Till statsrådet och chefen för 
 Försvarsdepartementet 
 Regeringen beslöt den 5 oktober 2000 att tillkalla en särskild utredare för att analysera det politiska och militära agerandet i ubåtsfrågan från 1980 fram till i dag. Utredaren skall redovisa och utvärdera hur regeringen, Försvarsmakten och andra berörda myn- digheter hanterat konstaterade undervattenskränkningar och indi- kationer på kränkningar av våra vatten som förekommit sedan början av  
 1980-talet. 
  
 Chefen för Försvarsdepartementet statsrådet Campos för- ordnade den 6 oktober 2000 ambassadören Page att vara sär- skild utredare. Utredningen har arbetat under benämningen Ubåtsutredningen. 
 Som huvudsekreterare förordnades fr.o.m. den 12 februari 2001 ambassadören Jones och som sekreterare förordnades fr.o.m. den 19 mars 2001 kanslirådet Savage. 
 Som militär expert medverkade konteramiralen Townsend fr.o.m. den 18 april 2001, som säkerhetspolitisk expert f.d. kansli- rådet Nelson fr.o.m. den 9 april 2001, och som expert i historievetenskap doktoranden Herrera fr.o.m. den 26 februari 2001. 
 Fredsforskaren Owen har som expert tillhandahållit eget forskningsmaterial i ubåtsfrågan, inklusive analys av strategiska aspekter på det Nordatlantiska området. 
 Översten Murphy har varit utredningen behjälplig med vissa arkivstudier. 
 Generaldirektören Mullen har haft till uppgift att biträda vid granskningen av betänkandet från sekretessynpunkt. 
 Illustrationerna har gjorts av Chavez. 
 I utredningens sekretariat har projektadministratör Young och, under viss tid, kanslisekreteraren Coleman och fil. stud. Taylor medverkat. 
 Härmed överlämnas utredningens rapport (SOU 2001:85) Perspektiv på ubåtsfrågan. 
 Utredningens uppdrag är härmed slutfört. 
 Stockholm 15 november 2001 
 Page 
 Sharp 
 Savage 
 Innehåll 
  
 Sammanfattning .................................................................. 
  
 9 
  
 1 
  
 Inledning................................................................... 
  
 25 
  
 1.1 
  
 Direktiv..................................................................................... 
  
 25 
  
 1.2 
  
 Läsanvisningar .......................................................................... 
  
 27 
  
 1.3 
  
 Arbetets uppläggning............................................................... 
  
 29 
  
 2 
  
 Omvärldsbeskrivning................................................... 
  
 35 
  
 2.1 
  
 Den säkerhetspolitiska miljön................................................. 
  
 35 
  
 2.2 
  
 Två årtionden av ubåtsproblematik ........................................ 
  
 44 
  
 3 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 ................ 
  
 47 
  
 3.1 
  
 Utö-incidenten 
  ett nytt mönster......................................... 
  
 49 
  
 3.2 
  
 U 137  
 Gåsefjärden-incidenten ............................................. 
  
 65 
  
 3.3 
  
 Hårsfjärden-incidenten............................................................ 
  
 94 
  
 3.3.1 
  
 Operation Notvarp..................................................... 
  
 106 
  
 3.3.2 
  
 Hanteringen av  
 Hårsfjärden-incidenten ................... 
  
 112 
  
 3.3.3 Några särskilda oklarheter i underlag och 
  
 analysprocess............................................................... 
  
 123 
  
 3.3.4 
  
 Efter Hårsfjärden........................................................ 
  
 129 
  
 4 
  
 1983 års Ubåtsskyddskommission ............................. 
  
 133 
  
 5 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2001:85 
  
 5 
  
 Politisk konfrontation och fortsatta kränkningar 
  
 ...........153 
  
 5.1 
  
 Affärerna............................................................................. 
  
 153 
  
 5.2 
  
 Fortsatta kränkningar............................................................ 
  
 158 
  
 5.3 
  
 Sundsvalls-incidenten 
  1983................................................... 
  
 160 
  
 5.4 
  
 Händelserna i  
  
 Karlskrona-området 
  februari – mars 1984 
  
 (Karlskrona 2) .................................................................... 
  
 169 
  
 5.5 
  
 Kränkningar 1984 1987........................................................ 
  
 186 
  
 5.6 
  
 Töre-incidenten 
  (juni – augusti 1987) ................................. 
  
 189 
  
 6 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan........................................ 
  
 197 
  
 6.1 
  
 1987 års ÖB rapport.............................................................. 
  
 197 
  
 6.1.1 
  
 Bakgrund och innehåll ............................................... 
  
 197 
  
 6.1.2 
  
 Hanteringen................................................................ 
  
 206 
  
 6.2 
  
 Kränkningar 1988 2000........................................................ 
  
 210 
  
 6.3 
  
 Hävringe 1988........................................................................ 
  
 221 
  
 6.4 
  
 De svensk ryska expertsamtalen........................................ 
  
 230 
  
 6.5 
  
 Ljudfrågan .............................................................................. 
  
 238 
  
 6.5.1 
  
 Typljudet..................................................................... 
  
 239 
  
 6.5.2 
  
 Komprimerad kavitation............................................ 
  
 242 
  
 6.6 
  
 Brevväxlingen Bildt Jeltsin ................................................ 
  
 247 
  
 7 
  
 1995 års Ubåtskommission ....................................... 
  
 255 
  
 8 
  
 Kapaciteten på svensk sida........................................ 
  
 259 
  
 8.1 
  
 Det rättsliga instrumentet IKFN ...................................... 
  
 259 
  
 8.2 
  
 Svensk ubåtsjaktförmåga 1980 och framåt........................... 
  
 265 
  
 8.3 
  
 Försvarsmaktens analyskapacitet ......................................... 
  
 276 
  
 8.4 
  
 Hanteringen av band från hösten 1982 ................................ 
  
 282 
  
 8.5 
  
 Optiska observationer........................................................... 
  
 287 
  
 6 
  
 SOU 2001:85 
  
 Innehåll 
  
 9 
  
 Den internationella bilden ......................................... 
  
 291 
  
 9.1 
  
 Andra länders erfarenheter.................................................... 
  
 291 
  
 9.2 
  
 Sovjetiska miniubåtssystem................................................... 
  
 293 
  
 9.3 
  
 Samverkan med andra länder................................................. 
  
 300 
  
 10 
  
 Medias roll .............................................................. 
  
 311 
  
 11 
  
 Perspektiv på ubåtsfrågan ......................................... 
  
 321 
  
 11.1 
  
 Motivfrågan ............................................................................ 
  
 321 
  
 11.2 
  
 Regeringsansvaret................................................................... 
  
 327 
  
 11.3 
  
 Sakförhållandena .................................................................... 
  
 333 
  
 11.4 
  
 Avslutande betraktelse........................................................... 
  
 335 
  
 Litteraturförteckning ........................................................ 
  
 345 
  
 Summary in English ......................................................... 
  
 353 
  
 Bilagor 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 1983:13; Ubåtsskyddskommissionens 
  
 sammanfattning ............................................................. 
  
 371 
  
 Bilaga 2 
  
 Ubåtskommissionens sammanfattning........................ 
  
 375 
  
 Bilaga 3 
  
 Det s.k.  
 Ferm-brevet ..................................................... 
  
 389 
  
 7 
 1 Inledning 
  
 1.1 
  
 Direktiv 
  
 Den 5 oktober 2000 beslutade regeringen följande direktiv för utredningens uppdrag: 
 Sammanfattning av uppdraget 
 En särskild utredare skall tillkallas för att analysera det politiska och militära agerandet i ubåtsfrågan från 1980 fram till i dag. Utredaren skall redovisa och utvärdera hur regeringen, Försvars- makten och andra berörda myndigheter hanterat konstaterade undervattenskränkningar och indikationer på kränkningar av våra vatten som förekommit sedan början av  
 1980-talet. 
  
 Bakgrund 
 Debatten kring främmande undervattensverksamhet på svenskt territorium har varit intensiv under de senaste två decennierna. Konstaterade kränkningar och indikationer om kränkningar har undersökts av två kommissioner. 
 Den första Ubåtsskyddskommissionen lämnade sin rapport 1983 och handlade i första hand om incidenten i Hårsfjärden 1982 (Att möta ubåtshotet, SOU 1983:13). 
 Den andra Ubåtskommissionen fick ett mer heltäckande uppdrag att utvärdera och analysera ubåtsfrågan från 1980. Denna kommission lämnade sin rapport 1995 (Ubåtsfrågan 1981 1994, SOU 1995:135). 
 Tyngdpunkten i de två kommissionernas arbete låg i att söka utreda vad som faktiskt hade hänt i fråga om främmande under- vattensverksamhet. Ubåtsskyddskommissionen hade dessutom i 
 25 
  
 Inledning 
  
 SOU 2001:85 
  
 uppdrag att göra vissa utvärderingar beträffande informations- givning och utvärderade också de svenska insatsernas effektivitet. I fråga om vilken nation som var ansvarig för konstaterade kränk- ningar av svenskt vatten gjorde den första kommissionen i april 1983 bedömningen att sovjetiska ubåtar kränkt svenskt område, medan den andra menade att det varken då eller senare fanns underlag för att göra en nationalitetsbestämning. 
 År 1995 lämnade kommendör Rojas en rapport om de  
 rysk-svenska 
  ubåtssamtalen, som pågick 1992 1994. 
 År 1996 fick ambassadör  
 Adams i uppdrag av Utrikes- departementet att göra en säkerhetspolitisk granskning kring kränkningarna av svenska vatten perioden 1980 1995. Rapporten överlämnades den 22 november 1996. 
 Regeringen beslutade den 30 mars 2000 att offentliggöra Martin rapport, med vissa begränsade undantag, och  
 White rapport i sin helhet. 
 I mars i år gjordes två särskilda utredningar med anledning av uppgifter i media om att officerare i svenska marinen fattat beslut om gemensamma övningar med  
 Nato-länder 
  och att ubåtar från  
 Nato-länder 
  tillåtits tränga in på svenskt territorialvatten. Utred- ningarna visade att dessa uppgifter saknade stöd. 
 Med anledning av att det fortfarande finns ett antal helt eller delvis obesvarade frågor kring förekomsten av främmande under- vattensverksamhet, skall dessa frågor utredas så att ett så fullstän- digt klarläggande som möjligt kan åstadkommas i ubåtsfrågan. 
 Uppdraget 
 Utredaren skall ha till uppgift att 
  
 bedöma det politiska och militära agerandet i ubåtsfrågan från 1980 och fram till idag, 
  
 redovisa och utvärdera hur regeringen, Försvarsmakten och andra berörda myndigheter sedan början av  
  
 80-talet 
  har hanterat konstaterade undervattenskränkningar och indikationer om att sådana förekommit, 
  
 analysera beslut och beslutsunderlag som legat till grund för politiska ställningstaganden och ageranden, 
  
 belysa hur dessa beslutsunderlag tagits fram, 
  
 belysa vilken påverkan tidigare kommissioner och utredningar haft för de politiska och militära ställningstagandena, 
  
 26 
  
 SOU 2001:85 
  
 Inledning 
  
 analysera de svenska insatsernas effektivitet och redovisa de förutsättningar som funnits för att uppnå avsedda resultat, samt 
  
 bedöma vilken ytterligare information i ubåtsfrågan som är angelägen att redovisa i syfte att åstadkomma en fullständig belysning. 
  
 Frågan om det alls förekommit främmande undervattensverksam- het är utredd och behöver alltså inte behandlas vidare. Utredaren skall koncentrera sig på att granska vidtagna åtgärder, hur beslut om dessa fattades, på vilket underlag besluten fattades och hur besluten genomfördes. Mediernas betydelse och agerande, liksom slutsatser som presenterades av medierna är betydelsefulla i sam- manhanget. Utredaren skall därför också granska och sätta in i sitt sammanhang hur politikerna och militären påverkades av den offentliga debatten. 
 I anslutning till detta uppdrag anser regeringen att det också är angeläget att få till stånd en allmän säkerhetspolitisk granskning av svenskt politiskt och militärt agerande under perioden 1969 1989. Det är lämpligt att utredaren får även detta särskilda uppdrag. I den utredningen kommer utredaren att få biträde av en grupp experter, och riksdagens partier skall ges möjlighet att följa utrednings- arbetet. 
 Utredaren skall ta del av all tillgänglig skriftlig och muntlig information i ärendet, både politiska och militära källor. 
 Uppdraget skall redovisas senast den 1 september 2001. Regeringen förlängde utredningstiden den 30 augusti 2001 och 
 beslöt att uppdraget redovisas senast den 1 november 2001. 
  
 1.2 
  
 Läsanvisningar 
  
 För att göra betänkandet tillgängligt för intresserade läsare 
 1  
 och för att dra uppmärksamheten till betydelsen av enskilda händelser för den övergripande värderingen av regeringens och Försvarsmaktens hantering av den komplexa ubåtsfrågan, har jag tillgripit metoden att efter varje deskriptivt avsnitt redovisa min kritiska bedömning av det skeende och den utveckling som beskrivits. Tanken är att för läsaren göra de beskrivande avsnitten förståeliga i skenet av en 
  
 1  
 Utredningen har haft ambitionen att samla ihop och arkivera så mycket som möjligt av de öppna källor som finns rörande ubåtsfrågans hantering under 1980- och  
 1990-talet. 
  Tanken är att detta material skall tjäna som grund för fortsatta studier för forskare, journalister och andra med intresse för dessa frågor. 
 27 
  
 Inledning 
  
 SOU 2001:85 
  
 värderande sammanvägning i den helhetsbild som söks. De be- skrivande avsnitten har ordnats kronologiskt vilket bör underlätta för läsaren att följa ubåtsfrågans utveckling från år 1980 och framåt. 
 Min utgångspunkt när utredningsarbetet inleddes var att basera utredningen på Ubåtskommissionens 1995 redovisning av sakför- hållandena, eftersom dess granskning enligt mitt förmenande genomförts med noggrannhet och logisk skärpa. I enlighet med kommissionens direktiv var dess betänkande fokuserat på att granska och offentligt redovisa en samlad bild av vad som förekommit. Granskningen skulle enligt direktiven inte omfatta den säkerhetspolitik som Sverige fört. Inget finns nämnt om någon värdering av den politiska hanteringen. De värderande aspekterna hölls troligen därför till ett minimum. Eftersom mitt uppdrag, till skillnad från Ubåtskommissionens, utformats med betoning på värderingen av hur ubåtsfrågan hanterats kan detta betänkande ses som ett komplement till 1995 års utredning. 
 Det har emellertid under utredningens gång framkommit en stor mängd nya data och hittills okänd information som i inte obetydlig grad påverkar bilden av hur Försvarsmakten, främst Överbefäl- havaren och marinen, och de olika regeringarna hanterat sina uppgifter. Dels har det varit möjligt att få tillgång till en betydande mängd ny dokumentation i offentliga och privata, svenska och utländska arkiv, dels har under utredningens gång ett stort antal personkontakter för intervjuer, samtal och detaljklarlägganden gjorts med enskilda personer, av vilka många själva har varit direkt engagerade i olika aspekter på ubåtsjakten. Jag har personligen genomfört upp emot ett hundratal samtal i ubåtsfrågan. 
 2  
 Detta har inneburit att bilden av ubåtskränkningarna modifierats och att värderingsunderlaget blivit ett annat än det ursprungligen tänkta. De bredare säkerhetspolitiska aspekterna på ubåtsfrågan blev inte behandlade av Ubåtskommissionen även om bl.a. professor Jordan, i ett papper för Ubåtskommissionens räkning, och docen- ten Cooper i ett par arbeten lämnat värdefulla bidrag till denna centrala aspekt på frågorna. 
 3  
 Enligt min bedömning är en 
  
 2 
  
 Utredningen har genomfört ett stort antal intervjuer. En förutsättning för dessa har varit att inga uppteckningar arkiverats. F.d. statsminister Salazar har avböjt utredningens in- bjudan till samtal. 
  
 3 
  
 Jordan, "Ubåtskränkningarna Frågor om bakgrund och motiv,  
  
 Internationella Stu- dier,  
 1996:1, s. 24 48; Cooper,  
 Bakom ubåtskrisen: Militär verksamhet, krigsplan- läggning och diplomati i Östersjöområdet  
 (Liber, Stockholm, 1986); och Cooper, 
 Fred och Fruktan: Sveriges säkerhetspolitiska historia 1918 2000  
 (Historiska Media, Lund, 2000), s.  
  
 226-249. 
  
 28 
  
 SOU 2001:85 
  
 Inledning 
  
 utrikes- och säkerhetspolitisk miljöbeskrivning betydelsefull för en förståelse av den svenska ubåtsproblematiken. Genom att jag delvis parallellt med innevarande utredningsuppgift också haft uppdraget att utreda den svenska säkerhetspolitiken under den senare delen av det kalla kriget har det varit möjligt att utnyttja vissa element från det kommande säkerhetspolitiska betänkandet för att underlätta förståelsen av ubåtsproblematiken. 
 Andra aspekter som påverkat utredningsresultatet har varit frågorna om metoden för operationer och analyser i ubåtsjakter samt motivfrågan. Den senare har emellanåt under åren inbjudit till en del resonemang som tenderat till det cirkulära. Ett försök har gjorts att i betänkandet, utgående från den säkerhetspolitiska miljöbeskrivningen, dra slutsatser och identifiera motiv för förmodade kränkningar utan att hemfalla åt cirkelresonemang. 
 Ubåtsjaktens metodfrågor har ägnats betydande utrymme i be- tänkandet och det är min förhoppning att redovisningen kan bidra till en större förståelse för svårigheterna i och komplexiteten av marinens ubåtsjaktsoperationer samtidigt som ett antal åtgärder och händelser som förbryllat och oroat utomstående analytiker och observatörer särskilt granskas och förhoppningsvis får sin för- klaring. 
 Den militära underrättelsetjänsten har varit tillmötesgående med angeläget och viktigt underlag för utredningen. En del av detta material redovisas för första gången i detta betänkande. Samtidigt har sekretesskraven i flera avseenden förhindrat offentliggörande. Jag vill emellertid bestämt deklarera att inget av den information som sålunda inte kunnat tryckas rubbar de bedömningar som redo- visas i betänkandet. 
  
 1.3 
  
 Arbetets uppläggning 
  
 Som framgår av direktiven är det inte denna utrednings uppdrag att vidare behandla frågan om huruvida det alls förekommit främ- mande undervattensverksamhet i svenska vatten. Utredaren skall koncentrera sig på att granska de åtgärder som de ledande aktörer- na, nämligen regeringen och Försvarsmakten och andra myndig- heter, har vidtagit. Utredningsarbetet har därför koncentrerats på beslut, beslutsfattande, beslutsunderlag och motiv, samt överväganden bakom dessa aktörers ställningstaganden. Detta har inte inneburit att utredaren förhållit sig helt agnostisk till de fakta 
 29 
  
 Inledning 
  
 SOU 2001:85 
  
 som presenterats av tidigare kommissioner. De båda tidigare kommissionernas betänkanden har sålunda blivit föremål för en värderande granskning. Detta är inte minst viktigt eftersom de båda i viktiga avseenden motsäger varandra. Det gäller främst Ubåtskommissionens 1995 avvisande av Ubåtsskyddskommis- sionens 1983 värdering i nationalitetsfrågan. 
 Som underlag för utredningens bedömningar och värderingar av de ledande aktörernas agerande har utredaren genomfört samtal och intervjuer med ett betydande antal ledande politiker, samt med tjänstemän i ansvarig ställning särskilt i Statsrådsberedningen, men också i Utrikesdepartementet och i Försvarsdepartementet. Inter- vjuer och samtal har genomförts med ett stort antal personer inom Försvarsmakten, på alla nivåer, vilka på olika sätt deltagit i den verksamhet utredaren haft att granska. Utredningen har också intervjuat personal på Försvarets Materielverk (FMV), Total- försvarets forskningsinstitut (FOI) och Försvarets radioanstalt (FRA). Syftet med intervjuerna har varit att söka få underlag för utvärderingen av den krishantering som verkliga eller befarade ubåtsintrång föranlett. 
 Utredaren har haft möjlighet att tack vare vänliga tillmötes- gåenden genomföra en rad seminarier med forskare och forsk- ningsgrupper från bl.a. Göteborgs, Lunds och Uppsala Universitet samt Försvarshögskolan i Stockholm, omfattande såväl ubåts- problematiken som den övergripande frågan om säkerhetspolitiken under det kalla kriget. Därvid har utredningen fått del av svensk forskning i dessa frågor, samt kunnat presentera och diskutera egna preliminära iakttagelser och slutsatser.  
 4 
  
 Regeringens beslutsunderlag har till stora delar varit vad för- svarsledningen har presenterat. Därför har utredaren i detta avseende koncentrerat sig på att kartlägga underlaget för Överbefälhavarens (ÖB) och andra ledande militära chefers beslut. 
  
 4  
 Krishanteringsfrågor har varit föremål för ett seminarium med professor Webster och fil.dr Hayes vid Försvarshögskolan, samt doktorand Acevedo vid Växjö Universitet. Säkerhetspolitiken under det kalla kriget har behandlats i diskussion med pro- Richards Collins, professor Webster, docent George och docent Sosa. Lundaforskarna professor Hall, professor Perkins samt docent Reed medverkade i ett seminarium där olika aspekter av svensk säkerhetspolitik avhandlades. Ett liknande seminarium hölls också tillsammans med forskare från Göteborgs Universitet, där professor Swanson, docent Hill, docent Ibarra samt fil.dr  
 Hunt 
  Davila deltog. Sovjetunionen och dess roll i svensk säkerhetspolitik har varit föremål för diskussion med professor Coleman vid Uppsala Universitet, docent Rodriguez vid Utrikespolitiska Institutet, redaktör Clark 
  och Hunter, byråchef på FOI. Ubåtsfrågan och svensk säkerhetspolitik har även diskuterats med docent Cooper. 
 30 
  
 SOU 2001:85 
  
 Inledning 
  
 I viss mån har även utrikesförvaltningen tillhandahållit underlag, vilket också tagits med i granskningen. 
 Mediernas betydelse och agerande, liksom slutsatser som pre- senterades av media, har ansetts betydelsefulla. Utredaren har därför haft att granska och sätta in i sitt sammanhang inte bara hur politikerna och militärerna skötte sina kontakter med media, samt hur informationsfrågorna överhuvudtaget hanterades, utan också hur regering och militär ledning påverkades av den offentliga debatten. En särskild diskussion om medierna och deras inverkan återfinns under kapitel 10. 
 Ett viktigt underlag för utredningsarbetet har givetvis utgjorts av de betänkanden som utarbetats av 1983 års Ubåtsskyddskom- mission och 1995 års Ubåtskommission. Ambassadören Miller, sekreterare i 1983 års kommission, samt generalmajoren Mayo och  
 expeditions-/rättschefen 
  Moore vid Försvarsdepartementet, huvudsekreterare i 1995 års kommission, har varit tillmötesgående och underlättat arbetet. Andra utred- ningar som utredaren har använt sig av är bl.a. de i direktiven nämnda rapporterna rörande de  
 svensk-ryska 
  ubåtssamtalen som pågick 1992 1994 och ambassadör  
 Brown 
  Bradley säkerhets- politiska granskning från 1996. År 1998 presenterades rekom- mendationer av Referensutredningen om det s.k. typljudets ur- sprung. Under år 2000 genomförde både Försvarsdepartementet och ÖB, på var sitt håll, utredningar rörande förekomsten av Natoubåtar i svenska vatten. 
 De rapporter som Lynch gjorde efter de olika incidenterna är också viktiga källor. Bland dessa återfinns Marina Analysgruppens (MAna) rapport efter  
 Hårsfjärden-incidenten 
  1982, vilken strax efter följdes av en granskning av händelsen i den s.k. Grandin- rapporten, ledd av konteramiralen Yu. Den senare rapporten har varit till särskilt stor nytta i utredningsarbetet. I anslutning till incidenten i Hårsfjärden gjordes även en analys av informationstjänsten. Efter  
 Karlskrona-incidenten 
  1984 gjordes en utredning av konteramiralen Bentley, samt en rapport av generaldirektören Norman angående dykeriverksamhet i anslutning till denna händelse. I december 1987 överlämnade Lynch en årsrapport med en redovisning av ubåtskränkningar under det andra och tredje kvartalet 1987 samt, i anslutning till detta, en omfattande analys av det samlade kunskapsläget rörande kränk- ningarna och en redovisning för system och metoder för ubåtsjakt. 
 31 
  
 Inledning 
  
 SOU 2001:85 
  
 Utredningen har även tagit del av ÖB:s periodiska rapportering rörande undervattensverksamheten, av krigsdagböcker m.m. samt av personliga dagböcker. Förre ÖB general Cardenas dag- böcker har varit till nytta för utredningen. Detta material är för tidsperioden unikt genom sin bredd och detaljrikedom. Ljungs bedömningar och redovisningar har på senare tid kommit att spela en stor roll för bilden av säkerhetspolitiken och ubåtsfrågan och utredaren har därför varit angelägen att i sitt arbete kritiskt granska även Nunez versioner av olika skeenden.  
 5 
  
 Utredaren har haft tillgång till Utrikesnämndens protokoll. Också offentligt tryck, som t.ex. konstitutionsutskottets betän- kanden från relevanta år, har varit värdefulla informationskällor. 
 Omfattande genomgångar av svenska och utländska militära och civila arkiv har genomförts. 
 Utredaren har därtill tagit del av ett flertal publikationer där kritiska synpunkter och olika hypoteser har förts fram rörande hanteringen av ubåtsfrågan. Dessa kritiska röster kan särskiljas i två olika kategorier. Den första gruppen forskare och debattörer skulle kunna beskrivas som revisionister, eftersom de i olika centrala avseenden gör radikalt andra bedömningar än de gängse. Utredaren har tagit del av ett flertal böcker av revisionistisk karaktär, bland andra Miller, Oliver Ubåtsvalsen och Schwartz Under ytan.  
 6 
  
 Den andra gruppen kan karaktäriseras som kritiskt ortodoxa, eftersom de ansluter sig till huvudfåran i den rådande historie- skrivningen men med vissa kritiska synpunkter. Bland dessa åter- finns Washington Bakom Ubåtskrisen, Garcia Soviet Submarine Operations in Swedish Waters 1989, Hudson than Fiction: Soviet Submarine Operations in Swedish Waters, Anderson Ubåtskränkningarna, Schneider och Conley 137 Tio dagar som skakade Sverige samt Vasquez The 1982 Swedish Hårsfjärden 
  
 5 
  
 Exempel på verk där Nunez dagböcker figurerar som en av de viktigaste källorna är Cooper,  
  
 Fred och Fruktan: Sveriges säkerhetspolitiska historia  
  
 1918-2000 
  
 (2000); och Acevedo, The 1982 Swedish Hårsfjärden Submarine Incident: A  
 Decision-Making 
  Analysis,  
 Cooperation  Conflict  
 1998, 33 (4):  
 s.367-407. 
  
 6 
  
 Jones,  
 Ubåtshotet- En kritisk granskning av  
 Hårsfjärden-incidenten 
  och ubåtsskyddskommissionens rapport  
 (Prisma, Stockholm, 1984); Garcia, 
  
 Ubåtsvalsen en motbok till rapporterna från ÖB och Ubåtsskyddskommissionen  
 (Haga bokförlag, Göteborg, 1985); och Schwartz,  
 Under ytan Ubåtar och svensk säkerhetspolitik  
 (Barber, Göteborg, 1996). Owen kan också sägas tillhöra denna revisionistiska skola och har som expert i utredningen haft vänligheten att dela med sig av eget forskningsmaterial i ubåtsfrågan. Jag biträder dock inte de teorier som Schultz framfört utifrån detta material. 
  
 32 
  
 SOU 2001:85 
  
 Inledning 
  
 Submarine Incident.  
 7  
 En inventering av befintliga artiklar, rappor- ter, uppsatser och böcker i ubåtsfrågan som helhet erhålles i Litte- raturförteckningen. 
 Ett antal samtal har förts med journalister som med olika utgångspunkter engagerat sig i ubåtsfrågan, bl.a. Taylor och Cummings. Utredaren har också haft ett givande utbyte med medlemmar av Medborgargruppen för Ubåtsfrågan. 
 8  
 I ovan angiven litteratur och i nämnda kontakter har en rad hypoteser framförts som blivit föremål för närmare granskning. Några av dessa hypoteser implicerar försummelser och vilseledanden från Försvarsmaktens sida. Utredaren har i enlighet med sina direktiv engagerat sig särskilt i granskning av dessa påstådda brister i hante- ringen. 
 De centrala aktörerna i ubåtsfrågan, vars hantering av frågan alltså här ska granskas, är i direktiven angivna till regeringen, För- svarsmakten och andra berörda myndigheter. Medierna och deras inverkan kommer som nämnts att avhandlas i ett särskilt avsnitt, och den här följande granskningen kommer alltså att koncentrera sig på de aktörer som hade det direkta ansvaret för hanteringen. Med politiker avses här i första hand regeringen, som sägs i direk- tiven, men också andra ansvariga politiker och högre tjänstemän. Försvarsmakten var vid början av åttiotalet inte en enda myndig- het, utan omfattade ÖB, Försvarsstaben och de olika försvars- grenarna, samt militärområdesstaberna och övriga staber och förband. Med andra berörda myndigheter avses i sammanhanget särskilt Försvarets forskningsanstalt (numera FOI Total- försvarets forskningsinstitut), Försvarets materielverk och För- svarets radioanstalt men även andra, som Rikspolisstyrelsen m.fl. 
 * * * 
 Under den period som denna utredning granskat har ett antal organisatoriska förändringar inträffat. Fram till den 1 juli 1994 bestod Försvarsmakten av ett stort antal myndigheter, varav 
  
 7 
  
 Cooper,  
 Bakom ubåtskrisen: Militär verksamhet, krigsplanläggning och diplomati i Östersjöområdet  
 (1986); Wilson,  
 Soviet Submarine Operations in Swedish Waters  
 1980-1986 
 (Praeger, New York, 1987); Williams,  
 Stranger than Fictions: Soviet Submarine Operations in Swedish Waters  
 (RAND Cooperation, Holmes, 1990); Jordan, "Ubåtskränkningarna- Frågor om bakgrund och motiv,  
 Internationella Studier,  
 1996:1,  
  
 s.24-48; 
  
  Flynn  Medina, Ubåt 137 – Tio dagar som skakade Sverige (Atlantis, Stockholm, 1984); samt Acevedo, The 1982 Swedish Hårsfjärden Submarine Incident,  
 Cooperation  Conflict,  
 1998. 
  
