidsarbete 
  
 SOU 1999:27 
  
 stort sett samtliga deltidsarbetslösa och det bekräftas av såväl arbets- givare och arbet sförmedlare. Arbetsgivarna upplever att de anställda är nöjda med det de har och man verkar inte ha några ambitioner att gå vidare med hjälp av utbil dning, vare sig intern eller extern utbildning. Flera av arbetsgivarna ser detta som ett problem för den framtida åter- växten. 
 Att flytta är inte heller något alternativ för de intervjuade kvinnorna. Lever man tillsammans med en man är det för det mesta hans arbete som styr var man kommer att hamna. Flera av de intervjuade kvinnorna påpe- kar också att det förmodligen inte skulle vara mycket lättare att få en hel- tidstjänst någon annanstans i Sverige så länge de stannar inom samma bransch. Pendling är man också negativ till och det gäller framför allt kvinnor med småbarn. Mest positivt till pendling förefaller man vara i Strömstad. 
 Att arbeta heltid inom vården och omsorgen upplevs av både arbets- givare, deltidsarbetande och arbetsförmedlare som alldeles för tungt. Från samtliga kategorier har det höjts röster om att man borde se över veckoarbetstiden inom dessa yrken. Det är orimligt att en fullt frisk män- niska inte ska orka arbeta heltid, säger man samstämmigt. 
 En grupp som situationen framstår som särskilt svår för är ensam- stående kvinnor med barn. Många gånger vill de arbeta deltid för att kunna umgås med barnen. Alternativet till detta skulle vara att arbeta nattetid. För närvarande efterfrågas på flera orter just nattpersonal inom vård och omsorg. Problemet är att varken kommunen eller någon privat inrättning kan erbjuda (eller i allt för liten omfattning kan erbjuda) barn- omsorg nattetid. De ensamstående kvinnorna hamnar då i en situation där de inte kan ta de heltidsarbeten som erbjuds och får nöja sig med att arbeta deltid, vilket inte är tillräckligt för försörjningen. Lösningen blir att få tillskott till ekonomin i form av socialbidrag som utbetalas av kommunen. 
 Arbetsgivarna har samstämmigt fört fram kritik mot att de deltids- arbetslösa inte tillräckligt tydligt framför till arbetsgivaren att de vill arbeta mer. Flera av de deltidsarbetslösa för också fram detta som en möjlighet till att få a rbeta mer i framtiden. 
 Arbetsgivarna är positivt inställda till deltidsanställningar. Man anser att man behöver det för att kunna schemalägga personalens arbetstider. Man hävdar att man med heltidsanställningar skulle få tjänster som ingen skulle vilja ha eftersom det skulle kräva att man var tvungen att arbeta i mycket stor omfattning under kvällar och helger. Inom handeln tycks behovet av deltidsanställningar snarast öka inför framtiden, enligt arbets- givarna. Man menar att kunderna ställer allt högre krav på att öppet- tiderna ska passa dem. 
  
 SOU 1999:27 
  
 Deltidsarbete  
 177 
  
 De deltidsarbetande förefaller vara relativt nöjda med sin arbetsmiljö. Arbetsgivarna anser inte att det finns några skillnader i arbetsmiljö mel- lan deltidsanställda och heltidsanställda som beror just på hur mycket de arbetar. Däremot är det så att de deltidsanställda inom handeln främst arbetar inom kassalinjen vilket gör att deras arbete blir tungt och mono- ton. För timanställda som kallas in vid behov blir det med automatik så att de kallas in vid underbemanning, vilket gör att de får en stressig arbetsmiljö, säger man från arbetsgivarnas sida.