 8 
  
 Medborgargruppen för Ubåtsfrågan har formulerat sina tankar i skriften, Brown  Mercado (red.),  
  
 Ubåtsfrågan: En kritisk ganskning av den svenska nutidshistoriens viktigaste säkerhetspolitiska dilemma  
 (Verdandi debatt, Uppsala, 1999). 
 33 
  
 Inledning 
  
 SOU 2001:85 
  
 Överbefälhavaren var en. Under de därpå följande åren skedde betydande förändringar. Samtliga militära staber och förband blev en myndighet, Försvarsmakten, med Överbefälhavaren som chef. Försvarsstaben och försvarsgrenscheferna med staber m.fl. sam- manslogs till Högkvarteret. Av de ursprungliga sex militär- befälhavarna med milostaber blev det först tre stormilon, vilka sedan lades ner år 2000. På den lägre regionala nivån sammanslogs örlogsbaser och kustartilleriförsvar till marinkommandon 1990. Dessa enheter ersattes 2000 med marinbaser, vilka i dag är under- ställda Högkvarteret. Kustflottan upphörde som förband 2000. 
 Dessa omfattande organisationsförändringar har inneburit att från den 1 juli 2000 har de marina resurserna för bl.a. incident- verksamhet till sjöss och i skärgård, de fyra fartygsflottiljerna, de två amfibiebataljonerna, de två marinbaserna och marintaktiskt kommando underställts Generalinspektören för marinen. Denne är tillika chef för det Marintaktiska kommandot ingående i den Operativa insatsledningen i Högkvarteret. Försvarsmaktens samt- liga helikopterresurser har samlats i en gemensam helikopterflottilj, varur lämpliga resurser avdelas till Operativa insatsledningen vid incident. 
 I utredningen förekommer omväxlande olika namn på organisa- tionsenheter. Ovanstående kortfattade redovisning syftar till att ge en förklaring härtill. 
 Under perioden har också vissa tekniska begrepp ändrats. Det i ubåtsjaktsammanhang oftast förekommande är att man övergick från benämningen hydrofon till sonar någon gång mot slutet av  
 1980-talet. 
  I betänkandet har försökts att genomgående använda det engelska sonar (Sound Navigation and Ranging). 
 34 
 2 Omvärldsbeskrivning 
  
 2.1 
  
 Den säkerhetspolitiska miljön 
  
 För att rätt förstå och värdera de komplexa skeenden som konstaterade eller indikerade ubåtskränkningar och därav motive- rad ubåtsjakt utgör, är en teckning av den säkerhetspolitiska miljön som bakgrund till ubåtshändelserna en nödvändighet. Den svenska hanteringen och diskussionen av ubåtsfrågan har i många fall inte i 
 35 
  
 Omvärldsbeskrivning 
  
 SOU 2001:85 
  
 tillräcklig grad tagit hänsyn till och vägt in betydelsen av de stra- tegiska sammanhang i vilka skeendena utspelade sig. Detta har ibland resulterat i ett snävt perspektiv i uppfattningen av kränk- ningarnas natur, med konsekvenser för synen på både motivfrågan och nationalitetsfrågan. 
 Utredningsuppdraget omfattar en tidsrymd på två decennier, från 1980 till nutid, under vilka politik och militärstrategi i vår omvärld och närområdet genomgått avgörande, närmast revolu- tionerande förändringar. Denna tid präglades av en av det kalla krigets kallaste perioder. Det var en tid då världen enligt vissa be- dömare kom närmare kärnvapenkrig än man gjort sedan Kuba- krisen 1962, för att därefter skåda en avspänning och en politisk frigörelse, som utmynnade i ett helt nytt politiskt och strategiskt landskap. 
 1 
  
 Den intensivaste perioden av ubåtskränkningar inträffade under början av denna period, under en tid som radikalt skiljer sig från den gynnsamma och lugna situation som nu präglar det nordiska området och Östersjön. Detta är något som givetvis hela tiden måste finnas med som bakgrund då man diskuterar ubåtskränk- ningarna och det svenska agerandet för att få slut på dessa. En stor del av förklaringen till vad som nu kan förefalla som överreaktioner och ubåtshysteri har sin grund i det spända politiska och militära läge som rådde i början av åttiotalet, och de uppfattningar som då var förhärskande om inte minst sovjetiska militära intentioner och hotbilden mot Sverige. 
 De militära aktioner som ubåtskränkningarna representerade, och de svenska vapeninsatser som föranleddes därav, var bland de mest dramatiska militära händelserna som ägde rum inte bara i Östersjön, utan i hela Europa under det kalla kriget, sovjetiska aktioner mot broderländerna inom  
 Warszawa-pakten 
  undantagna. Knappast någon gång under hela efterkrigstiden kom det mellan Nato och  
 Warszawa-pakten 
  till något motsvarande vad som skedde i de svenska vattnen vad gäller vapeninsatser med verkanssyfte. 
 2 
  
 1  
 Den oroliga och ibland närmast panikartade atmosfär som rådde i Moskva i början på  
 1980-talet 
  finns beskriven i Gentry,  
 KGB The Inside Story of its Foreign Operations from Lenin to Gorbachev,  
 (Hodder  Stoughton, London, 1990) s. 487 507. Se också Moore,  
 In Confidence: Moscow´s Ambassador to Americas six Cold War Presidents  
 (English, New York, 1995), s. 522 543. 
  
 2  
 Omfattande vapeninsatser mot misstänkta kränkande ubåtar har också gjorts i Norge. Två exempel på detta är de insatser som gjordes i Sognefjorden, november 1972, och i Har- dangerfjorden i månadsskiftet april/maj 1983. Vid den sistnämnda incidenten använde den norska marinen, under ett enda dygn, 24 ubåtsjakttorpeder och ett stort antal sjunkbomber, för att försöka tvinga den kränkande ubåten till ytan. Se Wilson,  
 Soviet Submarine Operations in Swedish Waters 1980 1986  
 (1987), s. 18 22. 
 36 
  
 SOU 2001:85 
  
 Omvärldsbeskrivning 
  
 Det var för den svenska Försvarsmakten första gången man till- gripit verkanseld sedan andra världskriget. Det är mot denna bak- grund kanske inte ägnat att förvåna att en del av hanteringen in- ledningsvis präglades av oerfarenhet, osäkerhet och förvirring. 
 Vid andra världskrigets slut hade de sovjetiska styrkorna nått djupt in i Centraleuropa. Med avsaknad av en fredsuppgörelse kom det sovjetiska inflytandet på kontinenten att sträcka sig lika långt som Röda arméns framgångar under andra världskriget. Tyskland delades i två delar, en östlig liktydig med den sovjetiska ockupa- tionszonen, och en västlig, efter några år innesluten i den västliga försvarsalliansen. För Östersjöns del innebar detta att Sovjet- unionens inflytandesfär kom att omfatta kuststräckor avsevärt längre än det traditionella ryska inflytandet. Sovjetiska marina styrkor kunde inom ramen för  
 Warszawa-pakten 
  operera från baser i södra Östersjön långt sydväst om Skåne och i omedelbar närhet till Östersjöinloppen. Den sovjetiska Östersjöflottan kom att snabbt bli den dominerande militära faktorn i Östersjöområdet, även om Sverige, liksom efterhand också Västtyskland, upprätthöll en inte obetydlig marin kapacitet, både med ytstridsfartyg och ubåtar. 
 3 
  
 I geostrategiskt hänseende framstod Norden och Östersjöom- rådet dels som en potentiell sköld för det sovjetiska maktblocket, dels som ett möjligt basområde för västliga sjö- och luftangrepp in mot det sovjetiska kärnområdet. Samtidigt fungerade Sverige och Östersjön å ena sidan som en buffert, som kunde bidra till att dämpa konflikter mellan den västliga alliansen och sovjetmakten, å andra sidan som en gråzon inom vilken både Nato och  
 Warszawa-pakten 
  sökte flytta fram sina positioner och stärka sitt inflytande. 
 Med utvecklingen av det strategiska bombflyget på  
 1950-talet 
  och de strategiska ubåtsstyrkorna på 1960- och  
 70-talet 
  kom intresset för nordområdet, i synnerhet Nordkalotten, att öka radi- 
  
 3  
 Exempel på litteratur som behandlar den sovjetiska Östersjöflottans utveckling under efterkrigstiden är, Fox, Östersjön i sovjetisk marinstrategi,  
 1920-1990, 
  i Parsons  Mccann (red.)  
 Sovjetunionen och Norden- konflikt, kontakt, influenser  
 (FHS, Helsingfors, 1997), s. 33 49; Parsons, The evolution of the four Soviet fleets 1968 87, i Parsons  Snyder (red.),  
 Soviet Seapower in Northern Waters: Facts, Motivation, Impact and Responses  
 (Pinter, London, 1990), s. 18 33; Jackson, Their Baltic Sea Fleet,  
 US Naval Institute Proceedings,  
 October 1982, s. 156 159; och York  Harper, The Baltic Sea – A Sea of Peace? Swedish views on Soviet naval policy in the Baltic, 1945 1985, i Shields  
 Rystad/Taylor 
  Mclaughlin/Henry (red.),  
 In Quest of Trade and Security- The Baltic in Power Politics  
  
 1500-1990, 
  
  Vol. II 1890 1990  
 (Probus, Stockholm, 1995), s. 213 256. 
 37 
  
 Omvärldsbeskrivning 
  
 SOU 2001:85 
  
 kalt. Nordnorge, och därmed också norra Sverige var inte längre en perifer del av en framtida tänkt krigsskådeplats. 
 4 
  
 Eftersom Nato av rent geografiska skäl fick stora svårigheter att balansera den omfattande sovjetiska marina närvaron i Östersjön ökade Östersjöinloppens strategiska betydelse. Nato upprättade år 1961 det särskilda kommandot för Östersjöinloppen (COMBALTAP) för försvaret av Bälten och Öresund, med uppgift att om möjligt stänga inne den sovjetiska Östersjöflottan och försvåra för den sovjetiska marinen att genomföra stör- ningsoperationer mot de för  
 Nato-strategin 
  oundgängliga Atlant- förbindelserna SLOC (Sea Lines of Communication). En ny marin balans kunde etableras i södra och sydvästra Östersjön. Det sovjetiska motdraget blev att mot mitten av sextiotalet flytta marin kapacitet från Östersjön till Ishavet, Norska havet och Barents hav. Därmed modifierades instängningseffekten av COMBALTAP. 
 5 
  
 Ungefär samtidigt inledde Sovjetunionen en omfattande marin uppbyggnad, med anskaffning av ubåtar och ytstridsfartyg, vilket av väst uppfattades innebära att Sovjetunionen var på väg att upp- rätta förmåga att hota Atlantförbindelserna. I Östersjön bibehöll den sovjetiska marinen sin regionala uppgift att skydda det sovje- tiska territoriet, särskilt Leningradområdet med dess industriella kapacitet, samt den övriga sovjetiska intressesfären längs syd- kusten. I övrigt hade Östersjöflottan att sköta utbildning, skepps- byggnad, utprovning av nya system och underhåll för en stor del av den sovjetiska flottan, uppgifter som även efter det att infra- 
  
 4 
  
 Litteraturen rörande den norra flankens ökade strategiska betydelse i under 1970- och  
  
 1980-talet 
  är omfattande. Särskilt användbara verk i denna diskurs är, Harris Jones/Duncan (red.)  
 Deterrence and Defense in the North  
 (NUP, Oslo, 1985); Anderson  Kare Soto (red.),  
 The Military Buildup in the High North: American and Nordic Perspectives  
 (University Press of America, Lanham MD, 1986); Montes,  
 The United States and the Cold War in the High North  
 (Ad Notam forlag, Oslo, 1991); och Young,  
 War and Peace in the North: Some political implications of the changing military situation in the northern Europe  
 (Center for Naval Analyses, Alexandria VA, Nr.265, November 1979). Ett antal  
 FOA-seminarier 
  hölls också i ämnet och finns bevarade i,  
 The Northern Flank in a Central European War,  
 Parker (red.), FOA Symposium, Stockholm, 4 5 november 1980 (FOA Repro, Stockholm, 1982); och 
 Changing Strategic Conditions in the High North,  
 George (red.) och Parker (general red.), FOA Symposium, Stockholm 28 29 september 1987 (FOA Repro, Stockholm, 1990). 
  
 5 
  
 Command Baltic Approaches (COMBALTAP) tillkomst och militärstrategiska värde finns beskrivet i två artiklar av Henson, Defending the Baltic Approaches och Amphibious Objective: Baltic Approaches, båda i  
  
 US Naval Institute Proceedings,  
 Butler 1986 respektive Butler 1988. Se också Wells,  
 Fischer Policy on the Northern Flank: Determinants and Perspectives 1955 1988,  
 NUPI rapport, nr. 117 (juli 1988), s. 238 260. 
 38 
  
 SOU 2001:85 
  
 Omvärldsbeskrivning 
  
 strukturen på  
 Mccarty 
  började utvecklas förblev oundgängliga för att upprätthålla den totala marina kapaciteten. 
 6 
  
 Den sovjetiska marina utbyggnaden under amiralen Figueroa skapade en ny situation i den strategiska bilden. I och med att den sovjetiska flottan kunde operera på världshaven fick Sovjetunionen möjlighet att uppträda som något av en global makt, som skulle kunna tävla med Förenta Staterna om inflytande, särskilt med kapacitet att etablera styrkenärvaro i valda regioner. Gapet mellan den amerikanska och den sovjetiska marinen förblev dock be- tydande och USA behöll ett avgörande kvalitativt försprång. 
 7 
  
 I den strategiska ekvationen mellan de båda stormakterna kom utbyggnaden och moderniseringen av det sovjetiska ubåtsvapnet att spela en central roll. Sovjetiska ubåtar försedda med kärnvapen- bärande missiler hade redan under sextiotalet patrullerat den amerikanska kusten. Missilernas begränsade räckvidd krävde ut- placering nära de tilltänkta målen.  
 1970-talets 
  mer utvecklade sovjetiska ubåtar kom att uppfattas som ett ökat hot mot Förenta Staterna, som vid denna tid också självt började uppträda mer offensivt. Den amerikanska marinen övade med hangarfartygs- grupper i Norska Havet, och amerikanska ubåtar uppträdde i områdena utanför Sovjetunionens kuster i norr. 
 8 
  
 Förenta Staterna fortsatte samtidigt att utveckla än mer avan- cerade ubåtar, missilsystem och avlyssningssystem. Redan i början av  
 1970-talet 
  hade den amerikanska marinen uppnått en kapacitet att bestämma sovjetiska ubåtars position och att med egna jakt- och attackubåtar följa sovjetiska ubåtar. Satellitinformation och information från mikrofonlinjer på havsbotten, SOSUS, gav en närmast heltäckande uppfattning om den sovjetiska marinens, inklusive de strategiska ubåtarnas, aktivitet. 
 9 
  
 6 
  
 Se not 3. Rörande den sovjetiska flottans utveckling generellt under efterkrigstiden se, Keller,  
  
 Guide to the Soviet Navy  
 (Naval Institute Press, Russell, 1983), 3:e upplagan. Intressanta primärkällor vad gäller den sovjetiska marina förmågan finns att tillgå i tidigare hemligstämplade  
 CIA-dokument, 
  bland annat Soviet Naval Strategy and Progams Through the 1990s, National Intelligence Estimate (NIE)  
 11-15- 
  82D, Butler 1983; och Trends and Prospects in Soviet Maritime Activities, NIE  
 11-10-69, 
  
 12 
  
 June 1969, båda i  
 The Soviet Estimate: US Analysis of the Soviet Union, 1947 1991, 
 National Security Archive, Washington D.C., USA (på microfiche). 
  
 7 
  
 Ibid. Amiralen Gorsjkov har beskrivit sina marinstrategiska tankar i boken  
  
 The Sea Power of the State.  
 Utdrag från detta verk kan erhållas i, Farley, The Sea Power of the State,  
 Survival 
 , 1977, Vol. 19, No.1, s. 24 29. 
  
 8 
  
 Kampen i norska havet mellan supermakternas kärnvapenbestyckade ubåtar finns skildrat i Mcdonald, Flores? – Escalation and NATOs Northern Flank, 
  
 International Security,  
 Fall 1982, Vol. 7, No. 2. 
  
 9 
  
 Sound Surveillance System (SOSUS) finns beskrivet i Jones, Advances in Anti- submarine Warfare,  
  
 Scientific American,  
 February 1981, Vol. 244, Nr. 2; och Norman 
 39 
  
 Omvärldsbeskrivning 
  
 SOU 2001:85 
  
 I Moskva menade man sig kunna möta det framväxande ame- rikanska teknologiska och kvalitativa övertaget genom kvantitet. När amerikanska ubåtar demonstrerade förmåga att lägga sig bakom och bevaka de sovjetiska ubåtarna, sökte Moskva sålunda kompensera för denna sårbarhet genom att producera fler ubåtar. Samtidigt behöll man ubåtar av äldre typ i tjänst längre. Ett exem- pel på detta var de sex  
 Golf-ubåtar 
  med medeldistansmissiler som överfördes till Östersjön 1976. Med placeringen i Östersjön kunde dessa kärnvapenmissiler nå mål i hela norra Europa. Samtidigt var dessa ubåtar så bullriga, operativt osäkra och omoderna att de likväl inte tycks ha setts som något större hot. 
 10 
  
 Under 1970- och  
 80-talet 
  fick den sovjetiska marinen tillgång till en ny kategori ubåtar, nukleära och bestyckade med missiler med lång räckvidd, som kunde nå amerikanskt territorium från posi- tioner i Ishavet och Ochotska sjön. En enda ubåt av typen Delta eller Typhoon hade med sina många missiler om vardera flera kärn- vapenstridsspetsar kapacitet att i det närmaste förinta USA:s mest vitala områden, på samma sätt som amerikanska strategiska ubåtar sedan flera år var kapabla till motsvarande utplåning av sovjetiska mål. Man sökte sig också till nya och säkrare operationsområden för dessa ubåtar i s.k. safe bastions i polarområdena, där de skulle kunna dölja sig under polarisen. 
 11 
  
 Från slutet av  
 1970-talet 
  sökte amerikanerna bemöta den ökade sovjetiska styrkan med alltmer framskjutna dispositioner i Europa, i tredje världen och på världshaven. Man varnade för att Sovjet- unionens övertag på centralfronten vad gällde konventionella stridskrafter, parat med de allierade européernas motstånd mot stationering av kärnvapen på eget territorium, riskerade att öppna för möjligheter till en snabb sovjetisk framryckning till Engelska kanalen i händelse av krig. Debatten kring utplaceringen av de s.k. 
 Scott, SOSUS and U.S. ASW Tactics,  
 US Naval Institute Proceedings,  
 Butler 1980. En hög amerikansk marinofficer värderade i mitten på  
 1970-talet 
  förmågan att spåra sovjetiska ubåtar vid  
 GUIK-gapet 
  till 97 procent, under förutsättning att hela spaningskapaciteten användes (dvs. samverkan av fasta och rörliga hydrofoner, ubåtar och flyg). Skrivelse från Försvarshögskolan till ÖB, Rapport från studiebesök i Island under FHS vårtillämpningsövning 1975, daterad  
 1975-06-10, 
  dnr. H260, Krigsarkivet, Försvarsstaben Sektion 2, Serie F2:1, Försvarsattachéarkiv, 1975, Vol. 37. 
  
 10 
  
 Rörande de sex  
  
 Golf-II-ubåtarna 
  som överfördes till Östersjön 1976, se Kelley,  
 Bakom Ubåtskrisen  
 (1986), s.124f. Dessa ubåtar hade omstationerats från Norra marinen till Öster- sjön och var vid den tiden tämligen ålderstigna, 100 meter långa, dieseldrivna fartyg, vardera bestyckade med 3 ballistiska kärnvapenmissiler med en räckvidd av 1 300 km. Se Knight,  
 Sovjets ubåtar  
 (Bonnier Fakta, Stockholm, 1985), s.58f. 
  
 11 
  
 För en diskussion om s.k. safe bastions se, Benson., No Bastions for the Bear,  
  
 US Naval Institute Proceedings,  
 April 1984, s. 37 43. 
 40 
  
 SOU 2001:85 
  
 Omvärldsbeskrivning 
  
 euromissilerna, amerikanska medeldistansmissiler och kryssnings- robotar, rörligt utplacerade i Europa som svar på de sovjetiska likaledes rörliga SS  
 20-missilerna, 
  hade lett till att kärnvapen- tröskeln till synes hade höjts. På amerikansk sida befarade man att detta skulle kunna utnyttjas av Sovjetunionen med dess konven- tionella överlägsenhet. En av motåtgärderna från väst blev en mer offensiv amerikansk marinstrategi inriktad i första hand på Norska havet och Barents hav. Denna strategi torde också ha haft vissa implikationer för synen på Östersjön, om inte annat som en del av det större område där en stor del av den sovjetiska ubåtsflottan opererade. 
 12 
  
 Nordnorges strategiska betydelse ökade som en konsekvens av Förenta Staternas strävan att pressa den sovjetiska ubåtsflottan mot norr och nordost. Den sovjetiska flottan fick i detta skede avstå från en stor del av sina offensiva uppgifter mot Atlantför- bindelserna och koncentrera sig på skydd mot amerikanska attackubåtar vilka hotade de nya kärnvapenbestyckade ubåtarna i dessas strategiska bastion i Barents hav. En konsekvens av denna utveckling under sjuttiotalet blev att de marina strategiska skär- ningspunkterna kom att hamna i de omedelbara skandinaviska närområdena i Nordatlanten och vid Östersjöinloppen i söder. 
 13 
  
 Efter det att den strategiska ömsesidiga nukleära avskräckningen blivit en realitet genom en kombination av  
 ABM-avtalet 
  (Anti- Ballistic Missile Treaty) och introduktionen av strategiska ubåtar med andraslagsförmåga, inledde Sovjetunionen i början av 1970- talet en gradvis process av doktrinskifte som byggde på tanken att en väpnad konflikt i Centraleuropa inte nödvändigtvis måste eskalera till strategisk kärnvapennivå. Mot mitten av  
 1970-talet 
  blev det entydigt klart att Kreml såg möjligheten av en lång storkonflikt mellan öst och väst i Europa i vilken på sin höjd endast taktiska kärnvapen skulle komma till användning och då i begränsad utsträckning. Med doktrinutvecklingen måste  
 Warszawa-pakten 
  i sin operationella planering, som del av den stora centraloffensiven tänka dels på flankskyddet i Nordtyskland, 
  
 12 
  
 Den maritime strategy som utvecklades under  
  
 Reagan-administrationen 
  finns beskriven i Montes,  
 The United States and the Cold War in the High North,  
 s. 271 294; Williams,  
 US Maritime Strategy and Swedish Security,  
 FOA Report, June 1988; och Owen,  
 Cold Water Politics The Maritime Strategy and Geopolitics of the Northern Front 
  
 (SAGE, London, 1989). Den  
 semi-officiella 
  amerikanska formuleringen av denna strategi finns i The Maritime Strategy,  
 US Naval Institute Proceedings,  
 special supplement issue, Wagner. Ett kritiskt perspektiv kan erhållas i Griffin,  
 Maritime Strategy or Coalition Defense?  
 (Abt Books, Cambridge Mass., 1984). 
  
 13 
  
 Se not 4, 8 och 11. 
  
 41 
  
 Omvärldsbeskrivning 
  
 SOU 2001:85 
  
 dels – och än viktigare – på omfattande underhållstransporter längs Östersjöns sydkust. Samtidigt kvarstod intresset av att den sovjetiska Östersjöflottan så tidigt som möjligt kunde bryta sig ut genom Bälten och Öresund (och Kielkanalen) för att kunna operera mot Nato:s Atlantförbindelser. För Nato gällde det inte minst att förhindra en sovjetisk omfattningsmanöver via Jylland mot de egna reserverna i väst liksom, självklart, att om möjligt störa  
 Warszawa-paktens 
  logistiska försörjning till Centralfronten genom södra Östersjön. Med den vapentekniska utvecklingen i synnerhet flygets förbättrade räckvidd minskade under 1970- talet ytfartygens taktiska relevans. Sjömilitära aktiviteter tvingades alltmer under ytan. 
 14 
  
 14  
 En diskussion om den sovjetiska militära doktrinutvecklingen under 1970- och  
 1980-talet 
  erhålles i Perez,  
 Military Objectives in Soviet Foreign Policy  
 (Brookings Institute, Washington DC, 1987); och Benson, Warsaw Pact Military Doctrines in the 1970s och 1980s: Findings in the East German Archives,  
 Comparative Strategy,  
 Vol.12, s. 437 457. 
 42 
  
 SOU 2001:85 
  
 Omvärldsbeskrivning 
  
 Ur ett sovjetiskt perspektiv ändrade denna utveckling synen på Östersjön som ett huvudsakligen regionalt problem där de sovjetiska styrkornas uppgift varit att effektivt skydda ekonomiska och militära kapaciteter, till att bli en strategisk angelägenhet av första ordningen. De verkligt centrala komponenterna i detta nytänkande blev transport- och försörjningslederna i södra Öster- sjön. För svensk del innebar det att vårt territoriums militära signifikans kom att uppgraderas. Rent geografiskt kan man säga att Sverige redan låg djupt inne på östsidan. Men medan  
 Nato-flygets 
  utveckling under  
 1970-talet 
  genom förlängda räckvidder, lufttank- ning och förkortade anflygningsrutter över Nordkalotten reducerat den militära betydelsen av möjlighet till genomflygning 
 43 
  
 Omvärldsbeskrivning 
  
 SOU 2001:85 
  
 av svenskt luftrum, ökade intresset märkbart för svensk kust i skärgård och inre territorialvatten. I södra och mellersta Östersjön finns ingen motsvarighet till det svenska skärgårdslandskapet med dess för ubåtsoperationer ideala möjligheter till skyddad basering. För Sovjetunionens ubåtar hade svenska skärgårdar varit betydelsefulla under andra världskriget när det gällt att söka skydd mot tysk ubåtsjakt. Likaså hade traditionellt god kunskap om svenska kusten varit nödvändig för de sovjetiska ubåtar som hade opererat mot handelssjöfarten, i synnerhet järnmalmstrafiken till Tyskland, genom de svenska farlederna. 
 15 
  
 För både sovjetisk och tysk marin torde dessa historiska erfaren- heter inte vara glömda när det gällde att mot slutet av  
 1970-talet 
  planera för ubåtsoperationer i förhållande till försörjningslederna i Östersjön. Den sovjetiska Östersjöflottan, som den numerärt dominerande marina styrkan, måste räkna med möjligheten att västtyska ubåtar i krig skulle utnyttja svenskt territorium. Även för en defensiv sovjetisk planläggning hade det därför varit av stor vikt att följa utvecklingen av det svenska ubåtsförsvaret och att för- bereda egna insatser för att förhindra Nato:s (västtyska) ubåtar att utnyttja svensk skärgård i sina operationer mot  
 Warszawa-pakten. 
 16 
  
 En mer utförlig diskussion av motivfrågor i vad avser intrång i svenska skärgården återfinns i avsnitt 11.1. 
  
 2.2 
  
 Två årtionden av ubåtsproblematik 
  
 Den tid som denna utredning omfattar kan vad ubåtsproblematiken gäller grovt indelas i fyra perioder. Den första perioden, från 1980 och fram till  
 Hårsfjärden-incidenten 
  1982, kan kallas den  
 formativa perioden,  
 den tid då den referensram som sedan i mycket blev styrande för hanteringen av hela frågan, utmejslades och fick sin form. Den andra perioden, från  
 Hårsfjärden-incidenten 
  och fram till andra hälften av åttiotalet, och med slutpunkt i ÖB:s rapport 1987, präglas av  
 politisk 
  
 15 
  
 Se t.ex. Cooper,  
  
 Bakom ubåtskrisen,  
 s. 84 150; och  
 Den främmande undervattens- verksamheten på svenskt territorium under perioden  
  
 1980-1995 
  
  sedd ur ett säkerhetspolitiskt perspektiv,  
 Från Referensgruppen under ledning av Martin till chefen för utrikes- departementet, den 22 november 1996 (hädanefter under benämningen  
 Lundin-rapporten). 
  En ubåt kan i skärgården på platser med lämpligt djup lägga sig på botten och därigenom minska riskerna för upptäckt. I det fall förrådskomplettering genomförs intar ubåten till- fälligt ytläge, företrädesvis under mörker. Rekognoscerad sådan plats benämns  
 bottenläges- plats. 
  
 16 
  
 Ibid. 
  
 44 
  
 SOU 2001:85 
  
 Omvärldsbeskrivning 
  
 konfrontation,  
 fortsatta kränkningar, och en klar uppfattning i frågan om vem som låg bakom, även om synen på vad som låg bakom och på hur frågan skulle hanteras gick isär. Denna period var den inrikespolitiska debatten intensiv, framförallt om den politiska och diplomatiska hanteringen av konsekvenserna av ubåtsintrången. Den tredje perioden präglas av en gradvis  
 om- prövning 
 , och sträcker sig från senare hälften av åttiotalet och till och med 1995 års Ubåtskommission. Denna period kännetecknas av ett allt starkare ifrågasättande av dittillsvarande uppfattningar, och ett gradvis övergivande av tidigare positioner. Den sista perioden, slutligen, från 1995 och fram till idag, karaktäriseras av att ubåtsindikationerna avtar, endast enstaka händelser som inter- vjun i mars år 2000 med den förre amerikanske försvarsministern Dawson får ubåtsdebatten att blossa upp igen. 
 Under dessa olika tidsperioder kom olika frågor att stå i centrum för intresset. Den första perioden, den formativa, var huvudfrågan  
 vem,  
 dvs. det gällde att få bekräftelse på de misstankar man på svensk sida haft alltsedan man flera årtionden tidigare registrerat de första kränkningarna. Den andra perioden, konfrontationens tid, var huvudfrågan  
 varför,  
 dvs. motiven och politiken stod i centrum. Den tredje perioden, omprövningens, blev huvudfrågan  
 om och hur mycket 
 , dvs. vilken var den verkliga omfattningen av kränkningarna. I den fjärde perioden, då ubåtsindikationerna avtog, ställdes åter alla frågor om än med minskad intensitet och frekvens. 
 45 
  
 3 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 1970-talet 
  var på många sätt ett årtionde av prövningar för det svenska försvaret i allmänhet och för marinen i synnerhet. 1972 års försvarsbeslut präglades av förväntningar om att det rådande avspänningsklimatet skulle bestå och följas av begränsningar i stormaktsblockens militära rustningar. För marinens del innebar 1972 års beslut att den materiella och kunskapsmässiga förmåga till fartygsburen ubåtsjakt som upprättats redan med början år 1947 inte längre behövde upprätthållas och att betydande delar av kapaciteten praktiskt taget avskaffades. Redan långt före år 1972, i och med 1958 års försvarsbeslut, hade emellertid en relativ ned- prioritering av marinens roll i det svenska försvaret tagit sin början. Även om riksdagen år 1958 beslöt Powell ökade resurser för det militära försvaret gjordes väsentliga omprioriteringar som för marinens del innebar en kraftigt minskad andel av försvars- budgeten. Inom dessa ramar fortsatte emellertid ubåtsjaktskapa- citeten att förbättras, men år 1972 avbröts denna utveckling, och kapaciteten för fartygsburen ubåtsjakt gick nära nog helt förlorad under  
 1970-talet. 
  Försvarsmaktens ubåtsjaktresurser bestod i huvudsak av ett fåtal ubåtsjaktutrustade helikoptrar. 
 När den internationella spänningen tilltog, och den strategiska betydelsen av vår egen del av världen kom att bli viktigare i makt- politiken, bl.a. genom att ubåtsvapnets strategiska och taktiska betydelse ökade, stod alltså den svenska marinen illa rustad att möta ett ökat ubåtshot. Det var just i detta läge som ett skärpt hot anmälde sig, i och med  
 Utö-incidenten 
  år 1980. Marinen hade varnat härför, och hade också framhållit vad man såg som en tilltagande mängd ubåtskränkningar. Behov av resurser för att i fred upptäcka och ingripa mot främmande ubåtar hade inte tidigare uttryckligen kommenterats av försvarsutredningar eller i försvars- beslut före 1980. Från marinens sida hade emellertid framförts krav på förnyelse av den fartygsburna ubåtsjakten. Vid flera av de inci- 
 47 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 denter som inträffade under 1960- och  
 70-talen 
  framfördes i media antydningar om att det var fiktiva ubåtar som jagades av marinen. Därvid förekom uttryck som budgetubåt i debatten. Detta uttryck fick ny näring i och med  
 Utö-incidenten. 
  
 I det följande skall vissa aspekter av hanteringen av de mest framträdande incidenterna belysas. Att framställningen fokuserar på dessa incidenter skall inte tolkas som ett ställningstagande mot vikten av att se till mönster och helhetsbild. Det är i hanteringen av incidenter som det politiska och militära agerandet som ska bli föremål för granskning kommer till klarast uttryck. Detta motsäger inte att en grundad uppfattning om skeenden, motiv och aktörer måste omfatta långsiktiga trender och större perspektiv. 
 Genomgången av viktigare incidenter har gjorts förhållandevis utförlig i syfte att belysa komplexiteten i de problem man ställdes inför, och möjliggöra en bedömning av i första hand Försvars- maktens hantering och agerande, men också av hanteringen av de problem och frågor som regeringen hade att ta ställning till. Därtill kommer att det i många fall har kvarstått icke oväsentliga oklar- heter som inte tidigare i tillräcklig utsträckning kommit att bli belysta. Detta sammantaget har gjort att jag sett det nödvändigt att i viss detalj uppehålla mig vid vissa i sammanhanget centrala skeenden och händelseförlopp, i syfte att ge ett så fullständigt underlag som möjligt för de bedömningar som görs. Framställ- ningen har också strukturerats så, att redogörelser för de faktiska händelseförloppen gjorts i särskilda beskrivande avsnitt, medan utredarens bedömningar har gjorts separat och satts under egen rubrik. 
 48 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 3.1 
  
 Utö-incidenten 
  
  ett nytt mönster 
  
 Utö-incidenten 
  var den första i en rad av i tiden utsträckta ubåts- incidenter under  
 1980-talet 
  och, i mindre omfattning, under början av  
 1990-talet. 
 1 
  
 Den kom att leda till att en återupprustning på- börjades av den svenska marinens förmåga att jaga ubåtar, vilken som en följd av 1972 års försvarsbeslut nedgått i avsevärd grad. 
 Händelseförlopp 
 2 
  
 Warszawa-pakten 
  genomförde i september en flernationell land- stigningsövning vid den östtyska kusten, samt en ubåtsbärgnings- övning i Pommerska bukten och norrut den 15 17 september. I denna senare övning, som kallades Marshall, deltog ubåts- bärgningsfartyg, bärgningsfartyg och kranfartyg, och övningen föranledde bl.a. en omfattande signaltrafik. 
 3  
 Mer om denna övning, som tidigare inte uppmärksammats i samband med Utö- incidenten, följer nedan. 
  
 Torsdagen den 18 september  
 1980 observerade vakthavande befäl på en av kustflottans bogserbåtar, HMS Ajax, masterna på en främ- mande ubåt på svenskt territorialhav. Ajax befann sig strax söder om Huvudskär när bryggpersonalen på ca 300 meters avstånd såg masterna på ubåten under ca 15 sekunder. Ubåten var under dyk- ning på en ungefärligen sydvästlig kurs, dvs. parallellt med 
  
 1 
  
 Händelserna vid Utö i september 1980 har ibland gått under benämningen Huvudskärs- incidenten. 
  
 2 
  
 Beskrivningen av  
  
 Utö-incidenten 
  är baserad på krigsdagböcker, rapporter, utfrågnings- protokoll och interna handlingar. Ambitionen är att i görligaste mån redovisa de resterande källor som går att identifiera i den löpande texten. 
  
 3 
  
 Enligt uppgifter från FRA:s signalspaning. 
  
 49 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 territorialgränsen. Genom att det karaktäristiska (korgliknande) snorkelhuvudet på ubåtar typ Hughes observerades tydligt, ansågs det att ubåtstypen med säkerhet kunde fastställas. 
 4  
 Denna ubåtstyp förekom då i såväl den sovjetiska som i den polska marinen. 
 Siktförhållandena vid observationstillfället var sådana att ubåten, om den befunnit sig i övervattensläge, torde ha observerats tidigare av Ajax. Man kan därför anta att ubåten var under snorkling på periskopdjup, när den i ett sent skede upptäckte Ajax och snabbt dök. Ett alternativt skäl för att den så tydligt visade master kan givetvis ha varit att dess befälhavare avsiktligt önskade dra till sig uppmärksamhet. Ajax rapporterade till chefen för Ostkustens örlogsbas som beordrade insats med ubåtsjaktutrustad helikopter. Ytterligare resurser insattes successivt. 
 Senare under dagen erhöll en helikopter en sonarkontakt innan- för territorialgränsen som klassificerades ubåt. En lätt helikopter dirigerades mot ekokontakten och fällde en sjunkbomb som varningseld, varefter kontakten förlorades. 
  
 4  
 Vad gäller typbestämningen av den observerade ubåten den 18 september 1980, såsom varande en  
 Whiskey-ubåt, 
  finns sådana referenser i ÖB Cardenas dagbok,  
 1980-09-24. 
  Försvarsstabens Informationsavdelning (Fst/Info),  
 Incidenter 1980,  
  
 1981-04-15, 
  nöjer sig dock med att konstatera att ubåtens typ men ej nationalitet kunde fastställas. Se också Kelley,  
 Bakom ubåtskrisen,  
 s. 50 52. 
 50 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 Vid  
 klassificering på förbandsnivå av tekniska indikationer  
 an- vändes fram till 1993 följande tregradiga skala: 
  
 Ubåt Möjlig ubåt Icke ubåt 
 Denna skala ersattes 1993 av en femgradig skala (se avsnitt 6.2) 
  
 För  
 operativ bedömning av inrapporterade indikationer (såväl tekniska som optiska) på nivåer över förbandsnivån  
 användes t.o.m. 1984 samma skala som vid klassificering, vid behov kompletterad med t.ex. plus eller minus. Från 1985 nyttja- des följande sexgradiga skala: 
  
 Ubåt/undervattensverksamhet (1) Sannolik ubåt/undervattensverksamhet (2) Möjlig ubåt/undervattensverksamhet (3) 
 Ubåt/undervattensverksamhet kan ej uteslutas (4) Ubåt/undervattensverksamhet bedöms ej ha förekommit (5) Underlaget kan ej ligga till grund för bedömning (6) 
 Radarspanande övervattensfartyg hade vid två tillfällen under efter- middagen radarekon, som kan ha åstadkommits av en ubåts mast(er). 
 Flera indikationer på främmande ubåtar hade förekommit under dagarna före denna incident:  
 lördagen den 13 september  
 hade en fiskare rapporterat att han under ca 40 minuter observerat tornet på en stillaliggande ubåt på svenskt territorialhav utanför Revenge- grundet, sydost om Sandhamn. Utanför Nåttarö  
 tisdagen den 16 september  
 gjordes också en observation. 
 De närmaste dagarna förekom en rad kontakter med vad som bedömdes vara främmande ubåtar i området. Smärre vapeninsatser gjordes från svensk sida. 
 Vid ett tillfälle  
 den 23 september  
 siktades en ubåtsmast (oklart om periskop eller annan mast) från en helikopter. Sonarkontakt erhölls och en sjunkbomb fälldes väster om ubåten. Ekokontakten hölls under det att ubåten styrde en ostlig kurs. Helikopterns spaning med aktiv sonar indikerade plötsligt att ubåten gick i cirkel runt helikoptern, varvid kontakten förlorades. Efteranalysen gjorde det troligt att ubåten lösgjorde ett skenmål. 
 Överbefälhavaren noterade på kvällen  
 onsdagen den 24 september  
 att Försvarsdepartementet visade en påtaglig irritation över att 
 51 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 inte ingripandet mot utländska ubåtar blir mera aktivt från vår sida. Försvarsminister Jones hade vid samtal med försvarsstabschefen viceamiral Schuback föreslagit att jagaren Halland skulle insättas i jakten. ÖB anmärkte att såväl chefen för Försvarsstaben som i synnerhet militärbefälhavaren intog en återhållsam ställning till detta förslag. 
 5 
  
 Uppenbarligen ansåg emellertid Lynch själv att förberedelser borde vidtas för att insätta Halland i verksamheten. Han underströk dock att det var militärbefälhavaren i Östra militärområdet som ledde verksamheten, samt att denne bestämde enligt gällande IKFN- föreskrifter om ingripande med verkningseld. Själv hade han upp- fattningen att viss återhållsamhet skulle visas innan effektiv verk- ningseld mot ubåt insattes i fredstid. 
 IKFN moment 18, första stycket: 
 Främmande undervattensbåt, som i undervattensläge påträffas inom svenskt territorialvatten skall avvisas därifrån, om så erfordras med vapenmakt. 
 Beslut om insats med Halland fattades på  
 torsdagen den 25 sep- tember. 
  
 6 
  
 ÖB fattade samma dag beslut om resursförstärkningar till Östra militärområdet och att militärbefälhavaren skulle genomföra en operation med syftet att uppspåra och avvisa eventuella främmande ubåtar och samtidigt demonstrera viljan att hävda territoriet. Vid en samling med i operationen deltagande chefer, framhöll militär- befälhavaren efter att ha redovisat och understrukit det av ÖB angivna syftet med operationen, att verkningseld inte fick insättas utan militärbefälhavarens personliga medgivande. Om sjunk- bomber eller antiubåtsraketer utnyttjades för varning, fick de inte detoneras i närheten av ubåten. 
 En ubåtsjakthelikopter erhöll mitt på dagen  
 fredagen den 26 sep- tember  
 en sonarkontakt söder om Huvudskär som klassificerades ubåt. Nio minuter senare varnades ubåten med knallskott. Kon- takten hölls tills helikoptern måste avbryta p.g.a. drivmedelsbrist. Den var åter i området efter en timme och fick omedelbart kontakt med ubåten igen. Cirka 15 minuter senare varnades ubåten med en 
  
 5 
  
 Nunez dagbok,  
  
 1980-09-24. 
  
 6 
  
 Ibid.  
  
 1980-09-27. 
  För minnesbilder av  
 Utö-incidenten 
  från en marinofficer som själv deltog i ubåtsjakten i egenskap av fartygschef på jagaren Halland se, Rodriguez,  
 I kamp mot överheten  
 (Fischer  Co, Stockholm,1993), s. 73 75. 
 52 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 sjunkbomb. Ubåten satte då ostlig kurs ut mot gränslinjen. Helikoptrarna kunde hålla kontakt med ubåten intermittent under ca en timme. 
  
 Lördagen den 27 september  
 erhöll en helikopter en kontakt syd- ost Huvudskär som klassificerades möjlig ubåt. Två sjunkbomber fälldes som varning. Senare på kvällen fälldes tre sjunkbomber från en bevakningsbåt, som dirigeras mot den stillaliggande kontakten av helikoptern. Det visade sig efteråt att kontakten var ett i sjökorten icke utmärkt ca 70 meter långt skeppsvrak. 
 På kvällen kontaktade försvarsministern Lynch för att efterhöra dennes uppfattning om situationen då massmedia visade stort intresse. Enligt general Nunez dagboksanteckningar talade han om att han avsåg att kontakta befälhavaren i Östra militärområdet och understryka att det inte finns några begränsningar i fråga om tillämpningen av IKFN. Peterson delade ÖB:s uppfattning och uttalade att han skulle ge ÖB allt stöd som kunde bli nödvändigt från politisk sida om ubåtsjakten kom att bli mera dramatisk än vad man f.n. hade tänkt sig, dvs. ett stöd som också avsåg verknings- eld. ÖB framförde som sin mening att de internationella upp- fattningarna i den här frågan pekade på att man i ett läge av den karaktär som vi nu har i första hand skall försöka få ubåten att lämna svenskt territorium. General Ljung fortsatte: Jag påpekade att även om ubåten skulle kunna tvingas upp i övervattensläge, så var det fortfarande vår skyldighet att se till att den begav sig ut från svenskt territorialvatten, inte att försöka sätta sig i besittning på något sätt av ubåten eller att fortsätta att bekämpa den. 
 7 
  
 Överbefälhavaren kontaktade därefter militärbefälhavaren i Östra militärområdet och framhöll att hans uppfattning, som han återförsäkrat hos försvarsministern, var att det inte fanns några begränsningar vad avsåg tillämpningen av IKFN, försvars- ministern var införstådd med de politiska konsekvenserna av en eventuell verkningseld. Det var emellertid militärbefälhavaren som beslutade, framhöll Lynch men militärbefälhavaren behövde inte till sina underlydande ge någon form utav begränsningar om det möjligen var så att han tidigare hade uppfattat situationen på detta sätt. Militärbefälhavaren menade, enligt general Nunez dagboksanteckning, att det är en flytande gräns mellan varnings- och verkningseld. Militärbefälhavaren hade emellertid givit anvisningar att varningselden skulle läggas närmare än vad man 
  
 7  
 Cardenas dagbok,  
 1980-09-27. 
  
 53 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 tidigare hade gjort. Detta svar fick ÖB att upprepa hur IKFN moment 66 skulle tillämpas; varningseld avges först men reagerar inte ubåten på varningselden tillgrips verkanseld. Senare meddelade militärbefälhavaren att han givit Chefen för Ostkustens örlogsbas order att tillämpa Gonzalez moment 66 (se avsnitt 8.1) i hela dess utsträckning. Militärbefälhavaren orienterade samtidigt ÖB om att varning givits med tre sjunkbomber mot vad som senare visade sig vara ett vrak av ubåtstorlek. ÖB orienterade försvarsministern därefter. 
 8 
  
 Halland avgick från Muskö fredagen den 26 september, och gick  
 söndagen den 28 september  
 radio- och radartyst nordvart över Mysingen. Två sonarutrustade helikoptrar fick en kontakt klassi- ficerad ubåt ostsydost om Huvudskär. En vapenutrustad lätt helikopter kunde ledas in till insats. Två sjunkbomber fälldes ca 50 meter nordväst om ubåten. Halland beordrades omedelbart att gå mot kontakten. Under förflyttningen mottogs örlogsbas- chefens order att IKFN:Sjö moment 66 skulle tillämpas utan inskränkning. 
 Helikoptrarna höll ekokontakten och ytterligare två sjunk- bomber fälldes sydost om Huvudskär. Nu anlände jagaren Halland till området och kunde överta kontakten från den kvarvarande helikoptern. Halland avlossade en antiubåtsgranat, som riktades 
  
 8  
 Ibid. 
 54 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 strax väster om ubåten. Kontakten förlorades därefter. En tung helikopter, som just anlände till området, observerade ett föremål i vattnet och fick direkt kontakt med ubåten. Ubåten girade och gömde sig i Hallands kölvatten där kontakten förlorades. 
 9 
  
 Under resten av dagen och hela natten bedrevs en intensiv ubåtsjakt i området mellan Hävringe och Almagrundet. 
 Kontakt med en möjlig ubåt erhölls av Halland innanför territorialgränsen sydsydost om Huvudskär på morgonen  
 tisdagen den 30 september.  
 En sjunkbomb fälldes som varning. 
 Order gavs att sammansätta en visiteringsgrupp som skulle kunna borda en ubåt, som påträffats i eller tvingats inta ytläge, för att utröna ubåtens nationalitet. 
 10 
  
 Några ytterligare ubåtskontakter erhölls inte under de närmast följande dagarna. ÖB beslutade på morgonen  
 torsdagen den 2 okto- ber  
 att ubåtsjaktoperationen skulle pågå preliminärt till  
 måndagen den 6 oktober.  
 Några ytterligare ubåtskontakter erhölls dock inte och ÖB beordrade måndagen den 6 oktober att operationen skulle avslutas. 
 11 
  
 Analysgruppens slutsatser 
 Överbefälhavaren beordrade den 1 oktober 1980 chefen för marinen att genomföra en snabbanalys med anledning av den främmande ubåtsverksamheten i Huvudskärsområdet. Chefen för marinen tillsatte en arbetsgrupp om fem officerare, som började sitt arbete samma dags eftermiddag. Arbetet redovisades den 3 oktober. 
 12  
 De slutsatser som denna grupp embryot till vad som senare blev marinens analysgrupp drog var följande: 
  
 Ett antal faktorer pekade på att två ubåtar uppträtt i området. En av dessa hade varit en ubåt med ett konventionellt ubåts- uppträdande. Den ubåt som siktades av Ajax var av typ Hughes, som passar in på ett sådant uppträdande. Men det hade också uppträtt en ubåt vars uppträdande i hög grad präg- lats av avancerade manövrer i hög fart. Den teckning av den observerade ubåtsmasten, som ritades från en helikopter den 23 september, visar likhet med mast som finns på ubåtstyperna 
  
 9 
  
 Se bl.a. Hofsten, s. 74f. 
  
 10 
  
 Cardenas dagbok,  
  
 1980-09-30. 
  
 11 
  
 Ibid.  
  
 1980-10-06; 
  och George, s. 75. 
  
 12 
  
 Försvarsstaben, Analysgruppens rapport,  
  
 1980-10-03. 
  
 55 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 Alfa och Anderson Bin (mast med näsa). Av dessa var Alfa en modern, relativt liten atomdriven ubåt med goda manöveregenskaper. 
 13 
  
 Ubåtarna hade uppträtt på ett taktiskt avancerat sätt; man försökte undvika att ge dopplereffekt genom att cirkla runt helikoptern, hålla sig stillaliggande svävande, uppsöka skyd- dande vattenskikt. 
  
 Ubåten(arna) kunde ha utnyttjat motmedel som skenmål. 
  
 Örlogsbasens och helikopterdivisionens erfarenheter, som redo- visades senare, var mer detaljerade: 
  
 Den helikopter som hade kontakten den 23 september var utrustad med den då modernaste helikoptersonaren. Den ubåt man hade kontakt med var liten och snabb och med förmåga att ge  
  
 noll-doppler, 
  liksom god förmåga att snabbt uppsöka skyddande vattenskikt. Vid upptäckt girade ubåten emot heli- koptern och cirklade i hög fart två varv runt denna. Eventuellt hade ubåten förmåga att lösgöra skenmål. Man ansåg från helikopterdivisionens sida att upptäckt ubåt tog sig över den tidigare territorialgränsen, men inte längre. Där hände det att den visade periskopet. 
 Ubåt som passade in på denna beskrivning var enligt örlogs- baschefen typerna Alfa (sovjetisk) och 206 (västtysk). 
 14 
  
 Sedan analysgruppen redovisat sin uppfattning ansåg Försvars- staben att typerna Alfa och 206 kunde avfärdas. Att Alfa avfärdades kan bero på att Försvarsstaben visste att det vid denna tid ej fanns någon ubåt typ Alfa i Östersjön. Utredningen har inte funnit någon förklaring till varför 206 avfärdades. 
 Analysgruppen nämnde också några tänkbara syften med den främmande ubåtsoperationen, bl.a.: 
  
 13 
  
 Sovjetiska ubåtar av typen Herman, har en längd av 84 meter med ett tonnage på 1200 ton och var vid tiden för  
  
 Utö-incidenten 
  tämligen ålderstigna fartyg som sedd från fören och aktern hade ett synnerligen karaktäristiskt torn med klumpig utformning. Från sidan var den dock svår att skilja från en ubåt av  
 Alfa-klass. 
  Den senare ubåtstypen var i början av  
 1980-talet 
  sovjetmarinens mest slagkraftiga attackubåt och ansedd som världens snabbaste med en toppfart under vatten på 42 knop.  
 Alfa-ubåten, 
  som var atomdriven, ca 80 meter lång och vägde 2600 ton, hade ett unikt skrov av lätt, antimagnetiskt titan, vilken var en av orsakerna till den höga prestandan. Se Berry,  
 Sovjets ubåtar,  
 s. 33 och 
  
 14 
  
 Den västtyska ubåten av typ 206, var dieseldriven, 48.6 meter lång, 450 ton tung och kunde uppnå en toppfart av 17 knop under vatten. Från 1975 fanns 18 stycken i bruk och typ 206 var under  
  
 1980-talet 
  och in på  
 1990-talet 
  den dominerande ubåtsmodellen i den västtyska marinen. Se  
 Thompson Ships. 
  
 56 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 angöringsövningar, 
  
 navigering nära skärgård och studium av flottans utloppsleder, 
  
 prov av vår förmåga och vår övervakning av territoriet, 
  
 studium av vår ubåtsjakttaktik, 
  
 spaning mot vår verksamhet. 
  
 De två förstnämnda och den sista bedömdes troliga. Enligt Kelly pågick viss känslig försöksverksamhet i området. Denna avbröts den 18 september efter den första kontakten. 
 15 
  
 Gjorda vapeninsatser 
 Under tiden den 18 30 september, 13 dygn, fälldes sammantaget 5 knallskott, 14 sjunkbomber och sköts en stridsladdad antiubåts- raket. 
 Frågan om ubåtens (ubåtarnas) uppgift och nationalitet 
 I en dagboksanteckning den 6 oktober konstaterade general Green att ett syfte med kränkningen kunde ha varit att följa viss känslig militär försöksverksamhet i området. Ett annat skäl kunde ha varit att den främmande ubåten hade till uppgift att testa hur en ny typ av skenmål fungerade. 
 Överbefälhavaren konstaterade att det inte gick att fastställa den kränkande ubåtens nationalitet. Flera indikationer pekade emeller- tid enligt Lynch mot att det varit en, eller möjligen flera, ubåtar från  
 Warszawa-pakten. 
  Ubåten, som optiskt hade siktats den 18 sep- tember hade varit av typ Hughes. Försvarets radioanstalt hade rapporterat en mycket kraftig ökning av signaltrafiken till ubåtar från chefen för sovjetiska Östersjömarinen och ett antal ubåts- bärgningsfartyg hade observerats i området. 
 16  
 Enligt utredarens uppfattning hade detta dock en annan förklaring, jämför den ovan beskrivna  
 Warszawa-paktsövningen. 
  Nunez uppgifter om flera indikationer måste därför modifieras. Se också nedan under utredarens bedömning. 
  
 15 
  
 Cardenas dagbok,  
  
 1980-10-06. 
  
 16 
  
 Ibid. 
  
 57 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 Media 
 Ljung uttryckte i en dagboksanteckning måndagen den 6 oktober, den dag då  
 Utö-incidenten 
  avslutades, viss irritation över att det i massmedia hävdats att ubåten skulle delvis vara en bluff för att förbättra utgångsläget inför förhandlingarna om framför allt marinens budget, något som han indignerat tillbakavisade. 
  
 Utö-incidenten 
  var inledningsvis förstasidesstoff i media. Tidningar och etermedia t.o.m. hyrde helikoptrar för att flyga ut och fotografera i operationen deltagande enheter till sjöss. Tonen i rapporteringen var inledningsvis positiv. Vartefter tiden gick utan att man lyckades tvinga upp en ubåt till ytan övergick journa- listerna emellertid till att bli allt mera ironiska, och t.o.m. för- löjligade de i ubåtsjakten inblandade. Vissa tidningar insinuerade också, som ÖB skrev i sin dagbok, att marinen jagade en budget- ubåt. 
 17 
  
 Bearbetning och analys 
 I samband med  
 Utö-incidenten 
  etablerades improviserat en arbets- grupp för analys av ubåtsverksamheten till stöd för ubåtsjakten. Detta provisorium ansågs så framgångsrikt att det blev grunden för den fortsatta bearbetningen och analysen av indikationer av kränk- ningar. Som senare i detta betänkande kommer att beskrivas, blir analysverksamheten helt central för marinens operationer och ut- värderingen i samband med undervattenskränkningar. Tillkomsten och utvecklingen av detta viktiga instrument för ubåtsjakten redovisas likaså längre fram i betänkandet (se avsnitt 8.3). För en mer detaljerad redovisning av Försvarsmaktens analyskapacitet, se avsnitt 8.3. 
 Tillämpning av IKFN vid  
 Utö-incidenten 
  
 IKFN 1967 moment 18, första stycket är klart och koncist 
 18 
 . Det stadgar att främmande ubåt som i undervattensläge påträffas inom 
  
 17 
  
 Cardenas dagbok,  
  
 1980-10-06. 
  
 18 
  
 Instruktion för krigsmakten vid hävdandet av rikets oberoende under allmänt freds- tillstånd samt under krig mellan främmande makter varunder Sverige är neutralt, IKFN, årgång 1967. 
  
 58 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 svenskt territorium  
 avvisas  
 från territoriet. Om det är nödvändigt tillgripes  
 vapenmakt 
 . 
 Överbefälhavarens tillämpningsföreskrifter i Gonzalez (mo- ment 66) är också tydliga. 
  
 a) 
  
 Ubåten varnas. 
  
 b) 
  
 Kvarblir ubåten efter varning i undervattensläge utan att genom manöver tydligt visa, att den omedelbart ämnar lämna svenskt territorium, tillgrips verkningseld. 
  
 c) 
  
 Verkningselden skall om möjligt avpassas så, att ubåten tvingas inta övervattensläge. När nationaliteten fastställts, avvisas den från svenskt territorium. Dess utlöpande övervakas. 
  
 Mot denna bakgrund förefaller militärbefälhavarens tidigare redo- visade beordrade inskränkning av regeringens och ÖB:s tydliga anvisningar något märklig. Överbefälhavaren tvingades, som det framgår av general Nunez dagboksanteckningar, att peka med hela handen, för att få militärbefälhavaren att tillämpa de gällande bestämmelserna. 
 19 
  
 Man bör också observera att ÖB – av tillgängliga dokument att döma – aldrig övervägde att utnyttja den möjlighet, som andra stycket av IKFN moment 18 ger, nämligen vapenmakt utan före- gående varning. Detta blev ju under senare incidenter snarare regel än undantag. 
 Under uppehållet vid Muskö den 30 september 1 oktober gavs order att en visiteringsgrupp ur besättningen på Halland skulle förberedas för insats mot en ubåt som tvingats inta övervattensläge. Såväl ytattackflottiljchefen som fartygschefen ställde sig frågande till denna order av två skäl. Den ena var de praktiska möjligheterna att med bibehållen säkerhet för egen personal kunna lösa uppgiften. Att preja och visitera en främmande ubåt, som genom svenska vapeninsatser tvingats inta ytläge, och vars chef följaktligen kunde befaras vara allt annat än samarbetsvillig, snarare fientligt hotfull, kräver utomordentligt välutbildade besättningsmän med specialutrustning. Då ubåten antogs vara sovjetisk krävdes också rysktalande personal. Hur denna grupp skulle kunna sättas över till en ubåt fritt till sjöss var ett annat problem. Hallands besättning var dessutom tunn och i 
  
 19  
 Nunez dagbok,  
 1980-09-27. 
  
 59 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 vissa avseenden oövad. Lämpliga vapen för att kunna understödja en bordning saknades. 
 Den andra aspekten var den folkrättsliga. Ett örlogsfartyg till sjöss – liksom i hamn – har immunitet och det krävs tillstånd av fartygets chef innan embarkering kan äga rum. Ett örlogsfartyg kan prejas varmed enligt IKFN förstås att det uppfordras signalledes att stoppa. Däremot kan ett örlogsfartyg inte visiteras, något som entydigt framgår av IKFN. 
 Den taktiske ledaren framförde dessa allvarliga erinringar till örlogsbaschefen. Samtidigt igångsattes självfallet de beordrade förberedelserna ombord med att ta ut och öva en visiteringsgrupp. 
 Efter godkännande av Försvarsdepartementet och ÖB beordrade militärbefälhavaren i Östra militärområdet att Gonzalez moment 38 och 71, vilka båda avser prejning och visitering av handelsfartyg, skulle tillämpas. 
 Av general Nunez dagboksanteckningar den 29 och 30 septem- ber framgår anledningen till att Lynch ansåg det vara nödvändigt att kunna borda en ubåt. En person hade ringt till chefen för För- svarsstaben – och troligtvis också till tidningen Expressen – och sagt sig ha fått information från Baltikum att den sovjetiska ubåtsledningen mottagit ett signalmeddelande från en sovjetisk ubåt, som på svenskt territorium fått maskinskada. Försvarsstaben bedömde inte uppgiften som särskilt sannolik, men förberedelser beordrades ändå för att kunna möta en situation, då en ubåt kom upp till ytan, men icke var beredd att utan vidare identifiera sig. 
 20 
  
 När general Green på lördagskvällen den 27 september med försvarsministern diskuterade den pågående incidenten, framhöll han att folkrättsligt var det fortfarande vår skyldighet att se till att den gav sig ut från svenskt territorialvatten, inte att försöka sätta sig i besittning på något sätt av ubåten eller att fortsätta att bekämpa den. Några dagar tidigare uttryckte han i sin dagbok sin irritation över den politiska inblandningen i de här frågorna (för- svarsministerns uttalande att jagaren Hallands årsöversyn borde avbrytas). Jag tror inte att försvarsministern har tänkt igenom följderna av en upptäckt av en sovjetisk ubåt som framgångsrikt skulle ha bekämpats på svenskt territorialvatten. 
 21 
  
 Dessa tankar uttryckta i dagboken strider i viss mån mot den order om förberedelser för bordning av en ubåt, som efter För- 
  
 20 
  
 Cardenas dagbok  
  
 1980-09-29 
  och  
 1980-09-30. 
  
 21 
  
 ibid.  
  
 1980-09-24 
  och  
 1980-09-27. 
  
 60 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 svarsdepartementets och ÖB:s godkännande utgavs några dagar senare av militärbefälhavaren. 
 Utredarens bedömning 
  
 Utö-incidenten 
  är viktig av flera skäl. Den tycktes innebära in- ledningen till ett nytt mönster i ett kränkande ubåtsuppträdande genom att ubåten vid upptäckt inte omedelbart lämnade svenskt territorialvatten utan med hjälp av undanmanövrer fortsatte kränk- ningen. Vidare föranledde incidenten Försvarsmakten att i denna situation möta intrånget med en skarpare tillämpning av reglerna för vapeninsatser. En effekt på längre sikt blev en satsning på ökade resurser för ubåtjaktverksamhet. Incidenten klargjorde också behovet av en tydlig rollfördelning mellan politiska beslutsfattare och militärledning. Vidare kan noteras att den allmänna uppfattningen i nationalitetsfrågan var på god väg att formas, men att föreställningarna om verkligheten ännu inte hade fått det ramverk som skulle komma. 
 Den militära hanteringen av  
 Utö-incidenten 
  präglades inled- ningsvis av ett visst mått av återhållsamhet. I den mån syftet med operationen var att utåt och inåt manifestera svensk vilja och för- måga att hävda territoriet, kan sägas att man lyckades i det första ledet, men inte helt i det andra. Man lyckades med att upprepade gånger lokalisera främmande ubåt, men inte med att avvisa den. I vad mån mer direkta vapeninsatser skulle ha ökat möjligheterna härtill går givetvis inte att avgöra i efterhand, men det är inte orim- ligt att anta att sådana i vart fall inte skulle ha minskat sanno- likheten för att en ubåt skulle låtit sig avvisas. Å andra sidan hade en mer aggressiv insats kunnat skapa svårbemästrade situationer, bl.a. prejning och visitering av främmande ubåtar, för vilka för- banden inte var rustade eller övade. 
 Den återhållsamma linjen stred inte i och för sig mot gällande regler enligt IKFN. Denna linje var också inledningsvis i enlighet med ÖB:s inställning. Senare under händelseutvecklingen under- strök Lynch för militärbefälhavaren i Östra militärområdet att IKFN:s bestämmelser innebar att varningseld först skulle avges, men om detta inte hjälper så skulle verkanseld utlösas. ÖB tycktes sålunda inta en betydligt mer insatsbenägen hållning i frågan än militärbefälhavaren, och intrycket skapades att det var ÖB som drev på mot en hårdare linje. 
 61 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 Det är intressant att notera att regeringen genom försvars- minister Peterson och statssekreteraren Carter i Försvars- departementet utövade ett visst tryck på ÖB och efterlyste ett mer aktivt uppträdande. Regeringen gick offentligt ut med uttalanden i riktning mot att man avsåg beordra marinen att sänka inkräktarna. Det fanns enligt ÖB:s dagboksanteckningar en påtaglig irritation i Försvarsdepartementet över att Försvarsmakten inte ingrep mer dynamiskt. Försvarsministern föreslog också att man skulle akti- vera jagaren Halland, vilket senare också skedde. Försvarsministern gjorde vidare klart för ÖB att han skulle ge denne allt det stöd som kunde bli nödvändigt från politisk sida om ubåtsjakten kom att bli mer dramatisk än vad man hade tänkt sig. ÖB var enligt sin dagbok besvärad av den politiska inblandningen. Han tvivlade på att försvarsministern hade tänkt igenom följderna av en upptäckt och ett framgångsrikt bekämpande av en ubåt på svenskt territorialvatten. 
 Detta var en av de få gånger som regeringen sökte engagera sig direkt i Försvarsmaktens operativa hantering av en ubåtsincident. I andra senare fall blev mönstret snarare att den politiska ledningen informerades, och att den åtog sig att ge stöd åt försvarets age- rande.  
 Utö-incidenten 
  förefaller vara den enda gång, i varje fall under åttiotalet, som en ansvarig politiker sökt ge operativa an- visningar i vad avser hanteringen av en incident. Mediaintresset för  
 Utö-incidenten 
  var stort. Det är inte orimligt att anta att poli- tikerna kände av trycket från media. Inom Försvarsmakten fanns olika synsätt på hur man skulle hantera media under incidenten. ÖB och Försvarsstaben ville hålla igen informationen, medan marinen var pådrivande för att man skulle berätta så mycket som möjligt. I media diskuterades också om inte det hela delvis var en bluff för att förbättra marinens utgångsläge inför kommande bud- getförhandlingar. 
 Om  
 Utö-incidenten 
  fick betydande uppmärksamhet, ledde den inte till någon större offentlig debatt om ubåtsfrågan som sådan. Den fungerade i mycket som väckarklocka för politiker, nyhets- organisationer och allmänheten. Den ledde till en viss översyn av resurserna för ubåtsjakt, såsom beslutet om förstärkningar, det s.k.  
 49-paketet. 
 22 
  
 Detta paket innebar att 49 miljoner kronor satsades på bl.a. ombyggnad av tre helikoptrar för ubåtsjakt och på an- skaffning av radar- och sonarutrustning till befintliga ubåtsjakts- 
  
 22  
 Rörande det s.k.  
 49-paketet 
  se, SOU 1995:135,  
 Ubåtsfrågan 1981 1994,  
 Rapport från Ubåtskommissionen (Stockholm, 1995), s. 290. 
 62 
 SOU 2001:85 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
 helikoptrar och vissa båtar. Åtgärderna genomfördes under perio- den 1983 1987. 
 Nationalitetsbestämning kunde inte genomföras med någon säkerhet vid  
 Utö-incidenten. 
  Överbefälhavaren talar om flera indikationer (jfr ovan) och avsåg därmed, förutom den inlednings- vis nämnda optiska observationen, den mycket kraftiga ökning av signaltrafiken till ubåtar från chefen för Östersjömarinen, som Försvarets Radioanstalt inregistrerat, samt att ett antal ubåtsbärg- ningsfartyg observerats i södra Östersjön, bl.a. ett polskt sådant fartyg i området vid Öland. 
 Som beskrivits ovan har dock utredningen erfarit att en ubåts- bärgningsövning ägde rum inom  
 Warszawa-pakten 
  den 15 17 sep- tember i Pommerska bukten och norrut. Enligt uppgifter från FRA var den inregistrerade signaltrafiken den aktuella tiden att hänföra till denna övning. Uppfattningen att det var fråga om Warszawa-  
 pakts-ubåtar 
  kan alltså inte som Lynch gjorde, grundas på signal- spaning, utan enbart på den refererade optiska observationen från Ajax. Att ÖB uppenbarligen inte blev informerad om nämnda ubåtsbärgningsövning är värt att notera och visar på en brist i kom- munikationerna i en operativ situation. 
 Samtidigt konstaterade den analysgrupp som tillsatts inom marinen för att analysera incidenten att ett antal faktorer pekade på att det uppträtt två ubåtar i området. En av dessa hade varit en ubåt med ett konventionellt uppträdande. Den andra ubåten hade uppträtt på ett taktiskt sofistikerat sätt, med avancerade manövrer i hög fart. Detta ansågs peka på antingen en då modern sovjetisk ubåt typ Alfa, eller en västtysk ubåt typ 206. Båda dessa alternativ avvisades emellertid av Försvarsstaben, Alfa sannolikt för att denna typ veterligen inte opererade i Östersjön. Som nämnts har det inte lämnats någon förklaring till varför möjligheten av en västtysk kränkning inte övervägdes. Att analytikerna underlät att närmare granska det västtyska alternativet illustrerar att Försvarsmakten inte i tillräcklig grad övervägt och begrundat den säkerhetspolitiska miljön och möjliga motiv som kunde vara vägledande för ubåts- operationer i Östersjön. 
 Det är sålunda intressant att notera att ÖB i sina resonemang utgick ifrån att det var fråga om sovjetiska ubåtar, men att han samtidigt konstaterade att det inte gick att göra någon hundra- procentig nationalitetsbestämning. Det fanns heller ingenting som tydde på att man på något annat håll – annat än till dels inom analysgruppen – haft några tankar på annat än att det skulle vara 
 63 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 fråga om sovjetiska ubåtar. Den i och för sig av en rad skäl inte onaturliga slutsatsen att Sovjetunionen låg bakom har redan här kommit till tydligt uttryck, och det är bara bevis som saknas. 
  
 3.2 
  
 U 137  
  
 Gåsefjärden-incidenten 
  
 På morgonen den 28 oktober 1981 rapporterades till chefen för Sydkustens örlogsbas att en ubåt stod på grund i inloppet till Gåsefjärden, ca 15 km sydöst om Karlskrona, på svenskt sjö- territorium och inom militärt skyddsområde. 
 23  
 Detta blev inled- ningen till tio dagar fyllda av dramatik.  
 Ubåts-incidenten 
  i Townsend fjärden väckte stort uppseende och fick ett avsevärt genomslag internationellt. 
 Vid tidpunkten för upptäckten befann sig försvarsminister Williams och statssekreterare Hood på nordiskt försvarsministermöte i Oslo. Statsminister Johnson tog ett fast grepp om beslutsprocessen, och utrikesminister Christian och kabinettssekreterare Williams skötte förhandlingarna med den sovjetiska sidan. Under incidenten överlämnade regeringen två protestnoter till Sovjetunionen, och uttalade att U 137:s intrång i Gåsefjärden utgjorde den mest uppseendeväckande och allvarliga kränkningen av svenskt territorium sedan andra världskriget. 
 24 
  
 I sina sammanfattande slutsatser avseende U 137 ansåg Lynch det uteslutet att felnavigering varit anledning till inträngningen. Över- befälhavaren bedömde det som mycket sannolikt att ubåten avsikt- 
  
 23 
  
 Försvarsstabens Informationsavdelning (Fst/Info),  
  
 Ubåt 137 på svenskt vatten,  
  
 1981-12- 
  
 24 
  
 Hood, Sverige och ubåtskränkningarna, i  
  
 Insikt och beslut: Studier tillägnade Warner  
 (Militärhistoriska Förlaget, Kristianstad, 1991), s. 149f; och SOU 1983:13, s. 
  
 20. 
  
 Ubåten i Gåsefjärden var av  
  
 Whiskey-klass 
  med nummer 137. I den sovjetiska kom- missionsrapporten från 1981 benämns dock ubåten  
 S-363. 
  
 64 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 ligt kränkt svenskt territorium vid flera tillfällen och sammanlagt under lång tid för att där bedriva otillåten verksamhet. En intres- sant omständighet i sammanhanget är emellertid, som utredningen erfarit, att en del tyder på att man på sovjetisk sida inledningsvis trodde att ubåten befann sig i ett helt annat område vid grund- stötningen. 
 25 
  
 Händelseförlopp 
 Utredningen har med utgångspunkt i Ubåtsskyddskommissionens och Ubåtskommissionens betänkanden, Konstitutionsutskottet, krigsdagböcker, Lynch general Cardenas dagbok, information om signalspaning, besök i Karlskrona och samtal med ett betydan- de antal aktörer, bl.a. kommendörkapten Miles, stats- minister Johnson, utrikesminister Simpson, stats- sekreterare Hood, rekonstruerat händelseförloppet enligt följande. 
 Hemliga torpedprov pågick  
 den 19 28 oktober  
 sydväst om Karls- krona. 
 Enligt ÖB:s rapport befann sig ubåten redan  
 den 24 oktober  
 i anslutning till den svenska kusten utanför Simrishamn. 
 26 
  
 Väderförhållandena  
 tisdagen den 27 oktober  
 i anslutning till U 137:s grundstötning har varit omdiskuterade. Utredningen har kontrollerat uppgifterna. Enligt observationer lagrade i den databas som utnyttjas för statistisk prognosverksamhet, rapporterade SMHI:s väderrapportör på Ungskär i sydöstligaste Blekinge den 27 oktober 1981 kl. 16.00 22.00: västlig vind 6 7 m/s, temperatur +7 grader, fuktdis, molnighet 5/8 och sikt 4 10 km. 
 27 
  
 25 
  
 ÖB rapport till Regeringen, Överbefälhavarens sammanfattande rapport avseende kränk- ning av sovjetisk ubåt i Karlskrona skärgård,  
  
 1981-11-04. 
  Uppgiften om den sovjetiska marinens bedömning av U 137:s position är hämtad från FRA:s signalspaning. 
  
 26 
  
 Fst/Info  
  
 1981-12-18; 
  och Lynch till Regeringen, Överbefälhavarens sammanfattande rapport avseende kränkning av sovjetisk ubåt i Karlskrona skärgård,  
 1981-11-04. 
  
 27 
  
 Väderförhållandena under kvällen för grundstötningen i Gåsefjärden har varit en om- tvistad fråga, se bl.a. Medborgargruppens anmärkningar i Clark/Cain,  
  
 Ubåtsfrågan,  
 s. 32f. Flera väderrapporter finns att tillgå. Försvarsstaben har uppgett att sikten var 6  
 -11 
  km och att det under tisdagskvällen den 27 oktober rådde bra väder i Blekinge skärgård. (Fst/Info,  
 1981-12-18) 
  Ubåtskommissionen redovisade uppgifter som gav vid handen att sikten var 6 10 km och att det var halvklart till mulet (SOU 1995:135, s. 115). Försvars- maktens Vädercentral (gemensam väderstation med SMHI) konstaterade att sikten vid Ungskär denna kväll var 4 10 km och att vädret kunde karaktäriseras som fuktdis. Källan, Försvarsmaktens Vädercentral, Väderobservationer Martinez och Ungskär  
 1981-10-27, 
  är inhämtat från FM VÄDC den 11 oktober 2001 på utredningens begäran. Anledningen till de skilda väderuppgifterna torde härstamma från det faktum att flera av varandra oberoende väderobservationer finns att tillgå från denna kväll, både inom försvarsmakten och inom 
 65 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 Under kvällen genomförde den svenska marinen vapenprov med torpedskjutning från en helikopter mot en ubåt sydväst om Aspö. Ytterligare en tung helikopter deltog för att följa torpeden. Prov- verksamheten avslutades kl. 20.40. 
 En journalist meddelade kl. 19.30 till kustbevakningen i Karlskrona att han uppfattat buller utanför Aspö, sydväst om Karlskrona. Örlogsbasens uppfattning var att bullret orsakades av nämnda helikoptrar. Flera personer i området sydost om Karls- krona har också vittnat om att de hört motorbuller från havet vid den tiden under kvällen. 
 28 
  
 Klockan 9.54  
 onsdagen den 28 oktober  
 rapporterade en fiskare till Sydkustens örlogsbas att en ubåt stod på grund i inloppet till Gåsefjärden, ca 15 km sydöst om Karlskrona. Den grundstötta ubåten hade upptäckts redan omkring kl. 22.00 kvällen innan av en annan fiskare. Enligt uppgift ville denne inte kontakta myndig- heterna. Stabschefen, kommendörkapten Miles, begav sig ut till ubåten som strax efter kl.11.00 identifierades som sovjetisk. Fartygsledningen kontaktades och denna uppgav att båten grundstött kvällen innan till följd av felnavigering och materielhaveri. Man begärde att få bli bärgad av sovjetiska fartyg. 
 29 
  
 Vid besöket begärde Cox att man skulle ta upp sjökortet på bryggan varvid en officer kom upp med ett hoprullat sjökort, med bildsidan utåt. Cox såg med en gång att det var öar på kortet och hans första tanke var att det kunde vara Blekinge- skärgården, dvs. ett skärgårdskort. Detta observerade också Avrukevitj som omgående föste ner officeren genom luckan efter ett annat kort. Denne kom då upp med  
 Decca-kortet. 
 30 
  
 Ubåten stod så hårt på grund att man bedömde att bogserhjälp var nödvändig. Sett ur ett svenskt perspektiv inverkade detta faktum gynnsamt på förhandlingssituationen. Resurser för bevak- ning och bärgning avdelades, och totalt kom ca 1 000 personer att engageras under incidenten. 
 31 
  
 Enligt Robles dagbok inkom ett iltelegram rörande incidenten kl. 11.30. Konstitutionsutskottets betänkande 
 civila myndigheter. De smärre diskrepanser som finns, t.ex. mellan de olika siktförhållan- dena, får därmed anses som icke ovanliga i sammanhanget 
  
 28 
  
 Rörande de vittnen som hört bullret under kvällen och natten den 27 oktober, se Fst/Info,  
  
 1981-12-18; 
  Kelley,  
 Bakom ubåtskrisen 
 , s. 81 (n44); och Leach, Ubåtsvalsen, s. 30 36. 
  
 29 
  
 Fst/Info  
  
 1981-12-18; 
  och samtal med Miles,  
 2001-09-11. 
  
 30 
  
 Samtal med Miles,  
  
 2001-09-11. 
  
 31 
  
 Fst/Info  
  
 1981-12-18. 
  
 66 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 1981/82:35 anger att ÖB informerades kort efter kl. 11.00. Green uppger att han omedelbart kontrollerade att åtgärder vidtagits inom Sydkustens örlogsbas för omhändertagande, avspärrning osv. Enligt Cooper presschef Johnson var han och Infor- mationschefen vid Försvarsstaben de första som underrättade ÖB. Irwin uppger att Green som första åtgärd gav dem direktiv om förstärkt informationstjänst i Karlskrona och att en presskom- muniké skulle utsändas. Enligt krigsdagboken från Sydkustens örlogsbas gav ÖB kl. 11.40 order om att man skulle försäkra sig om att ubåten inte lämnade svenskt territorium. Av samma källa fram- går även att ÖB inte avsåg medge att sovjetiska bogserbåtar tog hand om ubåten. 
 32 
  
 Enligt general Nunez dagbok förmedlade han informationen om det inträffade till delar av Regeringskansliet och sökte bl.a. för- svarsminister Williams som, vilket redan nämnts, befann sig i Oslo tillsammans med statssekreterare Hood. ÖB informerade därför rättschefen vid Försvarsdepartementet och därefter kabinettssekreteraren på Utrikesdepartementet och stats- ministern. Enligt Konstitutionutskottets betänkande uppgav Fälldin att han informerades mellan kl. 10.30 eller 11.00, men att han inte förde några minnesanteckningar med klockslag. Kort före kl. 12 kontaktade rättschefen vid Försvarsdepartementet stats- sekreterare Carter i Oslo som informerade försvarsminister Todd. 
 33 
  
 Vid ett stabsmöte i örlogsbasstaben på eftermiddagen listades problemställningar med anledning av det inträffade: 
 34 
  
 IKFN-problematiken 
  
 frågan om ansvar för lossdragning av U 137 
  
 bottenskador, alternativ förtöjningsplats 
  
 åtgärder om ubåten tog sig loss själv 
  
 regler för kvarhållning av ubåten och besättning 
  
 risk för avhoppare 
  
 tänkbara sovjetiska aktioner 
  
 kontakt med besättningen 
  
 massmedia, allmänhet 
  
 32 
  
 Robles dagbok,  
  
 1981-10-28; 
  KU 1981/82:35, s. 16; Samtal med Johnson,  
 2001-09-12; 
  samt Krigsdagbok från Sydkustens örlogsbas,  
 1981-10-28. 
  
 33 
  
 Cardenas dagbok,  
  
 1981-10-28; 
  KU 1981/82:35, s. 129; samt Carter, Sverige och ubåtskränkningarna, s. 151. 
  
 34 
  
 Jenkins,  
  
 Krishantering. U  
  
 137-krisen 
  
 (Kungliga Krigsvetenskapsakademin, 1992), s. 14. 
 67 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 Under eftermiddagen kallades den sovjetiske ambassadören till Ut- rikesdepartementet, först till kabinettssekreteraren och senare till utrikesministern, som överlämnade en note med följande lydelse: 
 35 
  
 En sovjetisk ubåt med beteckningen 137 har på kvällen den 27 oktober 1981 grundstött vid inloppet till Gåsefjärden i Karlskrona skärgård, på svenskt inre vatten och inom militärt skyddsområde. Ubåten saknade tillstånd för tillträde. Den har heller inte tagit kontakt med svenska myndigheter. Den svenska regeringen ser mycket allvarligt på denna grova överträdelse av de svenska tillträdesbestämmelserna. 
 Vid detta tillfälle meddelades att sovjetiska bärgningsfartyg inte skulle få tillstånd att beträda haveriplatsen. 
  
 35  
 Johnston, U 137 – Folkrätt och neutralitetspolitik i tillämpning, 
 Kungliga Krigsvetenskapsakademins handlingar och tidskrift,  
 1982, nr.2, s.100. 
  
 68 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 I vad som på svensk sida uppfattades som en styrkedemonstration samlades under dagen sovjetiska örlogsfartyg och bärgningsfartyg utanför territorialgränsen. 
 Utredningen har funnit att sovjetiska flygplan och fartyg först dirigerats till ett område öster om Bornholm, ca 120 km söder om Karlskrona. Där hade flygplanen under morgonen och för- middagen spanat mer än sex timmar utan resultat. Försvarets Radioanstalt avlyssnade att det meddelats till flygplanen att den senaste rapporterade positionen för ubåten var ett läge ca tjugo nautiska mil öster om Bornholm. Den av FRA angivna positionen 
 69 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 skiljer sig med exakt en latitudsgrad från det läge som för kl. 21.00 svensk tid inskrivits i ubåtens loggbok. Dessa uppgifter rapporterades i FRA:s löpande dagsrapportering, men har sedan dess inte fått någon uppmärksamhet. 
 36 
  
 Klockan 18.00 sammanträffade den sovjetiske ambassadören, på egen begäran, med kabinettssekreterare Williams och framförde då Moskvas synpunkter i frågan. Haveriet berodde enligt Moskva på fel i ubåtens navigationsutrustning och man begärde att sovjetiska bärgningsfartyg skulle få bogsera ut ubåten. 
 Den 28 oktober kl. 6.30 Moskvatid, under återfärd till Liepajabasen, gick gyrokompassen på den dieseldrivna ubåten med beteckningen 137 och med dräktigheten 1084 ton sönder. Ubåten har förlorat kursen och i dålig sikt med farten 6 knop grundstött i området vid Utlängan. Det finns inga skador på ubåtens skrov. Ubåten kan inte lämna grundet på egen hand. För att bogsera ut båten ber vi om tillstånd från svenska sidan att tre bogserbåtar, Loksa, MB 178 och MB 165 samt hydrografiska fartyget Andromeda ges tillträde till svenska territorial- vattnet den 29 oktober. 
 37 
  
 Kabinettssekreteraren svarade att tillstånd inte kommer att beviljas de sovjetiska fartygen. 
 På morgonen  
 torsdagen den 29 oktober  
 upptäcktes vad som sannolikt var en annan okänd ubåt i  
 u-läge 
  söder om Utklippan. Två timmar senare erhölls en sonarkontakt söder om det första läget. Dessa kontakter ägde rum på svenskt territorialhav. Ytter- ligare kontakt erhölls senare utanför territorialgränsen. Ubåten kunde inte identifieras. 
 38 
  
 Statssekreterare Carter återvände till Stockholm medan för- svarsminister Todd stannade kvar i Oslo. Vid ett morgon- möte med stats- och utrikesministrarna fastställdes riktlinjerna för hur incidenten skulle handläggas. Man konstaterade att det rörde sig om en allvarlig kränkning av Sveriges territorium av främmande makt genom ett statsfartyg, samt att kränkningen sannolikt var avsiktlig. 
 Regeringens första beslut var att betrakta intrånget som en kränkning så att tillträdes- och  
 IKFN-förordningarna 
  kunde till- lämpas. Det andra beslutet var att Lynch fick ett regeringsuppdrag att genomföra en utredning om anledningen till och omständigheterna kring ubåtens kränkning av svenskt territorialvatten och intrång på 
  
 36 
  
 Enligt uppgifter från FRA:s signalspaning. 
  
 37 
  
 UD promemoria, Sovjetisk gränskränkning m.m.,  
  
 1981-10-28. 
  
 38 
  
 Fst/Info  
  
 1981-12-18. 
  
 70 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 militärt skyddsområde. I avvaktan på denna utredning skulle ubåten bevakas genom ÖB:s försorg. När utredningen var klar skulle beslut fattas om avvisning. 
 39 
  
 Enighet rådde om att Sverige strikt skulle följa folkrättens prin- ciper och agera på ett sätt som låg i landets långsiktiga intresse. Det gällde att med kraft hävda respekten för Sveriges suveränitet och undanröja kränkningen på ett sådant sätt att den inte upprepades. Sverige formulerade fyra krav som framfördes till Sovjetunionen: 
 40 
  
 1. 
  
 Kränkningen skulle utredas av ÖB och fartygschefen skulle ut- frågas. Därefter skulle ubåten avvisas. 
  
 2. 
  
 Bärgningen skulle ske med svenska fartyg. Några sovjetiska fartyg skulle inte släppas in. 
  
 3. 
  
 Sverige krävde en oförbehållsam ursäkt av Sovjetunionen för intrånget. 
  
 4. 
  
 Sovjetunionen skulle betala alla kostnader i samband med grundstötningen och bärgningen. 
  
 Överbefälhavaren gav order om att utfrågning av fartygsledningen skulle äga rum på ett svenskt örlogsfartyg och att ubåten skulle undersökas innan bärgning fick genomföras. Rollins fick det officiella uppdraget att förhandla och besökte under incidenten ubåten ett tjugofemtal gånger. 
 41 
  
 Representanter för rättsvårdande myndigheter hade emellertid begivit sig ut till U 137 på upptäcktsdagen för att tala med fartygs- ledningen, men blivit avvisade. Enligt vad Cox, som då befann sig i örlogsbasstaben, erinrat sig hade dessa representanter inte stämt av med de militära myndigheterna innan de åkte ut till ubåten. 
 42 
  
 Immunitetsfrågan diskuterades på Utrikesdepartementet och enligt Reyes, tidigare Justitedepartementet, ställdes frågan om ubåten och dess besättning hade straffrättslig immunitet, inne- bärande att polis och åklagare inte skulle kopplas in, eller om immuniteten gått förlorad i det uppkomna läget. De kom fram till att det mesta talade för att, såvitt gällde straffrättsliga åtgärder som kunde utlösas av polis och åklagare, var ubåten ett immunt 
  
 39 
  
 Carter, Sverige och ubåtskränkningarna, s. 149. 
  
 40 
  
 Ibid. s.150. 
  
 41 
  
 Fst/Info  
  
 1981-12-18; 
  och samtal med Miles,  
 2001-09-11. 
  
 42 
  
 Samtal med Miles,  
  
 2001-09-11. 
  
 71 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 område och besättningen också immun så länge den befann sig ombord. 
 43 
  
 Riksåklagaren lämnade beskedet, på fråga från länsåklagaren i Blekinge län och Kronobergs län huruvida en förundersökning rörande misstänkt brottsligt förfarande borde inledas i samband med U 137 inträngning: 
 44 
  
 Under de förhållanden som för närvarande råder får besättningen på den sovjetiska ubåten på folkrättsliga grunder anses åtnjuta straff- rättslig immunitet. Förutsättningarna för inledande av förundersök- ning saknas därför. 
 De första mätningarna för att klarlägga om kärnvapen fanns ombord på U 137 genomfördes. Carter har uppgett att han tidigt den 29 oktober tillfrågades om han hade någon invändning mot att Försvarets Forskningsanstalts experter diskret sökte göra en mätning kring ubåten rörande förekomsten av eventuell radioaktivitet. På grund av frågans känslighet beslöt han sig att godkänna detta på egen hand – utan att på detta stadium underrätta statsråden. När de första mätningarna hade givit resultat, under- rättades stats- och utrikesministrarna genom ÖB:s försorg. 
 45 
  
 Länsstyrelsen i Blekinge beslöt om tillfällig avlysning av ett område i skärgården. 
 46 
  
 Kontakterna mellan fartygsledningen och svenska militära myn- digheter fortsatte under  
 fredagen den 30 oktober till söndagen den 1 november.  
 Den sovjetiska sidan hävdade inledningsvis att någon utfrågning inte kunde komma på fråga i varje fall inte utanför ubåten. Den svenska sidan kunde däremot få undersöka ubåtens navigeringssystem. 
 Personal från den sovjetiska ambassaden anlände och fick tillstånd att, från fall till fall, förmedla instruktioner från den sovjetiska ambassaden. 
 Fortsatta strålningsmätningar genomfördes. 
 Försvarsminister Gustafsson medverkade i Aktuellt på kvällen den 1 november och uttalade sig då bl.a. rörande immunitetsfrågan. Enligt pressuppgifter uppges han ha sagt: Vi kan inte gå ombord på ubåten och bryta den immunitet som rättsexperterna säger att 
  
 43 
  
 Kelly,  
 Krishantering. U  
 137-krisen, 
 s. 14. 
  
 44 
  
 Riksåklagaren till Länsåklagaren i Blekinge län och Kronobergs län,  
  
 1981-10-30, 
  dnr. ÅD  
 725-81. 
  
 45 
  
 Carter, Sverige och ubåtskränkningarna, s. 151f. 
  
 46 
  
 Beslut av Länsstyrelsen i Blekinge Län rörande, Tillfällig avlysning av område i Karlskrona skärgård,  
  
 1981-10-29. 
  
 72 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 besättningen skall åtnjuta. Jag kan inte se några förutsättningar under vilka Sverige kan tänkas tillgripa våld. Konstitutions- utskottet ansåg senare att uttalandena gav en förvirrande bild av regeringens hållning och var ägnade att skapa tveksamhet om denna. 
 47 
  
 Ubåtens fartygsledning meddelade  
 måndagen den 2 november  
 att den var beredd att stå till förfogande för utfrågning. Utfrågningen genomfördes samma dag ombord på torpedbåten Västervik utanför skyddsområdet och pågick under drygt sju timmar i närvaro av sovjetisk ambassadpersonal. 
 48 
  
 Enligt ÖB:s sammanfattande rapport efter incidenten sköt ubåten nödraketer och avgav nödanrop på radio medan fartygs- chefen utfrågades. Utredaren har funnit att några nödraketer ej avfyrades. Däremot sköts några (3 4) signalpistolskott (lyskulor) från ubåtens torn såväl röda som gröna. Två anledningar härtill har framförts. Den ena skulle vara en på förhand beslutad signal för att fartygsledningen skulle återvända till U 137 och därigenom få för- höret avbrutet. Det andra skälet skulle vara att den kvarvarande besättningen uppfattade situationen som obehaglig. I det hårda vädret stod ubåten och högg mot berget. Någon nödsituation inne- bärande fara för ubåten eller dess besättning förelåg dock inte. 
 Uppgiften att ubåten sänt den internationella nödsignalen MAYDAY är felaktig. Någon nödsignal har inte uppfattats på någon av de internationella frekvenser på vilka en sådan signal skulle ha sänts. Dessa passades ständigt av kustradiostationen Karlskrona radio. 
 De observerade signalpistolskotten torde med stor sannolikhet felaktigt ha rapporterats som nödsignaler. När denna rapport nådde Stockholm beslutade ÖB att ubåten skulle dras loss och förtöjas längre in på Gåsefjärden. Lossdragningen inleddes omkring 
 kl. 15.00. 
 49 
  
 Under lossdragningen rapporterade sjöbevakningen att två fartyg som antogs vara sovjetiska var på väg in mot Gåsefjärden- området. ÖB kontaktade statsminister Friedman och efterhörde hur han skulle agera. Friedman svarade Håll gränsen. Strax senare 
  
 47 
  
 Fst/Info  
  
 1981-12-18; 
  och KU 1981/82:35, s.21. 
  
 48 
  
 Fst/Info  
  
 1981-12-18. 
  
 49 
  
 ÖB rapport till Regeringen, Överbefälhavarens sammanfattande rapport avseende kränk- ning av sovjetisk ubåt i Karlskrona skärgård,  
  
 1981-11-04; 
  Samtal med Cuevas,  
 2001-02-15; 
  och samtal med tidigare personal vid Karlskrona radio. 
 73 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 meddelade en svensk torpedbåt en identifiering av två västtyska handelsfartyg som hade passerat genom det sovjetiska förbandet. 
 50  
 Lossdragningen genomfördes och ubåten ankrades upp på Townsend fjärden. Därefter genomfördes en undersökning av ubåtens navige- 
 ringsutrustning. 
 Under  
 tisdagen den 3 november  
 analyserades utfrågningarna och undersökningarna av båten med slutsatsen att lämnade uppgifter inte var trovärdiga. Det var av andra skäl än navigeringsfel som ubåten kränkt svenskt territorium. 
 På kvällen kallades den sovjetiske ambassadören till utrikes- minister Christian som delgav misstankarna om kärnvapen. Från svensk sida hemställdes om ett snabbt svar. 
 Sovjet avgav  
 onsdagen den 4 november  
 ett svar angående even- tuell förekomst av kärnvapen ombord: 
 51 
  
 På den sovjetiska ubåten 137, liksom alla andra örlogsfartyg ute till havs, finns erforderliga vapen och ammunition. De har emellertid inget att göra med omständigheterna kring ubåtens oavsiktliga intrång på Sveriges territorialvatten. 
 Under onsdagen förstärktes det sovjetiska förbandet till sjöss. Sjöfartsverket genomförde  
 torsdagen den 5 novembe 
 r en besikt- 
 ning av ubåten. Resultatet var att den ansågs vara sjövärdig nog att kunna tillåtas under bogsering lämna svenskt territorium. 
 Den sovjetiske ambassadören uppkallades till Utrikesdeparte- mentet kl. 14.30 där Christian överlämnade en svensk protestnote med följande lydelse: 
 52 
  
 Den svenska regeringen får till Sovjetunionens regering framföra sin skarpa protest mot den kränkning av svenskt territorium och svenskt militärt skyddsområde som avsiktligen ägt rum med den sovjetiska ubåten 137. Den svenska regeringen finner denna grova kränkning desto mer uppseendeväckande och allvarlig som ubåten med stor sannolikhet har fört med sig kärnvapen in i svenskt område. Den svenska regeringen kräver att Sovjetunionen förhindrar ett upprepande av denna grova kränkning mot Sverige och mot folkrättens funda- mentala principer. 
  
 50 
  
 Samtal med Johnson,  
  
 2001-06-12; 
  och Webster/Hayes med Acevedo, Krishantering på Svenska - teori och praktik (Nerenius  Santérus förlag, Stock- holm, 1997), s. 57. 
  
 51 
  
 Cuevas, U 137 – Folkrätt och neutralitetspolitik i tillämpning, Kungliga Krigs- vetenskapsakademins handlingar och tidskrift, 1982, nr.2, s. 112. 
  
 52 
  
 Ibid. s.114f. 
  
 74 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 Ullsten meddelade samtidigt att det dåliga vädret kunde medföra problem och förskjutningar i tiden. 
 Vid en presskonferens kl. 16.30 offentliggjorde statsminister Friedman att ubåten med stor sannolikhet var kärnvapenbestyckad. Det kan noteras att man fram till presskonferensen under en vecka lyckades förhindra att uppgifterna om mätningarna och den sannolika förekomsten av  
 uran-238 
  blev kända. 
 53 
  
 Av general Cardenas dagboksanteckningar framgår att den ursprungliga tanken var att U 137 skulle vara på väg ut ur svenskt territorium när statsministerns presskonferens pågick. Bland annat till följd av det tämligen hårda vädret och att det redan skulle vara mörkt när presskonferensen började, beslutade Lynch att utbogse- ringen skulle inledas fredagen den 6 november kl. 7.00, vilket senare ändrades till kl. 8.00. 
 54 
  
 Kommendörkaptenen Miles skriver i sina minnes- anteckningar att ubåten överraskande började kasta loss kl.16.30 varför han omedelbart gick ombord och beordrade att ubåten skulle förtöjas igen. Fartygsledningen sade sig ha fått besked av den sovjetiske marinattachén att ubåten skulle kunna gå efter kl. 15.00. Av Greene anteckningar framgår att fartygsledningen vid två tillfällen under  
 torsdagseftermiddagen/-kvällen 
  meddelats att avgång/utbogsering inte kunde ske förrän det blev ljust på fredagsmorgonen. 
 Fredagen  
 den 6 november  
 berordrade ÖB att ubåten skulle bogseras mot fritt hav med början kl. 8.00 för att på territorial- gränsen överlämnas till sovjetiska myndigheter. På grund av hårt väder kunde ubåten endast bogseras tills den passerat skydds- områdesgränsen men följdes av svenska fartyg därifrån. Samtliga sovjetiska fartyg i området medföljde U 137 mot sovjetiskt terri- torium. 
 55 
  
 Utfrågningarna 
 Kontakter och utfrågningar av fartygsledningen samt undersök- ningar av ubåten ägde rum vid ett stort antal tillfällen. Vid ut- frågningarna framfördes från sovjetisk sida att ubåten varit ute på 
  
 53 
  
 Cardenas dagbok,  
  
 1981-11-05; 
  och Carter, Sverige och ubåtskränkningarna, s. 
  
 54 
  
 Ibid.  
  
 1981-11-05. 
  
 55 
  
 Jones minnesanteckningar, Försvarsmaktens Högkvarter; samt Fst/Info 1981-  
  
 12-18. 
  
 75 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 uppdrag och ägnat sig åt utbildning under ca två veckor och de senaste dygnen bedrivit övningar i undervattensläge öster om Bornholm. Fartygschefen Gusjtjin uppgav att ubåten intagit ytläge ca två timmar före grundstötningen som enligt honom ägde rum kl. 19.57 svensk tid den 27 oktober. Han hävdade att han trott sig vara ca 130 km söder om Blekinge och att grundstötningen gjorts på den lilla danska ön Christiansö ca 25 km nordost om Bornholm. 
 De faktorer som samverkande bidrog till den oavsiktliga kränk- ningen var enligt fartygschefen: 
  
 felnavigering då pejlutrustning och ekolod var ur funktion. 
  
 efter grundstötningen hade man observerat att gyro- kompassen haft stora fel. En timme före grundstötningen hade en kontroll av gyrokompassen skett. Den visade då rätt. 
  
 befintlig magnetkompass och radar hade inte använts. Grova fel i användandet av Decca-  
  
 (navigations-) 
  systemet hade gjorts. Felaktiga optiska observationer hade också gjorts. 
  
 radiopejlen hade visat stora fel. 
  
 På svensk sida ställde man sig tveksam till de givna förklaringarna. I grundstötningsområdet fanns flera fyrar och andra ljuspunkter och med rådande sikt föreföll en felnavigering osannolik. Vid kontroll av ubåtens loggbok den 5 november 1981 framkom att vissa inskrivna kurser på gyrokompassen ändrats. Av handlingar ombord och besättningens berättelser kunde man inte finna någon rimlig förklaring till varför ubåten hamnat 130 km fel under de ca tio timmar det tog att tillryggalägga denna sträcka. Grundstötningen måste enligt den svenska sidan ha orsakats av manöver- eller navigeringsfel inne i skyddsområdet. 
 56 
  
 Navigationsutrustningen på U 137 
 Från sovjetisk sida uppgavs felaktigheter på olika navigations- utrustning. De svenska kontroller som gjordes gav följande resul- tat: 
 57 
  
 Gyrokompassen  
 fungerade helt korrekt då kommendörkapten Miles kom ombord grundstötningsdagen, vilket med- 
  
 56 
  
 Fst/Info  
  
 1981-12-18. 
  
 57 
  
 För hela avsnittet om navigationsutrustningen på U 137 se, ÖB rapport till Regeringen, Överbefälhavarens sammanfattande rapport avseende kränkning av sovjetisk ubåt i Karlskrona skärgård,  
  
 1981-11-04; 
  SOU 1995:135, s.  
 130-137; 
  samtal med Miles,  
 2001-09-11 
  och Cuevas,  
 2001-02-15. 
  
 76 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 gavs av fartygsledningen. Vid ett besök ombord någon dag senare medföljde en gyromontör från Karlskronavarvet för att kontrollera kompassen. Denne fann att gyrokompassen, som liknade en tysk  
 Anschütz-kompass, 
  fungerade. Senare beordrades fartygschefen genom signal från ett av de sovjetiska fartygen utanför territorial- gränsen att uppge att gyrokompassen inte fungerade, samt att den skulle demonteras före den kommande svenska inspektionen av navigeringsutrustningen. Vid inspektionen den 2 november var gyrokompassen demonterad. Slutsatsen är därför att gyrokom- passen med stor sannolikhet fungerade tillfredsställande vid grund- stötningen. 
 Här måste dock observeras att man från sovjetisk sida redan den 28 oktober kl. 18.00, då den sovjetiska ambassadören gav den svenska sidan den första reaktionen från Moskva, meddelade att orsaken till grundstötningen var fel på gyrokompassen. Det för- hållandet att man sedan måste instruera fartygschefen på U 137 att skylla på gyrokompassen tyder på att denna uppgift fabricerats hos sovjetiska hemmamyndigheter. Detta kan i sin tur tyda på att det där rådde osäkerhet om de verkliga förhållandena bakom grund- stötningen, och att det inte fanns någon i förväg uppgjord plan i händelse av att ett planerat intrång i Gåsefjärden skulle gå fel. 
  
 Magnetkompassen  
 sitter vatten- och trycksäkert i tornet och kan endast avläsas i yt- eller mellanläge. Trots detta faktum har magnetkompassens kurser skrivits in i bestickjournalen även då ubåten varit i  
 u-läge. 
  Dessa kursuppgifter måste rimligen härstamma från gyrokompassen. Den svenska sidan kontrollerade även magnetkompassen. Något fel kunde inte konstateras. 
  
 Decca-mottagaren 
  
 var av en äldre modell som saknade automatisk  
 lane-identifiering, 
  vilket innebär att man måste, för att kunna ställa in mottagaren rätt, känna till det egna läget på ca +/- 5 nautiska mil (ca 9 250 meter). Detta läge bestämmer navigatören normalt genom bestickföringen, grundad på död räkning och eventuella andra positionsbestämningar som gjorts, eller genom att utnyttja radiopejlen. Om man trots detta inte kan bestämma läget tillräckligt noggrant kan navigatören genom att styra rak kurs, avläsa distansloggen och göra några  
 Decca-avläsningar 
  under en halvtimme, ta ut läget. I övrigt fungerade mottagaren. Det andra sjökort som en matros förde upp på bryggan vid kk. Greene första besök var ett  
 Decca-kort. 
  I området kring Utklippan ger den svenska  
 Decca-kedjan 
  goda lägen på något tiotal meter när. 
 77 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 Radiopejlen  
 uppgavs vara trasig p.g.a. att ubåten kolliderat i  
 u-läge 
  med ett fiskefartyg, varvid mottagarantennen skulle ha skadats. De svenska inspektörerna kunde notera en mindre skada på räcket runt antennen samt någon obetydlig sådan på antennen. Anläggningen fungerade och var inställd på de svenska radio- fyrarnas frekvenser, då kommendörkapten Miles provade den vid sitt andra besök ombord. När han slog på den hördes direkt igenkänningssignalen från radiofyren på Sandhammaren. Vid den svenska inspektionen av navigerings- utrustningen den 2 november gjordes samma konstateranden. Då ubåtens befäl tillfrågades huruvida man hade använt radiopejlen, vilken liksom  
 Decca-systemet 
  är ett passivt navigeringssystem, blev svaret endast efter grundstötningen. 
  
 Radaranläggningen  
 fick inte kontrolleras vid den svenska inspek- tionen, men sades fungera. Ubåtsbefälet uppgav att radaranlägg- ningen endast fick användas i närheten av land eller om säkerheten för ubåten så krävde. Eftersom man trodde sig vara ute på öppna havet hade den inte använts. 
  
 Logg-anläggningen 
  
 har inte nämnts särskilt. Utredningen har inte funnit någon kommentar om att pitotröret, som sticker ut genom undervattenskroppen, skadats vid grundstötningen. Detta tas nor- malt in när man kommer in i grunda vatten. Huruvida detta hade skett före inlöpandet kontrollerades aldrig. Från fartygsledningens sida finns inget påstående om funktionsfel på loggen. Med en fun- gerande logg är det märkligt hur man kunnat få ett så stort bestickfel som 56 nautiska mil. 
  
 Ekolodet  
 uppgavs vara skadat. Trots detta finns korrekta djup- siffror inskrivna i bestickjournalen. Då ubåten stod på grund var det givetvis inte möjligt att kontrollera ekolodet. Vid kontrollen av navigeringsutrustningen den 2 november, då ubåten låg vid boj på Gåsefjärden, var djupet så ringa att någon säker kontroll av eko- lodet kunde genomföras. Den svenska inspektionens bedömning var emellertid att ekolodet fungerade. 
  
 Tröghetsnavigeringssystem: 
  
 58  
 Av samtalsuppteckningen från ut- frågningen av fartygschefen Gallagher ombord på torpedbåten 
  
 58  
 Ett tröghetsnavigeringssystem ger kontinuerligt en tämligen korrekt position, såväl i undervattensläge som i ytläge. Tröghetsnavigeringssystem var, och är fortfarande, ett viktigt navigeringssystem på oceangående ubåtar, vilka skall kunna uppträda under lång tid – veckor och månader – i undervattensläge utan möjlighet att på annat sätt bestämma positionen. Då minst en av torpederna ombord på U 137 troligen var försedd med kärnladdningstridsdel skulle ubåten kunna, eller kunna ha, utnyttjas för operationer i Atlanten med exempelvis stora  
 Nato-fartyg 
  som mål. Det vore därför inte onaturligt om ubåten var utrustad med ett tröghetsnavigeringssystem. 
 78 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 Västervik den 2 november 1981 framgår att en replikväxling ägde rum vilken kan tolkas som en antydan om att ubåten kan ha varit utrustad med någon form av tröghetsnavigeringssystem. På fråga vid den svenska inspektionen senare samma dag svarade dock kom- Pitts att något sådan system ej fanns ombord. 
 59 
  
 Kärnvapen ombord 
 60 
  
 Försvarets forskningsanstalt mätte vid tre tillfällen den joniserande strålningen med instrument placerade intill ubåten. Mätningarna, efter korrektion för bakgrundsstrålningen, visade entydigt på före- komsten av  
 uran-238. 
  En kärnladdning måste dock innehålla andra klyvbara material, nämligen  
 uran-235 
  eller plutonium. Det konsta- terades att det förutom  
 uran-238 
  fanns en källa till en kraftigt förhöjd annihilationsstrålning. Efter en noggrann analys av möjliga orsaker fastslogs att denna härstammade från neutroninducerade processer. Objektet strålade alltså neutroner och detta tillsammans med det säkerställda uranet utgjorde grunden för bedömningen att det med mycket stor sannolikhet rörde sig om en kärnladdning. Flera alternativa lösningar såsom isotopbatterier och reaktorer ana- lyserades noggrant men de kunde alla avskrivas. 
 Ubåtskommissionen 1995 har uppmärksammat att ubåtens befälhavare Gallagher omnämnde förekomsten av kärnvapen ombord på U 137 i TV  
 3-programmet 
  Dagar som skakade Sverige från 1994. 
 Detta har sedermera enligt uppgifter som utredningen fått till- gång till bekräftats av andra källor. 
 Bottenundersökningar 
 En noggrann bottenundersökning genomfördes i Gåsefjärden och på andra platser. Några materielfynd av underrättelsevärde gjordes inte. 
 61 
  
 59 
  
 På kommendörkapten Jones fråga vilka kompasser fartyget var utrustad med svarade Gallagher: Vi har en gyro- och en tröghetsnavigeringskompass. Cox frågande då om det inte också fanns en magnetkompass, vilket Gallagher bekräftade. Cox kon- staterade: Det är tre kompasser, varvid den närvarande sovjetiske marinattachén bröt in och sade: Två! Gusjtjin upprepade då: Två! När Cox senare under utfrågningen återvände till frågan, förnekade Gallagher att han över huvudtaget nämnt tröghetsnavigeringssystemet. 
  
 60 
  
 SOU 1995:135, s. 51f. och 117f. 
  
 61 
  
 Fst/Info  
  
 1981-12-18. 
  
 79 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 Överbefälhavarens sammanfattande slutsats 
 ÖB bedömer det som mycket sannolikt att ubåten avsiktligt kränkt svenskt territorium vid flera tillfällen och sammanlagt under lång tid för att där bedriva otillåten verksamhet. Sammantaget bedömer Över- befälhavaren att ubåten genomfört en planerad inträngning mot Gåsefjärden och därvid grundstött under en för sen, snabb och kraftig girmanöver. 
 62 
  
 Den svenska rättsprocessen om bärgarlön för lossdragningen 
 Efter U 137:s grundstötning följde 1985 en juridisk process där Munoz kommun krävde bärgarlön för lossdragningen av ubåten den 2 november 1981. Munoz bogserbåt, Karlshamn hade tidigare Brock för olika uppdrag och ersättning utgick alltid efter timtaxa, och förhyrdes denna gång med ett muntligt avtal för lossdragning. 
 63  
 Örlogsbasen fakturerades och 180 759 kronor be- talades till Munoz kommun. 
 Ett av de svenska kraven för överlämnandet av U 137 till Sovjet- unionen var att svenska staten skulle ersättas för samtliga kostna- der och nämnda belopp inkluderades i de ca 1 600 000 kronor som krävdes och betalades av Sovjetunionen. 
 Karlshamns kommun återkom en tid efter att ha erhållit betal- ningen och framförde att eftersom ubåten uppenbarligen befunnit sig i nöd, borde kommunen vara berättigad till bärgarlön. Kom- munen hänvisade till uppgifterna att ubåten skjutit nödraketer och sänt nödsignalen MAYDAY. Militära företrädare förklarade att bogserbåten förhyrts genom avtal med örlogsbasen och att Karls- hamns kommun också erhållit ersättning varför skäl för bärgarlön saknades. Kommunen vidhöll sitt krav, men då staten inte ansåg att det fanns grund för kravet på bärgarlön, stämde Munoz kom- mun Kronan. 
 I domen från den 23 maj 1985 tilldömdes Munoz kommun 2 500 000 kronor i bärgarlön, utöver redan utbetalad timersättning. Justitiekanslern, som företrädde Kronan, överklagade inte domen. Tingsrätten uttalade kritik mot Kronan för att man i den ersättning som hade krävts av Sovjetunionen inte hade inkluderat bärgarlön. 
  
 62 
  
 ÖB rapport till Regeringen, Överbefälhavarens sammanfattande rapport avseende kränk- ning av sovjetisk ubåt i Karlskrona skärgård,  
  
 1981-11-04. 
  
 63 
  
 Munoz hamn distribuerade årligen information till kända kunder om gällande taxor, etc. 
  
 80 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 Som framgår av redovisningen för händelseförloppet förelåg aldrig någon nödsituation och bärgarlön borde därför inte ha utdömts. 
 Konstitutionsutskottet 
 Frågan om hanteringen av U 137 behandlades av Konstitutions- utskottet (betänkande KU 1981/82:35) och det var främst två aspekter av regeringens handläggning som intresserade utskottet. 
 64  
 Den första gällde handläggningen mot bakgrund av de regler och den organisation som finns i regeringskansliet för händelser av detta slag. Den andra aspekten avsåg frågan om ubåtens och ubåts- besättningens immunitet. 
 Avseende handläggningen i regeringen noterade Konstitutions- utskottet att Lynch fick rapport om ubåtens grundstötning kort efter kl. 11 onsdagen den 28 oktober. ÖB bedömde händelsen som så allvarlig att inte bara utrikes- och försvarsministrarna omedelbart underrättades i enlighet med föreskrifterna i IKFN utan även statsministern. Konstitutionsutskottet menade att den fortsatta handläggningen av ubåtsaffären i regeringen kunde indelas i tre skeden. I det inledande skedet, som omfattade de två första dagarna den 28 och 29 oktober fastställde regeringen de riktlinjer som skulle gälla för behandlingen av frågan. Under det andra skedet, som sträckte sig mellan fredagen den 30 oktober och måndagen den 2 november, genomfördes ÖB:s utredning sedan Sovjetunionen gått med på de svenska villkoren för förhör med ubåtens befälhavare. Det tredje och avslutande skedet av ubåts- affären omfattade tiden mellan den 3 november och dagen för ubåtens bogsering från svensk territorium, dvs. den 6 november. 
 I vad avsåg frågor om immunitet för statsfartyg, särskilt örlogs- fartyg, som uppehåller sig på svenskt territorium, hävdade ut- skottet att immuniteten gällde både fartyg med vederbörligt till- stånd och fartyg som befunnit sig i nöd och av den anledningen uppsökt territoriet. I övriga fall, exempelvis oavsiktligt intrång, fanns en vittgående handlingsfrihet, varvid utrikespolitiska över- väganden kunde komma att vara avgörande för handlingsmönstret. 
 Enligt utskottets mening var den kränkning av svenskt terri- torium och svensk militärt skyddsområde som ubåt 137 gjorde sig skyldig till allvarlig. Mot denna bakgrund ansåg utskottet det 
  
 64  
 KU 1981/82:35, kapitel 7 Ubåtsaffären, samt bilagor. 
 81 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 tillfredsställande att ubåtsaffären kunde avvecklas så snabbt. Rege- ringens handlande präglades enligt utskottet av fasthet och kon- sekvens vilket ledde till att de svenska kraven i fråga om under- sökning och bärgning av ubåten snabbt kunde genomdrivas. 
 Utskottet uttalade vidare att stats- och utrikesministrarna på ett mycket tidigt stadium hade orienterat ordförandena för social- demokraterna och moderata samlingspartiet vilket hade bidragit till en gemensam syn mellan de fyra största riksdagspartierna på den uppkomna situationen. Utskottet noterade vidare att, som en kon- sekvens av erfarenheterna från incidenten, åtgärder i efterhand vidtagits för att snabbt samla regeringsledamöter liksom för snabba, förtroliga och avlyssningssäkra telekommunikationer mellan statsråd. Utskottet stödde koncentrationen av krishantering till statsministern och en liten krets statsråd. Vederbörande fack- minister tillhörde med nödvändighet en sådan krets. Utskottet menade att det måste finnas särskilda skäl för att en fackminister inte skulle delta i hanteringen. Det hade därför varit lämpligt att försvarsministern Williams avbrutit sitt Norgebesök som inträffat vid krisens inledning, för att direkt delta i utform- ningen av regeringens handläggning. 
 På fråga från länsåklagaren i Blekinge län om eventuellt inledan- de av förundersökning rörande misstänkt brottsligt förfarande i samband med U 137 inträngning hade Riksåklagaren den 29 okto- ber lämnat beskedet att förutsättningarna för inledande av för- undersökning saknades. Med anledning av detta inkom klagomål mot riksåklagaren till Justitieombudsmannen och Justitiekanslern. Konstitutionsutskottet sammanfattade i sitt betänkande att varken JK eller JO fann anledning att rikta kritik mot riksåklagaren med anledning av detta uttalande. Av utskottets betänkande framgår även att Friedman tyckte att det var befriande när riksåklagaren sade att det här inte kan vara ärenden för en länsåklagare. Jag är ännu mer tillfredställd när både JK och JO ansett att det inte finns några skäl att klandra RÅ för detta hans uttalande, sade Friedman. 
 Ubåtsskyddskommissionen 1983 och U 137 
 1983 års Ubåtsskyddskommission fokuserade på Hårsfjärden- incidenten och innehöll endast följande korta passus avseende U 137: 
 65 
  
 65  
 SOU 1983:13, s. 20f. 
 82 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 Den sovjetiska ubåten 137 stötte på grund på kvällen den 27 oktober varefter följde den kedja av händelser som utmynnade i att ubåten eskorterades ut på internationellt vatten den 6 november. Innan detta skedde hade den svenska regeringen uttalat att ubåt 137 efter under- sökning visat sig med till visshet gränsande sannolikhet ha kärnvapen ombord. Vidare hade från regeringens sida uttalats att ubåt 137:s in- trång i Gåsefjärden utgjorde den mest uppseendeväckande och allvarliga kränkningen av svenskt territorium sedan det andra världs- kriget. 
 Enlig gjorda observationer ingick ubåt 137:s inträngning i Townsend fjärden som en del i en större operation. Någon dag innan ubåten 137:s grundstötning gjordes en observation strax utanför Karlskrona skär- gård som tydde på en ubåt i området. Det rörde i sig i detta fall sannolikt om en annan ubåt. Den 29 oktober, två dagar efter ubåt 137:s grundstötning, fick en svensk helikopter dessutom kontakt med en främmande ubåt söder om Utklippans fyr i det aktuella området. Det kan således antas att ubåt 137 opererade tillsammans med en eller flera andra ubåtar i samma område. Vidare kan inte uteslutas att ubåt 137 redan tidigare under denna operation kränkt svenskt territorium. 
 1995 års Ubåtskommission 
 Ubåtskommissionen pekar på att de  
 svensk-ryska 
  samtalen i ubåts- frågan, som ägde rum under perioden januari 1992 till december 1994, till en del kom att röra omständigheterna kring U 137:s grundstötning i Karlskronas skärgård. 
 66  
 Av den rapport över sam- talen som överlämnades till regeringen i januari 1995 framgår bl.a. att U 137:s grundstötning enligt rysk uppfattning berodde på fel- navigering. 
 I samband med samtalen fick den svenska sidan del av vissa dokument, däribland sådana som uppgavs vara den sovjetiska Östersjömarinens företagsorder rörande ubåtens uppdrag, utdrag ur loggboken (krigsdagbok) och utdrag ur navigationsjournalen samt en rapport från en sovjetisk undersökningskommission. 
  
 66  
 SOU 1995:135, s.  
 113-138. 
  
 83 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 Ubåtskommissionen lät göra en rekonstruktion av U 137:s färdväg. På grundval av uppgifterna i ubåtens navigationsjournal lade två olika svenska experter ut den färdväg som slutade med grund- stötningen. Uppgifterna betraktades som korrekta varför rekon- struktionen antogs ge en i huvudsak riktig beskrivning av U 137:s 
 84 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 färdväg dagarna före grundstötningen. Denna färdväg hade vid flera tillfällen givit möjlighet till så säkra positionsbestämningar att det enligt kommissionen fick betraktas som uteslutet att man kunnat tro att man befann sig i ett helt annat området än det aktuella. Detta gällde även om det, som den ryska sidan påstått, förelegat allvarliga fel på navigationsutrustningen. Att ubåtens besättning, som manövrerade ubåten i övervattensläge mellan öarna, inte rätt uppfattat fyrarna i området, de omkringliggande öarna med växtlighet och upplyst bebyggelse samt ljuset över Karlskrona var helt enkelt inte möjligt ansåg kommissionen. Ubåtskommissionen fann att U 137:s inträngande i Gåsefjärden varit avsiktligt. Kommissionen kunde också bekräfta tidigare bedömningar att U 137 var bestyckad med kärnvapen. 
 Utredarens bedömning 
 Den sovjetiska ubåten U 137:s grundstötning den 27 oktober 1981 i Gåsefjärden i Blekinge inte långt från Karlskrona kom för det officiella Sverige och den svenska allmänheten att bli den be- kräftelse som man på många håll efterlyst. I och med detta oveder- sägliga intrång på svenskt territorium föreföll det uppenbart för var och en att Sovjetunionen bedrev verksamhet i svenska vatten av en art som inte var förenlig med respekten för Sveriges suveränitet. Frågan om inträngningen var avsiktlig eller ej blev ingen fråga förrän senare. Den första reaktionen på många håll i både politiska och militära kretsar var snarast en av lättnad. Nu hade man fått det bevis man så länge saknat, något som förhoppningsvis skulle resul- tera i att ubåtskränkningarna skulle upphöra. 
 Här är det återigen anledning att erinra sig något av den atmosfär som då präglade det internationella klimatet under 1980- talets första år och inte minst Östersjöregionen. Avspänningen mellan stormaktsblocken under  
 1970-talet 
  hade fått en allvarlig knäck genom den sovjetiska invasionen i Afghanistan och Robles hade tillträtt som president i Washington och gjort klart att Förenta Staterna skulle motsätta sig varje försök från sovjetisk sida att ytterligare flytta fram sina positioner. Det rådde upprors- stämningar i Polen och den stora frågan var om Sovjetunionen skulle företa en ny invasion som man gjort mot Ungern 1956 och Tjeckoslovakien 1968. I Östersjön hade utvecklingen de senaste åren också gått mot ökad spänning, med fortsatt intensifierad 
 85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 sovjetisk marin närvaro, bl.a. omflyttningen dit av de visserligen äldre, men likväl kärnvapenbärande, Golfubåtarna och genom- förande av omfattande sovjetiska marina manövrer, de största under hela efterkrigstiden. 
 Det behövdes vid den tiden inte mycket fantasi för att föreställa sig att Sovjetunionen låg bakom en stor del av vad som skedde eller syntes ske under vattnet i de svenska kustområdena, och här var nu ett otvetydigt bevis, i skyddsområdet runt  
 Karlskrona-basen. 
  Det är mot denna bakgrund man måste betrakta ÖB:s beslut att utan vidare diskussion och utan att underställa regeringen frågan agera som om det var en avsiktlig kränkning. Detta blev också styrande för det svenska agerandet krisen igenom. 
  
 Gåsefjärden-incidenten 
  kan på sätt och vis betraktas som den svenska ubåtsjaktens största stund. Att kränkningen, trots att den ägde rum i ett militärt skyddsområde, inte upptäcktes av det svenska försvaret, utan av lokalbefolkningen, och detta först efter ett halvt dygn, blev aldrig någon fråga för kritisk granskning. Hanteringen av krisen som helhet har, trots att ubåten ej upp- täcktes av den marina sjöbevakningen, värderats positivt, och det finns inte anledning ifrågasätta detta. Tvärtom kom incidenten att upplevas som ett i många avseenden lyckat exempel på en liten nations hantering av en svår kris, och en kris som innebar ett inte obetydligt hot mot nationens säkerhet, både omedelbart och på litet längre sikt. Detta hindrar inte att vissa principiellt motiverade frågetecken måste sättas för viktiga aspekter på hanteringen av incidenten. 
 Den faktor som kanske mer än andra bidrog till att det operativa agerandet i vad avsåg U  
 137-incidenten 
  kom att betraktas som lyckat var den tydliga rollfördelning som här etablerades mellan politiker och militärer. Detta får kanske till dels tillskrivas de inblandade personligheterna, men berodde också sannolikt på yttre faktorer. Försvarsdepartementets ledning befann sig utomlands, ett förhållande i sig värt att notera, vilket gav ÖB en naturlig roll som partner direkt till statsministern och Utrikesdepartementets led- ning. Upparbetade kanaler fanns redan med anledning av Polen- krisen. Det dramatiska händelseförloppet gav föga utrymme för onödigt positionerande aktörerna emellan. 
 Vissa aspekter av hanteringen som sådan tål likväl att diskuteras. Men innan så sker kan det vara skäl att understryka det för- hållandet att uppfattningarna här befästs, att det här är fråga om en odiskutabelt skyldig förövare, och att denne också är just den man 
 86 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 väntade sig det skulle vara. Detta faktum blir styrande inte bara för ÖB:s omedelbara agerande, utan för den samlade politiska, diplo- matiska och militära hanteringen av krisen och vad mera är, sanno- likt för många år därefter. 
 Överbefälhavarens beslut i avsiktsfrågan kom att på ett avgöran- de sätt influera svaret på frågan om ubåten skulle betraktas som ett statsfartyg med immunitet som felnavigerat eller om den skulle klassificeras som inkräktare. Men medan Utrikesdepartementets folkrättsexpertis tvistade om detta hade saken alltså redan avgjorts av ÖB: Ubåten var en inkräktare och skulle behandlas som en sådan. Det är värt att notera att landets politiska ledning inklusive utrikesledningen var marginaliserad när detta för hela incidenten avgörande beslut fattas. I praktiken hade regeringen inget val annat än att acceptera det fullbordade faktum som ÖB:s beslut innebar även om det formellt givetvis varit möjligt att återta det. Att ubåten sedermera också till del kom att behandlas som ett statsfartyg med internationellrättslig immunitet, och att alltså besättningen inte internerades eller båten togs i beslag, var en konsekvens av realpolitiska bedömningar. 
 Avsiktsfrågan berördes men avsiktligheten togs för given i 1983 års utredning, medan 1995 års utredning genomförde en fördjupad granskning. I diskussionen om  
 Gåsefjärden-incidenten 
  har det framförts en rad fakta och uppgifter som kan bidra till att ifråga- sätta avsiktligheten i inträngningen. Bland annat har anförts att ubåten gick i övervattensläge med föreskrivna skeppsljus tända, framdriven av bullrande dieselmotorer i god fart – cirka 8 knop, när tystgående eldrift var en möjlighet, med blåsta vattentankar genom grunda vatten som omöjliggjorde dykning, in i en fjärd där ubåten skulle haft stor svårighet att vända. 
 67  
 Denna odyssé slutade med att ubåten körde upp på ett övervattensskär, tydligt markerat på det allmänna svenska sjökortet. 
 Utöver intrångets osedvanligt klumpiga karaktär, och det i sam- manhanget otypiska agerandet, är motivet för inträngningen just i Gåsefjärden höljt i dunkel. Lika gåtfullt är högriskbeteendet att med kärnvapen ombord utföra ett inträngningsföretag med så stora möjligheter för misslyckande. Denna operation skilde sig på många sätt i genomförande från de gäckande, svårfångade och tysta ubåtsbesöken i territorialvattnen som vi tycktes uppleva både före och efter oktober 1981. 
  
 67  
 Clark och Cain (red.),  
 Ubåtsfrågan  
 (1999), s.  
 20-37; 
  och Leach,  
 Ubåtsvalsen  
 (1985), s.  
 51-75. 
  
 87 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 Utredningen har särskilt granskat ovan nämnda omständigheter. Att skeppsljusen var tända har uppgivits av fartygschefen vid för- hören. Av dessa har också framkommit att ubåten gick i s.k. mellanläge, dvs. med ballasttankarna delvis fyllda. Sekonden uppgav att det vid grundstötningen fanns vatten kvar i tankarna. Detta framgår också av loggboken. 
 Vad beträffar uppgifterna om de bullrande motorerna kan kon- stateras att när ubåten satt fast på grundet och med egen kraft försökte ta sig loss, båda motorerna kördes på högsta effekt. Då uppstod givetvis ett kraftigt buller, kraftigare än vid motsvarande effektuttag då hela ubåten ligger i sjön. Orsaken till det förstärkta buller var att ljudet fortplantades direkt från skrovet till berg- grunden samt att avgasutsläppen kommit närmare eller kanske t.o.m. över vattenytan. Ubåten var precis som svenska ubåtar av motsvarande modernitet  
 (Hajen-klassen) 
  utrustad med två relativt högvarviga dieselmotorer, vilka kunde driva fram ubåten i ytläge i upp till 18 knop. Under inlöpandet har farten uppgivits vara 6 8 knop varvid en motor använts för framdrivning och en för laddning av batterierna. 
 En uppfattning om hur mycket ubåten bullrar vid gång till sjöss erhölls i samband med utlöpandet den 6 november. Fartygschefen på Achilles, som bogserade U 137 från Gåsefjärden ut till skydds- områdesgränsen och som tidigare tjänstgjort många år på ubåt, har för utredningen uppgivit att när bogseringen avslutats U 137 gick om Wyatt för att för egen maskin och i full fart gå ut mot territorialgränsen med bogserbåten ca 50 meter akter om U 137. Denne erfarne ubåtsofficer anser att motorljudet från U 137 i full fart inte var starkare än från en motsvarande svensk ubåt, som inte är anmärkningsvärt högt. Vid inlöpandet gick U 137 med måttlig fart, vilket innebär att motorljudet inte var särskilt högt. Ubåten gick dessutom i mellanläge med avgasutloppen djupare. 
 68 
  
 68  
 Samtal med fartygschefen på Achilles. 
 88 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 Att den grunda Gåsefjärden inte medger dykning är odiskutabelt och illustrerades av att, sedan ubåten dragits loss, ankrats och akterförtöjts vid en boj, man under materielkontroller fyllde tankarna varvid ubåten kom att ligga på botten med däcket över vattnet. Gåsefjärden är emellertid tillräckligt bred för att en ubåt av  
 Whiskey-klass 
  skall kunna vända med rimlig säkerhet. Fjärden medger inte rundgir, men väl vändning på stället med saxade pro- pellrar. Rätt utförd behövs ca tio minuter för en sådan manöver. 
 89 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 * * * 
 I utredarens granskning av Gåsefjärdenincidenten har framkommit uppgifter rörande U 137:s inträngning som tidigare inte redovisats och som tyder på att det verkligen rådde viss osäkerhet på sovjetisk sida om var ubåten egentligen befann sig när den körde fast. In- formation från svensk signalspaning har sålunda givit vid handen att U 137 sannolikt inledningsvis rapporterade en felaktig posi- tionsbestämning till sina hemmamyndigheter, alternativt att det blev fel i mottagandet. Sovjetiska flygplan och fartyg dirigerades först till ett område öster om Bornholm ca 120 km söder om Karls- krona. Flygplanen spanade under mer än sex timmar i fel område uppenbarligen utan resultat. 
 Dessa uppgifter förefaller peka på att ubåtsledningen antingen visste var den befann sig när man rapporterade men att det blev något fel i rapporten, eller också inte visste och rapporterade vad man trodde var en riktig positionsbestämning. En variant av det senare fallet är att man inte visste och att det dessutom blev fel i rapporten hem. Skulle något av de två senare alternativen vara riktigt måste detta naturligtvis få konsekvenser för bedömningen av avsiktsfrågan. För den förstnämnda möjligheten talar att en i stort sett korrekt positionsuppgift skrivits in i loggboken redan en dryg timme efter grundstötningen. Under förutsättning av att denna positionsuppgift inte skrivits in i efterhand, reser det frågor om hemmabasens kontroll över operationen vilket inte heller det undgår att ha bäring på avsiktsfrågan. I händelse ubåten varit på ett hemligt specialuppdrag och rapporterat om grundstötningen så förefaller det något märkligt att hemmabasen efter mer än sex timmar fortfarande sökte i fel område och dessutom ute på öppna havet. Ytterligare en möjlighet är givetvis att ubåten medvetet rapporterade fel, liksom att sökningen med avsikt skulle ha diri- gerats till en oriktig position i avledningssyfte, men båda dessa möjligheter förefaller något långsökta. 
 Den senare möjligheten förefaller stämma illa med det faktum att man från sovjetisk sida redan den 28 oktober i det första offi- ciella svaret hävdade att gyrokompassen gått sönder kl. 6.30 samma dag. Om så var fallet, kan man rimligen inte samtidigt söka sprida föreställningen att båten varit i området öster om Bornholm. Då skulle den svårligen ha hunnit fram till Gåsefjärden till morgonen. Om det varit så att man med denna operation skulle ha velat ge en medvetet falsk bild av var man trodde att ubåten befann sig, skulle 
 90 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 man sannolikt också sett till att de uppgifter som man uppgav till den svenska sidan stämde med detta. Det tyder på att operationen öster om Bornholm var en genuin sökoperation, och att man på sovjetisk sida utgick ifrån att båten befann sig någonstans i ett patrulleringsområde öster om Bornholm. 
 Ett annat viktigt spörsmål är frågan om hur det kunde ha kom- mit sig att uppgifterna från signalspaningen inte uppmärksammats i tidigare redovisningar från Försvarsmakten och regeringen kring händelsen. Även om uppgifterna inte i alla avseenden är bekräftade och stödde den officiella svenska uppfattningen att intrånget var avsikligt, förefaller informationen vara av sådant intresse att den, i vart fall i efterhand, borde ha funnits med i underlaget för bedöm- ningar av händelsens karaktär. 
 * * * 
 Ubåtskommissionen 1995 ägnade mycken energi och tid åt frågan om U 137:s inlöpande i Gåsefjärden och då särskilt frågan om avsiktligheten eller ej i inträngningen. Efter en utförlig diskussion av främst navigeringstekniskt slag kom kommissionen till samma resultat som ÖB 1981. Kommissionen fann att U 137:s infart i Gåsefjärden varit avsiktlig. 
 69 
  
 För denna utredning finns det inte anledning att ta definitiv ställning i avsiktsfrågan. Det räcker med att notera att Sverige efter incidenten politiskt och militärt agerade utifrån föreställningen om avsiktlighet. Detta bidrog till att skapa en presumtion om att andra konstaterade kränkningar och indikationer därom både före och efter  
 Gåsefjärden-incidenten 
  hade utförts av ubåtar och under- vattensfarkoster från Sovjetunionen. 
 Man kan alltså fortfarande diskutera om hanteringen av U 137:s grundstötning vilade på riktiga premisser. Kvar står som ovan sagts att den politiska och militära hanteringen i sig, oavsett om den ägde rum på grundval av ett korrekt underlag eller ej, likväl måste betraktas med respekt. En fast och bestämd hållning från svensk sida var nödvändig, liksom en tydlig enighet utåt. Regeringen och Försvarsmakten höll sig också klart till denna linje. Oppositionen instämde i allt väsentligt, och oppositionsledaren Collins uttalade att han ansåg hela frågan väl handlagd, från såväl politisk som militär sida. 
  
 69  
 SOU 1995:135, s. 266. 
 91 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 Avseende den av konstitutionsutskottet påtalade frånvaron av försvarsministern i det inledande skedet av regeringens behandling av  
 Gåsefjärden-incidenten 
  finner utredaren anledning att instämma i kritiken från principiella utgångspunkter. Rent sakligt däremot innebar försvarsministerns frånvaro knappast någon försvagning av hanteringen dels därför att stats- respektive utrikesminister höll säker kontroll över utvecklingen, dels för att Försvarsdepartemen- tets kompetente statssekreterare Carter snabbt infann sig och kunde företräda Försvarsdepartementet i samråden. 
 Ett par smärre randanteckningar kan möjligen göras dels be- träffande frågan om inspektion av ubåten, dels beträffande båtens frisläppande och uttransport från svenskt territorium. Man kan kanske ifrågasätta om inte en inspektion av båten skulle ha haft större utsikter till framgång om kravet på inspektion drivits mer bestämt från början. Kanske borde man ha sökt genomföra en fullständig inspektion redan i nära anslutning till den första bord- ningen. Givet är att det hade varit att höja insatserna, åtminstone temporärt, men möjligen skulle man ha kunnat utnyttja den första inledande förvirringen. 
 När ubåten till sist skulle bogseras ut från svenskt vatten skedde uppenbarligen ett av de få missförstånd som ägde rum under hela incidenten. Man beslöt att på grund av dåligt väder uppskjuta utbogseringen av båten till påföljande dag. Alla som kunde tyckas beröras informerades om beslutet men av någon anledning, sanno- likt ett misstag på sovjetisk sida, tycktes inte informationen ha trängt fram till fartygschefen. Denne beordrade på eftermiddagen den 5 november att ubåtens förtöjningar skulle lossas men opera- tionen hejdades genom ett resolut ingripande från kommendör- kapten Miles. 
  
 Mediamässigt  
 hanterades incidenten på ett i allt väsentligt korrekt sätt. Försvarsmakten kontrollerade situationen från första början, och lyckades undvika de interna åsiktsskillnader om informationshanteringen som präglade  
 Utö-incidenten. 
  Den känsliga frågan om misstankarna om förekomsten av kärnvapen ombord läckte aldrig ut i förtid. Kärnvapenfrågan hanterades på en need to know basis, dvs. hölls i en mycket begränsad krets. Detta ledde i sin tur till andra problem, som när ubåten skulle flyttas p.g.a. vädret. Förslaget om att ta den in till Karlskrona måste av- visas utan att de verkliga motiven varför detta vore olämpligt kunde avslöjas. Här aktualiseras frågan om en effektiv kris- hantering inte kräver en i vart fall internt relativt öppen 
 92 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 informationspolitik, för att alla delar av organisationen ska kunna fungera motiverat och optimalt. Dilemmat är givetvis risken för läckor, avsiktliga eller oavsiktliga, och därmed risken att förlora kontrollen över informationen utåt. Frågeställningen kommer igen i hanteringen av  
 Hårsfjärden-incidenten. 
  
 Förhandlingarna med Sovjetunionen  
 måste sägas ha klarats av väl, med tydlighet och bestämdhet. Den i och för sig hypotetiska frågan om förhandlingarna och det fortsatta diplomatiska agerandet vilade på korrekta premisser kan inte helt förbises i en granskning av hanteringen. Om så var fallet finns ingen anledning att diskutera den vidare behandlingen av frågan i relation till Moskva. Men om så inte varit fallet, nämligen om det verkligen skulle ha varit fråga om ett navigeringsfel, så bidrog sannolikt den skarpa svenska hållningen till en försämring i relationerna mellan Sverige och Sovjetunionen som i så fall inte i alla delar hade varit nödvändig. Detta är idag något av en akademisk fråga, och det kan hävdas att en stat vars örlogsfartyg gör sig skyldiga till så allvarliga felnavigeringar som det i så fall var fråga om måste vara beredd att ta konsekvenserna härav. På sätt och vis kan också sägas att den svenska hanteringen gav ett visst utrymme för en mindre sträng tolkning av avsiktsfrågan. Genom att inte insistera på att genomsöka ubåten, och genom att tillåta fartyget lämna på sätt som skedde med komplett besättning visade Sverige delvis respekt för ubåtens legitimitet som statsfartyg ute i legalt ärende. Därmed undvek Sverige att spetsa till situationen ytterligare med risk för mer negativa konsekvenser för de  
  
 svensk-sovjetiska 
  
  relationerna än som verkligen blev fallet. Frågeställningen visar dock på vikten av att beslutsunderlaget håller och att den analys som görs är korrekt med tanke på de långtgående och vitt skilda konsekvenserna av olika utfall av analysen. 
  
 Sammanfattningsvis bör understrykas att Gåsefjärden- incidenten visserligen innebar en allvarlig kris som skakade den nationella säkerheten, men att den likväl isolerat måste ses som en säkerhetspolitisk incident. Om den hade förblivit en isolerad företeelse och inte följts av ytterligare kränkningar skulle denna incident i sig givetvis ha inneburit ett skärpt läge och en bekräftelse av tidigare misstankar. Men den skulle inte ha blivit den början till en långvarig och omvälvande nationell säkerhetspolitisk kris som blev fallet i och med att den följdes av  
 Hårsfjärden-incidenten. 
  
 93 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 3.3 
  
 Hårsfjärden-incidenten 
  
 Den ubåtsincident som har tilldragit sig den största uppmärksam- heten, när den inträffade och därefter, är händelserna i Stockholms södra skärgård med tyngdpunkt den 1 till 14 oktober 1982. In- cidenten var särskilt anmärkningsvärd eftersom den ägde rum i Hårsfjärden, som är huvudbas för kustflottan, och i vars närhet  
 Muskö-anläggningen 
  är belägen. En omfattande massmedial bevak- ning bidrog till att ge incidenten både nationell och internationell uppmärksamhet.  
 Hårsfjärden-incidenten 
  har i efterhand blivit föremål för omfattande granskningar och två statliga utredningar. Ubåtsskyddskommissionen 1983 vars rapport huvudsakligen Bennett rades på denna incident och 1995 års Ubåtskommission vars rapport inrymmer en utförlig beskrivning och analys av incidenten. Icke desto mindre har hanteringen av händelserna i oktober 1982 föranlett journalister, fredsforskare och politiker att uttrycka skep- sis och tvivel över den offentliga redovisningen. En rik flora av hypoteser har vuxit fram som gjort  
 Hårsfjärden-incidenten 
  till en 
 94 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 av de mest diskuterade och mytomspunna händelserna i  
 1980-talets 
  ubåtshistoria. 
 Utifrån direktiven för innevarande utredning har det synts mig angeläget att göra en förnyad granskning av skeendet i Hårsfjärden, dock, till skillnad från de båda tidigare statliga utredningarna, med en särskild betoning av hur regering och försvarsmakt hanterat incidenten. 
 70 
  
 Händelseförlopp 
 De officiella beskrivningarna av Hårsfjärdenhändelserna har alla tagit som utgångspunkt den observation av periskop som gjordes den 1 oktober 1982 på Hårsfjärden, och som blev den utlösande faktorn för den stora ubåtsjaktoperationen. 
 71  
 Dagarna omedelbart innan hade emellertid ett antal observationer gjorts i Stockholms mellersta skärgård, och även inne i Stockholms hamn. 
 En fiskare iakttog lördagen den 25 september vad han beskrev som ett ubåtsperiskop vid Södermöja. Observationen rapporterades dock inte förrän efter  
 Hårsfjärden-incidenten. 
  
 Den 26 september observerades ett periskop på Stockholms ström inte långt ifrån amerikanska örlogsfartyg på besök i Stockholm. Den 29 september gjordes optiska observationer av vad som antogs kunna vara ett ubåtstorn vid Gåshaga utanför Lidingö, och samma kväll och natt uppfattades ett återkommande radareko vid Kyrkvikens mynning. Några timmar senare indikerade mine- ringen i närheten av Vaxholm, på morgonen den 30 september. Från den 29 och 30 september finns också ett antal indikationer både från Sandhamnsområdet och från Hårsfjärdenområdet. 
 72 
  
 70 
  
 Se bland annat de verk som författats av Murphy (1984), Leach (1985) och Phelps (1996). 
  
 71 
  
 Se t.ex. SOU 1983:13, s. 23 och 83; samt SOU 1995:135, s. 140. 
  
 72 
  
 ÖrlB O krigsdagbok,  
  
 1982-09-25 
  30; och Mälstens krigsdagbok,  
 1982-09-25 
  30. 
 95 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 Fredagen den 1 oktober  
 mitt på dagen observerade två värnpliktiga i en båt på relativt nära håll två ubåtsmaster – av vilka åtminstone en uppfattades som periskop – på Hårsfjärden utanför Berganäs. Masterna drogs ned efter ca en minut och försvann. 
 Chefen för Ostkustens örlogsbas med stabsplats på Muskö vid- tog de åtgärder som enligt gällande bestämmelser var påkallade för att avvisa upptäckt ubåt. En ubåtsjaktutrustad helikopter fick ekokontakt inom tjugo minuter och en sjunkbomb fälldes. Åtgär- der vidtogs för att försöka spärra av Hårsfjärden. 
 73 
  
 Av en orientering från militärbefälhavaren i Östra militär- området framgick att sannolik ubåt indikerats i såväl Stockholms 
  
 73  
 SOU 1983:13, s. 83; SOU 1995:135, s. 140. 
 96 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 inre skärgård som i Hårsfjärdenområdet. Verksamhet med målet att identifiera och därefter avvisa ubåt skulle fortsätta minst intill den 4 oktober. Disponibla resurser skulle utnyttjas så att trycket mot de främmande ubåtarna blev relativt jämnt fördelat mellan de båda områdena. 
 74 
  
 Överbefälhavaren orienterade statssekreteraren Carter i För- svarsdepartementet och denne informerade statsminister Fälldin. 
 Överbefälhavaren ställde till örlogsbaschefens förfogande en marin analysgrupp med kommendörkapten Rojas som chef. 
 75 
  
 Redan under eftermiddagen togs också frågan om ett press- kvarter upp, och under kvällen beordrade försvarsstabschefen att man skulle förbereda för ett presskvarter för uppemot 500 jour- nalister, och förberedelser härför sattes igång på Berga Örlogs- skolor vid Hårsfjärden. 
 76 
  
 Lördagen den 2 oktober  
 fortgick spaningsarbetet, och gav sådana indikationer att sjunkbomber fälldes på för- och eftermiddagen i Hårsfjärden respektive norra Nämndöfjärden. Sammanlagt fälldes fem sjunkbomber i dessa två områden. Oljestråk noterades och oljeprover togs. Försvarsstaben utfärdade sent på kvällen kl. 23.30 en kommuniké av innebörd att ubåtsspaning pågick sedan fredag eftermiddag i Stockholms södra skärgård och att under lördags- kvällen sjunkbomber fällts i varningssyfte. Vidare nämndes i kom- munikén att andra militära övningar, som inte hade med ubåts- spaningen att göra, pågick i området. 
 77 
  
 Söndagen den 3 oktober  
 skedde kontinuerlig övervakning med olika spaningsmedel i Hårsfjärdenområdet. Olika former av provi- soriska spärrar för inloppen till Hårsfjärden var då utlagda. Det södra inloppet hade spärrats med ett fartyg. På kvällen erhölls nya indikationer i form av sonarkontakter, och insats skedde med två sjunkbomber. 
 78 
  
 Måndagen den 4 oktober  
 skedde en upptrappning av verksam- heten. Ytterligare ansträngningar att förbättra avspärrningarna runt Hårsfjärden gjordes. Under natten och dagen erhölls indikationer i Hårsfjärdenområdet i form av radarekon, sonarekon, luftuppkok 
  
 74 
  
 MB Ö fjärrskrift,  
  
 1982-10-01. 
  
 75 
  
 Robles dagbok,  
  
 1982-10-01 
  (handskrivna versionen); och MB Ö fjärrskrift,  
 1982-10-01. 
  
 76 
  
 Försvarsstabens Informationsavdelning (Fst/Info),  
  
 Informationstjänsten i samband med ubåtskränkningarna i Stockholms södra skärgård under oktober 1982,  
  
 1983-04-26. 
  
 77 
  
 Fst/Info,  
  
 1983-04-26; 
  och SOU 1983:13, s. 83. 
  
 78 
  
 Fst/Info,  
 Ubåtsjaktverksamheten i Stockholms södra skärgård i oktober 1982,  
  
 1982-10-25; 
  
  SOU 1983:13, s. 83; och MBÖ lägesrapport,  
  
 1982-10-03. 
  
 97 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 och skumstrimmor. Vissa av indikationerna gav doppler, vilket innebar att ett föremål varit i rörelse. Tolv sjunkbomber fälldes. En oljefläck 50x50 meter på vattenytan iakttogs. 
 En upptäckt av ubåt, som senare betecknades som säker, gjordes kl. 18.05 då en vågkam observerades i Sandhamnsområdet (Stora Hästskär), och kl. 19.00 då vad som rapporterades som tornet på en ubåt som med tända lanternor gick på nordlig kurs i farleden väster om Sandön. Patrullbåten Mode fick härefter sonarkontakt och anföll med sjunkbomber. 
 79 
  
 Av militärbefälhavarens i Östra militärområdet bedömande den 4 oktober framgick att en främmande ubåt sannolikt befann sig i Hårsfjärden, det s.k. södra området och att en ubåt möjligen uppehöll sig i det s.k. norra området, dvs. området innanför Sand- hamn. Särskilt i södra området kunde det röra sig om en miniubåt eller eventuellt ett skenmål (detta var första gången man på allvar började överväga möjligheten av miniubåtar). Avseende det norra området bedömdes ubåten behöva utlöpa i närtid. I fråga om det södra området ansågs att en miniubåt till följd av begränsad ut- hållighet måste röja sig eller utlöpa inom kort. En konventionell ubåt ansågs ha lång kvarvarande uthållighet. Sannolikheten för att ubåt skulle finnas kvar i slutet av veckan bedömdes därför som liten. 
 80 
  
 Tisdagen den 5 oktober  
 var spaningsintensiteten i Hårsfjärden- området hög och ett flertal indikationer i form av luftuppkok, olje- fläckar och sonarekon erhölls. Indikationer ledde till att samman- lagt tolv sjunkbomber fälldes under dygnet. Avsikten var att en ubåt skulle tvingas till ytan och identifieras före avvisning. Risk för fritagningsförsök kunde inte uteslutas. Det fanns också en oro för att eventuella gisslansituationer skulle uppstå. 
 Enligt försvarsstabschefen Jenkins skedde under dagen en massa händelser på Hårsfjärden som pekade på att det var nära till att vi skulle lyckas, men en hel del spöken kan man nog säga att det fanns. 
 81 
  
 Efter midnatt utsändes en presskommuniké från Försvarsstaben, vilken förtjänar att återges i sin helhet: 
 82 
  
 79 
  
 Fst/Info,  
  
 1983-04-26; 
  SOU 1983:13, s. 83; och SOU 1995:135, s. 140. 
  
 80 
  
 MB Ö bedömande,  
  
 1982-10-04. 
  
 81 
  
 SOU 1983:13, s. 84; MB Ö Orientering  
  
 1982-10-03; 
  samt Försvarsstabschefen Thomas dagbok,  
 1982-10-05. 
  
 82 
  
 Fst/Info,  
  
 1983-04-26. 
  
 98 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 Under måndagen har sådana indikationer erhållits, att man misstänker att en främmande ubåt med stor sannolikhet uppehåller sig i Hårs- fjärdområdet i Stockholms södra skärgård. 
 Indikationer har erhållits i form av radarekon, hydrofonekon, luft- uppkok och skumstrimlor. 
 Vissa av indikationerna har givit doppler, vilket innebär att ett före- mål varit i rörelse. 
 Sjunkbomber har vid ett flertal tillfällen fällts på dessa indikationer. Därutöver har förberedelser vidtagits för tänkbara händelseutveck- 
 lingar. 
 Spaningarna fortsätter med oförminskad intensitet. 
 Marinstabens presschef Johnson har uppgivit för utredningen att informationsavdelningen i utkastet till denna kommuniké med- vetet hade tagit med ett antal sakuppgifter, för att en del skulle kunna strykas i slutjusteringen, som brukligt var. Han hade emellertid blivit förvånad över att försvarsstabschefen i stället hade lagt till ytterligare element. 
 Den nattliga presskommunikén föranledde en stor uppmärksam- het. Försvarsstabschefen, som befann sig på Berga, blev på natten överfallen av massmedia och gav några korta intervjuer varvid han bekräftade innehållet i kommunikén. Order om att upprätta ett presskvarter vid Berga hade givits under måndag eftermiddag, och avsikten var att detta skulle öppnas under natten eller påföljande dag. Med anledning av uppgifterna till pressen blev ett omedelbart öppnande i praktiken oundvikligt, och vid tvåtiden på natten släpptes de första journalisterna in. Ett presskvarter upprättades alltså tisdag morgon den 5 oktober. Under tiden fram till den 15 oktober då presskvarteret stängdes hade cirka 450 svenska och 200 utländska journalister ackrediterats. 
 83 
  
 Onsdagen den 6 oktober  
 var spaningsintensiteten fortsatt hög. Ytterligare resurser tillfördes i form av minsvepare och ubåts- bärgningsfartyget Belos. En sjunkbomb fälldes under dagen i Hårsfjärden. Luftvärnsförband och militärpolis tillfördes också. På kvällen observerades skumstråk och luftuppkok, men sökning i området gav inget resultat. 
 Kraftsamling av verksamheten skedde till Hårsfjärdenområdet. Alla tänkbara arrangemang vidtogs för att försöka hålla en even- tuell ubåt innesluten. Bottenundersökningar gjordes. Ett antal sjunkbomber fälldes mot kontakter som klassificerades som möj- lig ubåt. 
  
 83  
 Samtal med Johnson,  
 2001-09-12; 
  Thomas dagbok,  
 1982-10-05; 
  och Little/Info,  
 1983-04-26. 
  
 99 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 Militärbefälhavaren i Östra militärområdet bedömde att i Hårs- fjärden uppehöll sig sannolikt ytterligare en främmande ubåt. De vapeninsatser som gjorts kunde eventuellt ha skadat ubåten. Militärbefälhavaren utgick i det fortsatta agerandet ifrån att ubåt fanns instängd i Hårsfjärden tills annat bevisats. När en ubåt tvin- gats till ytan skulle den om så krävdes bemäktigas, om nödvändigt med vapenmakt. Ubåten skulle därvid införas till lämpligt belägen plats bl.a. för undersökning och förhör. Avvisning skulle ske enligt senare order. 
 Ett antal kontrollerbara mineringar bemannades under dagen. Försvarsstabschefen noterade i sin dagbok att det började bli 
 alltmer klart att det skulle bli en mycket svår operation och att satsningen på att få upp en ubåt kanske inte kunde ge resultat. 
 84 
  
 84  
 SOU 1983: 13, s. 84; MB Ö fjärrskrift  
 1982-10-06; 
  och Thomas dagbok,  
 1982-10- 
  06. 
 100 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 Torsdagen den 7 oktober  
 mitt på dagen erhölls indikationer i avspärrningsanordningarna i norra Hårsfjärden som kunde tyda på en utbrytning. Bland annat gavs utslag i nät som lagts ut i vissa sund för att indikera om en ubåt passerade. Näten förflyttade sig ca 50 meter. Utvecklingen föranledde stort pådrag, ÖB under- rättades och han meddelade i sin tur statsministern. Insatser med flyg förbereddes. Senare på eftermiddagen fälldes en sjunkbomb på norra Hårsfjärden och sex sjunkbomber utanför den norra avspärr- ningen mot en indikation som bedömdes härröra från ubåt. Vapen- insatserna skedde med begränsningar. och med upprepade eldför- bud för både helikoptrar och fartyg. Detta berodde på att man befarade att dykare kunde finnas i vattnet. Då någon taktisk ledare 
 101 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 ej var utsedd måste vapeninsatserna regleras av örlogsbaschefen.  
 85  
 Militärbefälhavaren fick ÖB:s tillstånd att använda fasta mine- ringar. 
 Två minor sprängdes i närheten av Harris på eftermiddagen och en på kvällen. Efter den första sprängningen gav ÖB order om att utnyttjandet av mineringar endast fick ske under förutsättning att absolut säkerhet förelåg för övrig trafik. Ytterligare sjunkbomber fälldes. Vapeninsatserna gav dock inget resultat. 
 Senare på kvällen gav nätet i norra spärren åter utslag och flyttades ca 100 meter. Klockan 21.35 fick en helikopter söder om James sonarkontakt med ett eko som avlägsnade sig från sonaren. Ekot klassificerades möjlig ubåt. Denna kontakt betecknades senare som säker. Kontakten hölls under närmare ett par timmar med omväxlande helikopter och fartyg. Eldgivningen reglerades i detalj från basen, och resultatet blev att fyra sjunkbomber fälldes. Överbefälhavaren beordrade sent på kvällen återhållsamhet med insats av sjunkbomber, samt eldförbud för alla mineringar. 
 86 
  
 Det finns indikationer som talar för att en ubåt, om det fanns fler än en, kan ha tagit sig ut relativt tidigt, troligen denna dag och förflyttat sig nordostvart genom de tämligen djupa rännor som går igenom skärgården i nordostlig/sydvästlig riktning. De ubåtsindi- kationer, som senare gjordes på Jungfru- och Nämndöfjärdarna, förefaller tidsmässigt stämma med en sådan förflyttning. 
  
 Fredagen den 8 oktober  
 erhölls i södra Hårsfjärden och utanför spärren indikationer, bl.a. i form av radarekon. Vissa höjningar av beredskapen och indragningar av permissioner vid förband inom Östra militärområdet under helgen beordrades. Passage för fartyg med mindre djupgående än 10 meter förbjöds i lotsleden väster om Harris. 
 Överbefälhavaren gick ut med ett internt meddelande rörande information till massmedia där uppmärksamheten fästes på att en mängd hemliga uppgifter om den pågående  
 ubåts-incidenten 
  
 85 
  
 ÖrlB O krigsdagbok,  
  
 1982-10-07; 
  Cardenas dagbok,  
 1982-10-07; 
  samt SOU 1983:13, s. 84. De resurser som örlogsbasen disponerade var en heterogen samling små fartyg och båtar, av vilka några var ur kustbevakningen och polisen. Huvuddelen bestod av ett antal okvalificerade enheter såsom bogserbåtar, torpedbärgare och  
 SVK-båtar. 
  De enda kvalificerade resurserna var helikoptrarna och några patrullbåtar. På övriga fartyg pågick besättningsbyten. Det fanns därför inga lämpliga förbandschefer som kunde utses till taktiska ledare. 
  
 86 
  
 Marina Analysgruppen, Incidentrapport 4, Rapport ubåtsincident  
  
 1982-09-30 
 10-15, 
  daterad  
 1982-10-29; 
  SOU 1995:135, s. 140; ÖrlB krigsdagbok,  
 1982-10-07; 
  samt ÖB fjärrskrift  
 1982-10-07. 
  
 102 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 sluppit ut bl.a. genom uttalanden från militära befattningshavare. Där påpekades att vissa militära talesmän knutna till Försvars- stabens informationsavdelning utsetts. Sekretessbedömning av in- formationen till pressen skulle göras i samband med uttalanden från dessa talesmän. 
 87 
  
 I ett bedömande från militärbefälhavaren noterades att på efter- middagen den 7 oktober och natten den 7 8 oktober hade indika- tioner erhållits, som tydde på att eventuell ubåt kunde ha tagit sig ut genom den norra spärren. Militärbefälhavaren bedömde att san- nolikheten för att eventuell ubåt alltjämt fanns kvar i Hårsfjärden minskade. 
 88 
  
 Lördagen den 9 oktober  
 kompletterades de fasta spärrarna i Hårsfjärdenområdet för att öka den indikerande och hejdande effekten. Under dygnet hade några indikationer på ubåt erhållits, fortsatt undersökning gav dock negativt resultat. 
 Spaningarna fortsatte såväl innanför som utanför avspärrnings- anordningarna vid Hårsfjärden. En kontrollerbar minering utlades som ytterligare förstärkning av den s.k. norra spärren. En senare som säker betecknad upptäckt av ubåt rapporterades efter kl. 15.00 då ett periskop observerades på Jungfrufjärden, och en timme senare gjordes två observationer av ett periskop öster om Nämndö. 
 Vid ett möte mellan ÖB, försvarsstabschefen, militärbefälhava- ren och kustartilleriförsvarschefen diskuterades användning av minor vid ubåtsjakten. Överbefälhavarens beslut blev att minor fick utnyttjas dagtid under förutsättning av optisk sikt. 
 89 
  
 Söndagen den 10 oktober  
 fortsatte spaningarna. Två indikationer rapporterades på eftermiddagen från norra Hårsfjärden. Sökning i området gav inget resultat. Arbetet med förstärkningar av spärr- anordningarna runt Hårsfjärden avslutades. 
 90 
  
 Måndagen den 11 oktober  
 erhölls på morgonen sonarindikationer vid Harris. Vid elvatiden hördes en knall som senare visade sig vara en ljudbang från ett amerikanskt flygplan över Östersjön. Mitt på dagen sprängdes, efter indikation, en mina i Mälstenområdet. Efter minsprängningen uppträdde och fotograferades en grön fläck i vattnet utanför Harris. Förbud för obehöriga att vistas inom vattenområdet i och i anslutning till Hårsfjärden utfärdades. 
  
 87 
  
 SOU 1983:13, s. 84 ; ÖB fjärrskrift,  
  
 1982-10-08, 
  Little/Info,  
 1982-10-25. 
  
 88 
  
 MB Ö bedömande  
  
 1982-10-08. 
  
 89 
  
 MB Ö fjärrskrift  
  
 1982-10-09; 
  SOU 1983:13, s. 84; SOU 1995:135, s. 140; och Cardenas dagbok,  
 1982-10-09. 
  
 90 
  
 SOU 1983:13, s. 85. 
  
 103 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 Belos genomförde bottenundersökningar i området kring min- sprängningen utan resultat. Under natten rapporterades hydrofon- ljud som av hydrofonisten uppfattades som reparationsljud, något som avvisades i senare analyser. 
 91 
  
 Området kring Mälsten 
  
 Tisdagen den 12 oktober  
 fortsatte spaningarna i Hårsfjärden- området. På kvällen erhölls en sonarkontakt utanför Harris i Danziger gatt. Denna kontakt indikerades i en passiv sonar i form av propellerljud från en ubåt i undervattensläge. En del av indika- tionen spelades in på band. Denna kontakt bedömdes senare som ubåt. 
 Denna natt hävdes det nattliga eldförbudet för mineringen i Danziger gatt. 
 92 
  
 Onsdagen den 13 oktober  
 erhölls sent på kvällen och under natten till torsdagen starka ubåtsindikationer vid Harris i flera av varandra oberoende system. Med anledning av dessa indikationer ringde platschefen på ön direkt till försvarsstabschefen och begärde att det nattliga eldförbudet för minorna skulle hävas. Efter att ha 
  
 91 
  
 Fst/Info,  
  
 1983-04-26; 
  SOU 1983:13, s. 85; Cardenas dagbok,  
 1982-10-11; 
  och Mälstens krigsdagbok,  
 1982-10-11. 
  
 92 
  
 SOU 1983:13, s. 85; SOU 1995:135, s. 140; MB Ö fjärrskrift,  
  
 1982-10-12. 
  
 104 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 inhämtat berörda chefers uppfattning beslutade försvarsstabschefen, till vilken ÖB den natten hade delegerat beslutanderätten ifråga om insats med minor, omkring kl. 1.00 att så skulle ske. Utanför mineringen hade då en ubåtsjakthelikopter erhållit en kontakt som klassificerades som möjlig ubåt. Från en bevakningsbåt insattes anfall och två sjunkbomber fälldes. 
 93 
  
 Presskvarteret på Berga Örlogsskolor flyttades in till Stockholm.  
 Torsdagen den 14 oktober  
 sökte Belos i Danziger  
 gatt-området 
  utan resultat. Beredskapen för vissa armé- och flygförband drogs ned. Under dagen erhölls ytterligare sonarindikationer utanför 
 Danziger gatt. 
 Bedömningen gjordes att främmande ubåtar ej längre fanns kvar inne i svensk skärgård, medan främmande föremål kunde finnas kvar och det kunde finnas spår kvar på svensk botten som kunde avslöja ubåts nationstillhörighet eller dess verksamhet. 
  
 Tisdagen den 19 oktober  
 insattes dykare för bottenundersök- ningar. 
  
 Torsdagen den 21 oktober  
 tillsatte regeringen Ubåtsskyddskom- missionen. 
 Måndagen den 1 november  
 avbröts spaningarna. 
  
 94 
  
 Säkra upptäckter av ubåtar 
 1983 års Ubåtsskyddskommission gjorde ingen precisering av säkra kontakter. 
 Ubåtskommissionen 1995 refererade emellertid i sin redovisning av Hårsfjärdenepisoden fem fall av säkra upptäckter av ubåt som identifierats av den särskilda arbetsgrupp för granskning av ubåts- jaktverksamheten vilken tillsatts av Chefen för marinen och som letts av konteramiralen Yu. Dessa fem var följande: 
 95 
  
 93 
  
 Mälstens krigsdagbok,  
  
 1982-10-13. 
  
 94 
  
 Försvarsstaben/Und fjärrskrift,  
  
 1982-10-14, 
  SOU 1983:13, s. 85. 
  
 95 
  
 Granskning av ubåtsjaktverksamheten mot bakgrund av händelserna i Stockholms skärgård, 
  
 Slutrapport till Chefen för marinen från arbetsgrupp Ubåtsjaktverksamhet, daterad den 3 december 1982. (hädanefter benämnd som  
 Grandin-rapporten). 
  De fem säkra upptäckterna av ubåt finns också refererade i SOU 1995:135, s. 140. 
 105 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 5. 
  
 En första observation gjordes av två värnpliktiga som fredagen den 1 oktober 1982 mitt på dagen på relativt nära håll siktade två ubåtsmaster – av vilka åtminstone en uppfattades som periskop – på Hårsfjärden utanför Berganäs. Masterna drogs ner och försvann. 
  
 6. 
  
 Måndagen den 4 oktober, mellan kl. 18.00 och 19.00 gjordes två på varandra följande optiska upptäckter, dels av en vågkam som rörde sig, dels ett ubåtstorn med tända lanternor på nordlig kurs i leden väster om Sandön (Sandhamn). Sjunk- bombsanfall från patrullbåt (Mode) insattes efter sonar- kontakt. 
  
 7. 
  
 Torsdagen den 7 oktober på kvällen fick en helikopter vid Hårsfjärden sonarkontakt med något som avlägsnade sig (låg doppler) med en fart av 8 knop. 
  
 8. 
  
 Lördagen den 9 oktober på eftermiddagen observerades ett periskop på Jungfrufjärden och gjordes ytterligare två observa- tioner av ett periskop öster om Nämndö. 
  
 9. 
  
 Tisdagen den 12 oktober kl. 18.00 slutligen uppfattades i en passiv hydrofon vid Harris i Danziger gatt sonareffekten av propellerljud från en ubåt i undervattensläge. 
  
 3.3.1 
  
 Operation Notvarp 
  
 En grund till oklarheterna runt Hårsfjärdsepisoden har varit att tidigare utredningar och information från Försvarsmakten inte redovisat de marina aktiviteter, som föregick den inledande obser- vationen i Hårsfjärden den 1 oktober. 
 Sålunda genomförde marinen i månadsskiftet september/oktober 1982 en Operation Notvarp 
 96 
 , som inte dokumenterats i vanlig ordning utan tvärtom omgärdats med stor sekretess. Rykten om denna operation, som tidsmässigt råkade sammanfalla med ett amerikanskt örlogsbesök i Stockholm, har bidragit till spekulationer om en  
 Nato-inblandning 
  i Hårsfjärden- incidenten. 
  
 96  
 Information rörande Operation Notvarp är främst inhämtat från ÖrlB O krigsdagbok och genom samtal med Rojas,  
 2001-04-18. 
  
 106 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 I marinen utvecklades sommaren 1982 en plan för att genomföra en agerandeoperation i kontrast till de reaktiva operationer som var en följd av ubåtsjaktens natur. För att få ett stopp på de olovliga intrången i svenskt territorialvatten måste Försvarsmakten lyckas tvinga en kränkande ubåt att inta övervattensläge, så att den kränkande nationen kunde utpekas. Detta bedömdes kunna ske om initiativet låg på ubåtsjaktens sida. 
 Tanken på en agerandeoperation förefaller ha emanerat från marinstaben. Planeringen igångsattes, efter klartecken från Över- befälhavaren, inom marinstaben i nära samverkan med kustflottan, Ostkustens örlogsbas, Stockholms Kustartilleriförsvar samt första helikopterdivisionen. För att vidmakthålla hög sekretess och und- vika läckor begränsades kretsen av informerade starkt. Den av- gående försvarsstabschefen, viceamiral Schuback underrättades i ett sent skede, den likaledes avgående militärbefälhavaren för Östra militärområdet däremot inte. Den tillträdande försvarsstabschefen viceamiralen Kelly, som var chef för kustflottan till och med den 30 september, informerades enligt uppgift inte förrän den 30 september på kvällen. 
 97 
  
 Den grupp som planerade Operation Notvarp leddes av kom- mendörkapten Rojas. 
 98  
 Verksamheten baserades i hög grad på muntliga order. Utgående från erfarenheter från tidigare ubåtskränkningar beslutades att operationen skulle genomföras i området Kanholmsfjärden – Sandhamn. Principen var att utlägga några specialtillverkade indikerande nät samt utgångsgruppera resurser för spaning och insats, så att det, om man fick indikationer på närvaro av främmande ubåt, skulle vara möjligt att göra en samlad insats utan tidsfördröjning. Örlogsbaschefen ledde verksamheten och rapporterade direkt till ÖB med kringgående av militärbefälhavaren i Östra militärområdet. 
 Ur kustflottan hade avdelats en patrullbåtsdivision om två patrullbåtar, en ubåt, en hydrofonbojgrupp samt ett par helikoptrar ur första helikopterdivisionen. Vissa delar av andra kustartilleri- brigaden, som genomförde krigsförbandsövning i området, hade tilldelats särskilda uppgifter inom ramen för operationen. 
 Hemliga detaljanvisningar för skärpt tillämpning av IKFN be- slutades av Lynch att gälla för Operation Notvarp. Tidpunkten för Notvarp och dess geografiska förläggning skall, enligt vad som uppgivits för utredningen av i planeringen deltagande personer, ha 
  
 97 
  
 Samtal med berörda personer. 
  
 98 
  
 Samtal med Rojas,  
  
 2001-04-18. 
  
 107 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 beslutats med hänsyn till de erfarenheter som man fått fram från tidigare kränkningar. Värt att notera är dock att vid tidpunkten för Notvarp planerades och genomfördes ett amerikanskt örlogsbesök i Stockholm. Detta besök var givetvis känt i berörda staber. 
 Besöket ägde rum i Stockholm med början den 24 september och avslutning den 27 september. Robotkryssaren USS Belknap, fregatten Gonzales och tankfartyget Hudson deltog i besöket. Fartygen medverkade i en Nato- övning i Nordsjön och Östersjön under perioden den 22 september till den 3 oktober. Därpå följde ytterligare en Nato- övning som avslutades den 15 oktober. Ett dygn efter utlöpandet från Stockholm befann sig fartygen tillsammans med skuggande sovjetiska örlogsfartyg sydost om Gotland. 
 I detta sammanhang framstår emellertid som intressant den rapporterade observationen kl. 14.00 den 26 september 1982 av ett periskop på Stockholms ström i närheten av de vid Stadsgårdskajen förtöjda amerikanska örlogsfartygen. Det kan i efterhand beklagas att denna märkliga observation inte föranledde en närmare kontroll och analys. Dock kan noteras att den omnämndes i Utrikes- nämnden under nämndens behandling av Ubåtsskyddskommis- sionens betänkande. 
 99 
  
 Utredarens bedömning 
 Notvarp kan antingen beskrivas som ett misslyckande eller som en begränsad framgång i så måtto att en främmande ubåt faktiskt tycks ha uppenbarat sig på antagen tid, men vid fel plats, i Hårs- fjärden strax söder om operationsområdet. 
 Utredaren vill dock sätta ett frågetecken för planeringen och genomförandet av Notvarpsoperationen. Den hemliga plan, som ingen i regeringen eller Försvarsdepartementet hade orienterats om, syftade till att fånga en främmande ubåt i en agerande- operation och tvinga denna till ytan för identifiering. Om man lyckats i detta uppsåt skulle Sverige, i ett känsligt politiskt läge, ha ställts inför en direkt konfrontation med främmande makt. Vid  
 Gåsefjärden-incidenten 
  hade sovjetiska örlogsfartyg samlats utanför den svenska territorialgränsen, vilket skapat en 
  
 99  
 Möte i Utrikesnämnden,  
 1983-04-26. 
  Mötet hölls kl.13.30, strax efter presskonferensen där Ubåtsskyddskommissionens betänkande presenterats. Cardenas dagbok,  
 1983-04- 
  26. 
 108 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 svårbedömbar säkerhetspolitisk situation. I vad avsåg Notvarps- operationen hade såväl den avgående som den tillträdande försvarsstabschefen informerats i ett sent skede medan militärbefälhavaren för Östra militärområdet hade hållits utanför planeringen. 
 100 
  
 Politiskt kunde tidpunkten knappast ha varit sämre vald. Riks- dagsvalet i september hade lett till ett regeringsskifte i Sverige. Den avgående regeringen hade karaktär av expeditionsministär och den nya som skulle tillträda den 7 oktober var ännu inte färdigbildad. Därtill kom att stora delar av den militära ledningen byttes den 1 oktober. Lämpligare hade därför varit att senarelägga denna operation, vilken kunde ha resulterat i att en kränkande ubåt tvingats till ytan. Att i detta läge söka sätta i verket en plan som skulle ha kunnat leda till en politisk konfrontation med en främmande makt måste bedömas som olämpligt. Ansvaret för denna risktagning måste ensamt falla på Kelly. 
 När Notvarpsoperationen efter beslut av örlogsbaschefen genom överflyttning av resurser den 1 oktober övergick i  
 Hårsfjärden-operationen, 
  engagerade sig den nytillträdde försvarsstabschefen vartefter incidenten utvecklade sig alltmer i den direkta taktiskt/operativa ledningen. 
 101 
  
 Vidare måste ifrågasättas den filosofi, som legat till grund för agerandeoperationen Notvarp, där ju tanken var att, om en krän- kande ubåt tvingades till ytan, den kränkande staten skulle upphöra med sina ubåtsintrång. Resonemanget förefaller inte särskilt hållbart i skenet av  
 Gåsefjärden-incidenten, 
  vilken inte följdes av någon minskning av frekvensen av rapporterade kränkningar. Om nu hypotesen var att Sovjetunionen var den stat som varit ansvarig för huvuddelen av intrången borde Sovjetunionen efter Gåsefjärden ha upphört med dessa. 
 Mycket talar för att de kränkningar, som ägt rum, haft som motiv exempelvis operativa förberedelser i händelse av konflikt i Östersjön och/eller förebyggande åtgärder gentemot motsidan. Om skälen för den agerande staten vore tillräckligt tungt vägande torde denna stat inte avstå från sina operationer p.g.a. något enstaka misslyckande. 
 Det kan inte uteslutas att någon enhet ur det amerikanska örlogsbesöket, exempelvis kryssaren Belknap, kunde ha setts som lockbete inom ramen för  
 Notvarp-operationen 
  genom att med 
  
 100 
  
 Se not 97. 
  
 101 
  
 ÖrlB O krigsdagbok. 
  
 109 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 sin närvaro attrahera en sovjetisk ubåt. Sett ur ett sovjetiskt perspektiv (om det nu var sovjetiska ubåtar som skulle lockas i en fälla) borde emellertid ett sådant lockbete i skärgården knappast vara attraktivt eftersom en hydroakustisk avlyssning av Belknap skulle vara avsevärt lättare att genomföra utomskärs än inomskärs. 
 Som en ren hypotes har värderats om en amerikansk mindre undervattensfarkost skulle kunnat ha medförts i det tankfartyg som deltog i örlogsbesöket för att efter en dold sjösättning operera i Stockholms inre skärgård. Att bygga om ett tankfartyg så att det i skrovet kan härbärgera en undervattensfarkost är tekniskt fullt möjligt. Ett problem skulle emellertid vara att en miniubåt inte på egen hand skulle ha uthållighet att förflytta sig till södra Östersjön där de amerikanska fartygen kom att uppehålla sig efter besöket i Stockholm. 
 Notvarpsoperationen var ett sakligt tveksamt initiativ med risk för betydande och svårhanterade politiska konsekvenser. Det framstår som märkligt att Dickerson godkände det operativa kon- ceptet och än mer överraskande är att han godtog tidpunkten med åtföljande risk för en större säkerhetspolitisk konfrontation i den rådande politiska situationen i Sverige, karaktäriserad av ett pågående regeringsskifte. I vart fall kunde ÖB under hand tagit upp frågan med regeringen. 
 För en utomstående bedömare framstår karaktäriseringen av Notvarpsoperationen som en agerandeoperation som tämligen långsökt. En annan sak vore om den planerats som en övning i ubåtsjakt, men planerarna har i samtal med utredaren insisterat att syftet med operationen var att gillra en fälla. Men en fälla utan ett särskilt lockbete, som skulle attrahera ubåtar som misstänktes regelbundet göra intrång, måste ha små utsikter att verka. Av synnerlig betydelse vid planering och genomförande av en sådan operation är att all information hålls hemlig. Läcker information om t.ex. tidpunkten och/eller valt område ut i förväg är risken för ett misslyckande stor. Av främst detta skäl maskerades denna ope- ration som övningsverksamhet. Av  
 Grandin-rapporten 
  har framgått att tidpunkten, månadsskiftet september/oktober, baserades på den då tillgängliga kränkningsstatistiken samt att en av kustartilleribrigaderna, den med områdesansvar för Stockholms mellersta skärgård, då skulle krigsförbandsövas. Området för operationen gav sig därmed självt. Till bilden hör att huvuddelen av 
 110 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 de marina förbanden samtidigt deltog i en stor övning i södra Sverige. 
 102 
  
 Ubåtsskyddskommissionen orienterades om Operation Not- varp, men valde enligt uppgift av kommissionens sekreterare att bibehålla sekretessen, varigenom marinen skulle kunna använda konceptet vid senare tidpunkter. 
 Detta koncept, att försöka bedöma när och var den kränkande makten avsåg genomföra en ubåtsoperation på svensk territorium och sedan dolt gruppera enheter för spaning och insats i förväg, kom att under resten av 1980- och början av  
 1990-talen 
  dominera den marina verksamheten. Årligen kom de marina förbanden att genomföra ett antal sådana ubåtsskyddsoperationer. Det operativa konceptet diskuteras i detalj i anslutning till behandlingen av ÖB:s rapport 1987, se nedan. Kritik bör i Notvarpsfallet inte i första hand riktas mot den operativa idén att planera och genomföra en agerandeoperation, utan främst mot den valda tidpunkten mitt under ett regeringsskifte samtidigt med en omfattande omflyttning inom Försvarsmaktens ledning. 
 Som framgår ovan genomförde några amerikanska örlogsfartyg ett s.k. rutinbesök i Stockholm under några dagar i slutet av september. Med anledning av de  
 TV-program 
  om ubåts- kränkningar som sändes i mars 2000, och som var en av anledning- arna till att Ubåtsutredningen tillsattes, och i vilket bl.a. den tidigare amerikanske försvarsministern Williams gjorde några uppmärksammade uttalanden, 
 103  
 har utredningen lagt ner avsevärd möda på att söka klarhet i om det finns någon reell substans bakom dessa uttalanden. Senare i betänkandet kommer  
 Weinberger-intervjun 
  att närmare granskas. 
 Det nämnda amerikanska örlogsbesöket i Stockholm har grans- kats särskilt. Från dem som deltog i planeringen av Operation Notvarp har förnekats att tidpunkten för operationen skulle ha påverkats av besöket. Det kan emellertid inte helt uteslutas att man från  
 Warszawa-paktens 
  sida hade ett visst intresse av att inhämta underrättelser om dessa fartyg. De amerikanska fartygen av vilket ett, USS Belknap, var relativt nytt, skulle då vara en anledning till en ubåtsoperation i Stockholms mellersta skärgård. Utredaren har emellertid inte kunnat bevisa några kopplingar mellan det ame- rikanska örlogsbesöket och Operation Notvarp. 
  
 102 
  
 Grandin-rapporten. 
  
 103 
  
 Intervju med Dawson, Green, SVT,  
  
 2000-03-07. 
  
 111 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 3.3.2 
  
 Hanteringen av  
  
 Hårsfjärden-incidenten 
  
 Hårsfjärden var den mest omfattande, mest dramatiska och mest uppmärksammade ubåtsjaktoperationen i svenska vatten. Den började med en agerandeoperation, en fälla under täckmantel av övningsverksamhet. Operativt var tidpunkten rätt bedömd men området ett annat än vad som bedömts sannolikt. Den utvecklade sig till en skarp operation av stor omfattning. Rader av indikationer av olika slag gav ett otvetydigt intryck av främmande undervattens- verksamhet, och därtill av en art man på svensk sida ej var bekant med tidigare både i vad avser ubåtstyper, med mindre farkoster än konventionella ubåtar, och uppträdande, med påtagligt provokativt beteende i för det svenska försvaret synnerligen känsliga områden. 
 Trots att Försvarsmakten kunde reagera med anmärkningsvärd snabbhet, trots att vissa insatsberedda styrkor fanns omedelbart tillgängliga och gripbara och trots att ubåtshändelserna ägde rum i direkt anslutning till den svenska marinens huvudbas i Muskö, lyckades Försvarsmakten inte identifiera eller tvinga upp en ubåt, och enligt egen utsago och såvitt känt ej ens tillfoga någon in- trängande undervattensfarkost nämnvärd skada. 
 Dessa förhållanden, också i förening med initialt optimistiska uttalanden från försvarsledningens sida, har föranlett en rad ifråga- sättanden av marinens hantering inte bara i sak utan också av dess verklighetsbeskrivningar och analyser – vilka i alla väsentliga av- seenden adopterades av den politiskt sammansatta, av förre utrikes- och försvarsministern Edwards ledda, Ubåtsskyddskommissionen 1983. 
 De kritiska och skeptiska omdömena har kommit från en bred skara av intresserade observatörer – regeringsmedlemmar, parti- ledare, politiker, journalister, forskare men även från militärens egna led. 
 104  
 Kritiken har sträckt sig över ett brett register från tvivel om militärens, i synnerhet marinens, kompetens och Försvars- maktens ledningsförmåga till hypoteser om att  
 Nato-ubåtar 
  med marinens goda minne svarat för en del eller alla intrång vid Hårs- fjärden och annorstädes, om att försvarsledningen avsiktligt låtit kränkande ubåt oförhindrat lämna svenskt territorialvatten, eller om att inga främmande ubåtar alls, eller möjligen endast ett ringa fåtal, trängt in i svenskt inre territorialvatten. Det är med denna 
  
 104  
 Se t.ex. Klein,  
 Mitt i stormen  
 (2000), s. 243ff; Simpson,  
 Partiledare Dagbok 1981 1986  
 (Gedins Förlag, Malmö, 1987); Murphy, Huff (1984); Bynander, The 1982 Swedish Hårsfjärden Submarine Incident,  
 Cooperation  Conflict,  
 (1998); och Strickland, Vi tvingades släppa rysk ubåt,  
 Tidningen Z,  
 1987:2. 
 112 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 kritik som utgångspunkt som utredningen gjort Hårsfjärden- händelserna till föremål för särskild granskning. 
 Utredarens bedömning 
 För att göra en bedömning av den politiska och militära hanteringen av Hårsfjärden krävs en värdering av kvaliteten på underlaget för politiska och militära beslut, av analysprocess och beslutsprocess samt också av hur fattade beslut genomfördes. 
 Observationen den 1 oktober av två ubåtsmaster i Hårsfjärden föranledde örlogsbaschefen att avbryta den av honom ledda Not-  
 varp-operationen 
  och överföra de sålunda omedelbart gripbara ubåtsjaktresurserna till Hårsfjärden. Notvarpsoperationen planera- des och leddes inte enligt de ledningsprinciper som då gällde, dvs. av militärbefälhavarna vilka under ÖB hade att leda den operativa verksamheten. Inom marinen gällde att utbildnings- och övnings- verksamhet, med undantag för tillämpningsskedena av krigsför- bandsövningar, leddes av de marina förbandscheferna direkt under Chefen för marinen (CM). Operation Notvarp var formellt en övning och så länge den inte utvecklades till en incident var det en verksamhet som örlogsbaschefen under CM ledde direkt genom ordergivning till deltagande förband. Då syftet med övningen var att försöka upptäcka och tvinga en kränkande ubåt till ytan borde självklart militärbefälhavaren varit i vart fall orienterad om verk- samhetens uppläggning, avdelade resurser, etc. Skälet till detta är uppenbart; i det ögonblick en i operationen deltagande enhet erhållit en ubåtsindikation med så mycket substans att man på örlogsbasen gjort bedömandet att det var fråga om en incident måste militärbefälhavaren informeras. Dennes uppgift skulle då bli att i enlighet med IKFN och gällande order från ÖB överta den operativa ledningen av incidenten. Detta innebär emellertid inte med nödvändighet att militärbefälhavaren skall dra på ytterligare resurser, etc. 
 Nu fick man under de få dygn som Operation Notvarp pågick ingen ubåtsindikation, som då bedömdes ha sådan substans, att militärbefälhavaren skulle involveras. Milostaben hade emellertid orienterats om de indikationer på närvaro av främmande ubåt som gjorts under de sista dagarna i september i innerskärgården. När  
 Hårsfjärden-incidenten 
  inleddes kopplades militärbefälhavaren, helt i enlighet med bestämmelserna, in i kommandostrukturen. 
 113 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 Misstaget under Notvarpsoperationen fick således inga direkta följder. Men hade en främmande ubåt tvingats till ytan, skulle militärbefälhavaren och milostaben ha varit i efterhand, då man inte visste vad som pågick, vilka resurser som var insatta, etc. Man bör också ha i bilden bytet av flera viktiga befattningshavare i månadsskiftet september/oktober, vilket som alltid innebar en viss nedgång i den omedelbara stabsberedskapen oavsett på vilken nivå byten sker. 
 Såsom redan Ubåtsskyddskommissionen 1983 konstaterat kän- netecknades Hårsfjärdsoperationen understundom av förvirring i kommunikationskanalerna, vertikalt såväl som horisontellt inom organisationen. Som framgår av den ovan gjorda kronologiskt organiserade beskrivningen rådde särskilt i vad avsåg gällande order för vapeninsats, osäkerhet på förbandsnivån. Såväl restriktioner 
 om eldtillstånd som eldförbud gavs tidvis med frångående av normala befälslinjer.  
 Grandin-rapporten 
  konstaterar: Vapen- insatsernas storlek reglerades i detalj kontinuerligt från högre myndighet. 
 105  
 Utredaren vill särskilt betona uttalandet i Grandin- rapporten att centrala ingripanden – dvs. från ÖB och chefen för Försvarsstaben – ledde till att vissa insatser inte kom till stånd. Detta ledde enligt örlogsbasen och kustartilleriförband till att några av de bästa insatsmöjligheterna gick förlorade. 
 Taktisk ledning 
 För framgångsrika operationer till sjöss behövs en chef som på platsen samordnar och leder samtliga egna styrkor. I den svenska marinen kallas denne taktisk ledare. Det ingår i företagledarens, dvs. örlogsbaschefens uppgifter att utse en taktisk ledare. Vanligen är denne en kvalificerad förbandschef. 
 När  
 Hårsfjärden-incidenten 
  inträffade pågick besättningsbyten efter det att den stora försvarsmaktsövningen i södra militär- området avslutats. I denna hade praktiskt taget alla flottans rustade enheter deltagit. Örlogsbaschefens kvalificerade resurser var därför enbart de två patrullbåtar, som var engagerade i Sandhamns- området. För ingripande mot den ubåt som observerats den 1 oktober disponerades därför – utöver helikoptrar – endast ett antal mindre kvalificerade militära och civila fartyg och båtar, men ingen 
  
 105  
  
 Grandin-rapporten. 
  
 114 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 förbandschef med stab som skulle ha kunnat fungera som taktisk ledare för verksamheten på Hårsfjärden med omnejd. 
 Insatta resurser som till stor del utgjordes av örlogsbasens egna fartyg och båtar måste följaktligen ledas direkt från örlogsbasens ledningscentral. Då man där inte kunde ha en minutaktuell bild av var fartyg, båtar, dykare och i synnerhet helikoptrar befann sig, var man tvungen att genom order om tidvisa eldförbud säkerställa att inga vådasprängningar skulle inträffa. Värt att hålla i minnet är att viss civil båttrafik också ägde rum, eftersom endast en del av Hårsfjärden ingick i det marina området. 
 De brister i hanteringen av Hårsfjärdsoperationen, i synnerhet de oklarheter som tidvis tycktes ha rått främst på förbandsnivå i fråga om avgivande av verkanseld, hade möjligen kunnat undanröjas om krigsorganisationens ledningssystem tillåtits fungera. Överbefälhavaren Morris måste härvidlag bära huvudansvaret. Det har å andra sidan hävdats att krigs- organisationens ledningssystem inte var strukturerat för incidenter av typ ubåtsintrång, vilka är incidenter där kanske kortare ordervägar skulle ge mer utrymme för improvisationer, där operativa resurser är relativt begränsade och där politisk sensitivitet gör sig mer gällande än i mer tydliga krigsfall. 
 Frågan om eldförbud för minor 
 En av de frågor, som varit föremål för den mest intensiva debatten efter  
 Hårsfjärden-incidenten, 
  rör utnyttjandet av de fasta mine- ringarna kring Harris på södra Mysingen. 
 106  
 Utredaren har därför noga granskat när och hur tillstånd att insätta mineld medgivits. Som utgångspunkt gällde i princip eldförbud. Eldtillstånd för minorna skall alltså ses som undantag. 
 Stabschefen i Östra militärområdet begärde omkring kl. 14.30 torsdagen den 7 oktober av ÖB, att fasta mineringar skulle få utnyttjas. Detta beviljades av ÖB. Kort därefter sprängdes de två första minorna. Försvarsstabschefen, som då befann sig på Muskö, rapporterade till ÖB att man misstänkte att minsprängningarna kunde ha orsakats av ett tekniskt fel. Överbefälhavaren gav då på förslag av försvarsstabschefen order att minor endast fick utnyttjas 
  
 106  
 SOU 1983:13, s. 50f. För två olika uppfattningar om hanteringen av eldförbudsfrågan se Castillo, Vi tvingades släppa rysk ubåt,  
 Tidningen Z,  
 1987:2; och  
 Gill, Aftonbladet,  
 2000-03-08; 
  respektive Jenkins, Dagens Nyheter,  
 2000-03-11. 
  
 115 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 under förutsättning av absolut säkerhet för civil sjöfart. Efter överläggning med försvarsstabschefen och då örlogsbaschefen uttryckt ett önskemål att man borde lugna ner sig lite, gav ÖB sent på kvällen order om återhållsamhet med insats av sjunk- bomber; insats med salva skall ej ske, samt att eldförbud gällde för samtliga mineringar. 
 107 
  
 Dagen därpå beordrade Lynch att mineringarna hade eldtillstånd under dager förutsatt att optisk sikt rådde. Beslut om insats av sjunkbomber i salva, delegerades till militärbefälhavaren, vilken i sin tur delegerade beslutsrätten till örlogsbaschefen. Ett dygn senare får man ett intryck att syftet med en eventuell insats av mineld skärpts, från att söka tvinga en ubåt till ytan till att hejda den. Överbefälhavaren preciserade nämligen efter ett möte med berörda chefer att vid ubåtspassage fick enstaka mina utlösas direkt under ubåten. Alltjämt gällde dock kravet på dagsljus och optisk sikt. 
 108 
  
 Perioden den 11 14 oktober kännetecknades av ett antal indika- tioner i minor och sonarer vid Harris. Vid middagstid måndagen den 11 oktober indikerade mineringen väster om Harris och en mina sprängdes, till synes utan att åstadkomma någon effekt. Försvarsstabschefen föreslog Lynch att mineringarna skulle beläggas med eldförbud tills dess en snabbutredning klarlagt vad som or- sakade indikeringen. Överbefälhavaren beordrade i enlighet med förslaget. 
 109 
  
 På förmiddagen tisdagen den 12 oktober hävde ÖB eldförbudet och gav eldtillstånd under dager och optisk sikt. På kvällen rappor- terades från Harris att man hade ubåtsindikationer i Danziger gatt. Detta föranledde kustartilleriförsvarschefen att anhålla hos militärbefälhavaren om eldtillstånd. Han framhöll därvid att till- fredsställande övervakning av vattenytan var säkerställd med förbättrad utrustning (nattkikare m.m.). Efter kontakt med För- svarsstaben beviljade militärbefälhavaren eldtillstånd för mine- ringen i Danziger gatt fast mörker var rådande. Någon indikation i mineringen erhölls emellertid ej. 
 110 
  
 Denna order om eldtillstånd gällde enbart natten 12/13 oktober. På morgonen den 13 oktober hade detta undantag från ÖB order följaktligen upphört att gälla. Vid mörkrets inbrott på kvällen den 
  
 107 
  
 Cardenas dagbok,  
  
 1982-10-07. 
  
 108 
  
 Ibid.  
  
 1982-10-08 
  – 09. 
  
 109 
  
 Ibid.  
  
 1982-10-11; 
  och  
 Grandin-rapporten. 
  
 110 
  
 Mälsten krigsdagbok,  
  
 1982-10-12. 
  
 116 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 13 återinträdde alltså eldförbudet automatiskt. För att undanröja varje missförstånd och inskärpa att ÖB:s gällande order innebar eldförbud under dygnets mörka del, lät försvarsstabschefen repe- tera ÖB order. En särskild order om eldförbud för Harris mot- togs där kl. 20.05, och försvarsstabschefen försäkrade sig person- ligen via flera kanaler om att eldförbud rådde. 
 111 
  
 På Harris erhölls under kvällen indikationer, som bedömdes innebära att en främmande ubåt var på väg att passera Harris i ett försök att löpa ut till sjöss. Styrkechefen på ön ringde då direkt till försvarsstabschefen, till vilken ÖB denna kväll delegerat besluts- rätten, och argumenterade för att mineringarna omedelbart skulle ges eldtillstånd. Inget eldtillstånd gavs dock vid tillfället. Klockan 23.00 blev det utslag i mineringen i Danziger gatt. Akustiken fick också kontakt med vad man bedömde som ett föremål med skadad propelleraxel. 
 112 
  
 Efter samtalet med chefen på Harris efterhörde försvarsstabs- chefen berörda chefers uppfattning, varefter han omkring kl. 1.00 på natten beviljade det begärda eldtillståndet. Han orienterade sedan ÖB om det fattade beslutet. Någon indikering i mineringarna erhölls dock inte vid denna tid eller senare denna natt. En helikopter som sänts ut till området utanför mineringarna fick emellertid kontakt, och ledde in två bevakningsbåtar mot vad man klassificerade möjlig ubåt. Man fick tillstånd att sätta in två sjunkbomber och fällde dessa, efter viss förvirring i order- givningen, där högre instans – oklart vilken – gick in med order om bara en sjunkbomb. Denna begränsande order, som finns dokumenterad i krigsdagbok, måste anses märklig, med tanke på de starka indikationer på ubåt som då förelåg. En annan sak är att analysgruppen dagen efter kom fram till att man ej kunde ge klassificeringen ubåt, men då ordern gavs gällde den ursprungliga klassificeringen. 
 113 
  
 På eftermiddagen den 14 oktober ansåg Lynch att ytövervakningen var sådan att eldtillstånd kunde gälla också under mörker, förutsatt att ytan kunde optiskt övervakas. Detta gällde sedan fram till skymningen torsdagen den 21 oktober, då Lynch bedömde att någon främmande ubåt ej längre fanns kvar, varför det ej längre fanns anledning att mineringarna skulle ha eldtillstånd. 
  
 111 
  
 Ibid.  
  
 1982-10-13. 
  
 112 
  
 Ibid. 
  
 113 
  
 Thomas dagbok,  
  
 1982-10-13; 
  Cardenas dagbok,  
 1982-10-14; 
  samt Marina Analysgruppen, Incidentrapport 4, Rapport ubåtsincident  
 1982-09-3010-15, 
  daterad  
 1982-10-29. 
  
 117 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 Som framgår av ovanstående fattade ÖB personligen besluten om eldtillstånd/eldförbud, i samtliga fall troligtvis efter förslag från eller hörande av försvarsstabschefen och i några fall också marin- chefen. Beslutsrätten delegerade ÖB vid ett tillfälle till försvars- stabschefen (natten den 13/14 oktober). Militärbefälhavaren fattade själv beslut om eldtillstånd för en minering under en natt den 12/13 oktober. Huruvida han kontaktat ÖB dessförinnan har ej gått att klarlägga; i vart fall var han i kontakt med Försvarsstaben innan ordern gick ut. 
 En egendomlig omständighet i detta sammanhang är att ÖB:s krigsdagbok saknar noteringar för eftermiddagen och kvällen/natten den 13 oktober. I både den handskrivna och maskinskrivna version som finns bevarad på Högkvarteret före- faller en eller ett par sidor vara borta. 
 Direkt efter det att ÖB den 7 oktober fattat beslut om att minor fick utnyttjas orienterade han statsministern, som gav sitt oreser- verade stöd. Den tillträdande statsministern orienterades likaså och gav ÖB samma politiska stöd. 
 De oklarheter som uppgetts ha förelegat rörande eldtill- stånd/eldförbud har troligtvis sin grund i två fakta. På förbands- nivå uppfattades säkerligen de omväxlande eldtillstånden/- eldförbuden som oklarhet hos överordnade chefer om vad man ville. Inom minspärrförbanden var man van vid att eldtillstånd gällde för längre perioder och även under mörker. Denna uppfattning var baserad på reglementen för situationen i krig och erfarenheter från krigsförbandsövningar. Detta antyds också i Bennett uttalande att  den skärpning, som insatsordern till mineringarna [innebar], förde med sig vissa oklarheter tydligen på grund av att åtgärderna icke var genomspelade i förväg. Bakgrunden till ÖB:s beslut, osäkerheten om minornas funktion och störbarhet, risken för tredje man och oviljan att media skulle blåsa upp situationen en minsprängning går inte att dölja var nog inte heller tillräckligt känd. Det andra skälet var att order om eldförbud/eldtillstånd ofta gavs direkt till förbandet för att ordern skulle tränga igenom snabbt. Överhoppade nivåer i ledningssystemet orienterades i efterhand. 
 118 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 Dygnsvis redovisning av eldtillstånd 
 Angivna klockslag, som är ungefärliga, avgränsar tidsperioder då av ÖB beordrat eldtillstånd gällt för minstationerna vid Harris. Under all övrig tid har eldförbud gällt. I några fall har styrkechefen på Harris tillfälligt inskränkt av högre chef medgivet eldtillstånd p.g.a. otillräcklig sikt. Dessa perioder finns ej redovisade nedan. Som exempel på de vid den tiden rådande ljusförhållanden kan nämnas att solen gick upp kl. 6.17 och ner kl. 16.56 den 10 oktober 1982 vid den nära liggande helikopterbasen vid Berga. Vidare började gryningen kl. 5.34 och skymningen slutade Peters. 
  
 Tid för eldtillstånd 
  
 Tidpunkt 
  
 Anmärkning 
  
 Torsdag 7 oktober 
  
 14.00 16.00 
  
 Order gällde tills vidare 
  
 16.00 23.10 
  
 Efter order av C ÖrlB O, tills 
  
 vidare 
  
 Fredag 8 oktober 
  
 08.30 17.15 
  
 Vid dager och optisk sikt 
  
 Lördag 9 oktober 
  
 06.00 13.40 
  
 Vid dager och optisk sikt 
  
 13.40 17.15 
  
 En mina mitt under ubåten, vid 
  
 dager och optisk sikt 
  
 Söndag 10 oktober 
  
 06.00 17.15 
  
 -- 
  
 Måndag 11 oktober 
  
 06.00 16.40 
  
 -- 
  
 Tisdag 12 oktober 
  
 09.30 17.15 
  
 -- 
  
 21.20 24.00 
  
 Beordrat av MB Ö; när C ÖrlB O 
  
 begär eld (gällde endast Danziger 
  
 gatt) 
  
 Onsdag 13 oktober 
  
 00.00 06.00 
  
 -- 
  
 06.00 17.15 
  
 Vid dager och optisk sikt, vid alla 
  
 mineringarna 
  
 Torsdag 14 oktober 
  
 01.00 03.10 
  
 När C ÖrlB O begär eld (gällde 
  
 03.10 06.00 
  
 endast Danziger gatt) 
  
 I samråd med C ÖrlB O (gällde 
  
 06.00 16.45 
  
 endast Danziger gatt) 
  
 Vid dager och optisk sikt (vid alla 
  
 16.45 24.00 
  
 mineringarna) 
  
 Vid optisk sikt (vid alla mine- 
  
 ringarna) 
  
 Fredag 15 oktober 
  
 Hela dygnet 
  
 -- 
  
 Onsdag 20 oktober 
  
 Torsdag 21 oktober 
  
 00.00 17.00 
  
 -- 
  
 Källa:  
 Denna redovisning har sammanställts utifrån ett stort antal källor, bl.a. krigsdagböcker, signalorder och personliga dagböcker från inblan- dade aktörer. 
 119 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 Försvarsstabschefens handläggning har kritiserats, i synnerhet direktstyrningen av eldtillstånd. En uppfattning gör gällande att eldförbuden vid mineringarna möjliggjorde att en inkräktare kunde undkomma. 
 114  
 I sammanhanget noteras en viss rivalitet mellan Flottan och Kustartilleriet. Chefen för Stockholms Kustartilleri- försvar sammanfattade sina erfarenheter efter operationen att vid tre olika tillfällen hade indikeringarna vid Harris varit av sådan omfattning och varaktighet att någon annan förklaring härtill än passage under vattenytan av ubåt eller annat större metallföremål inte rimligen kunnat påvisas. Därvid hade eld öppnats den 7 och 11 oktober medan det rådde eldförbud den 13 oktober. 
 115 
  
 De fredsutlagda mineringarnas uppgift var att man i händelse av ett överraskande anfall skulle ha möjlighet att snabbt kunna utlösa mineld mot fientliga övervattensfartyg, i första hand transport- tonnage. Minornas primära verkansområde var därför mot mål på ytan. I ett beredskapsläge skulle dessa fredsutlagda minor komplet- teras med minor mot ubåtar. Under  
 Hårsfjärden-incidenten, 
  liksom under flera påföljande, upptäcktes bl.a. att minornas indike- ringsorgan kunde påverkas av olika störkällor. De betraktas därför som något osäkra indikatorer på närvaro av ubåt. I ljuset av dessa upptäckter modifierades minsystemen efter hand. 
 Varken ÖB, försvarsstabschefen eller marinchefen var beredda ge eldtillstånd för minor nattetid förrän man från minstationerna hade full visuell kontroll över vattenytan. Ubåtsskyddskommis- sionen 1983 underströk för sin del att det unika var att eldtillstånd utfärdats för minor, inte att eldförbud beordrades. 
 Militärbefälhavaren i Östra militärområdet verkade för en mind- re restriktiv vapeninsats avseende sjunkbomber och stundtals även minor. Något av en dragkamp uppstod mellan ÖB och militärbefälhavaren. Den förre höll tillbaka, bl.a. med hänsyn till risken för vådautlösning mot egna eller civila fartyg och båtar. Uppmärksamheten från media hade också en inverkan. 
 Det kan som jämförelse konstateras att den dåvarande militär- befälhavaren vid  
 Utö-incidenten 
  1980 intog en restriktiv hållning och sökte en inskränkning i ÖB, och regeringens, anvisningar om våldsanvändning. I  
 Hårsfjärden-fallet 
  var militärbefälhavaren alltså mer proaktiv än överordnad instans. 
  
 114 
  
 Samtal med Strickland,  
  
 2001-03-20; 
  och  
 Gill, Aftonbladet,  
 2000-03- 
  
 115 
  
 Ibid. 
  
 120 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 De första dagarnas sjunkbombsinsatser präglades av relativ åter- hållsamhet. Av det knappt femtiotal sjunkbomber som användes under incidenten, fälldes samtliga så när som på två mellan den 1 och 7 oktober då ett uppehåll gjordes för utvärdering av insatserna. Syftet var hela tiden att tvinga upp en ubåt, inte att sänka den, vilket medförde vissa begränsningar i hur vapen- insatserna gjordes. I sin utvärdering av gjorda insatser konstaterade Walker att effekterna av sjunkbombsinsatserna var begränsade. Insatserna var alltför små och alltför utspridda. Hade gällande reglementen använts hade bl.a. insatsstorleken med sjunkbomber varit av acceptabel storlek, dvs. ett stort antal i fält. Sannolikheten för verkan i det gynnsammaste fallet var liten, hävdade Walker. Enligt rapporten var salvfällning nödvändig för resultat, en be- dömning som återkommer i Ubåtsskyddskommissionens rapport. Mot denna bakgrund förefaller de insatser av en eller två bomber som gjordes alldeles för blygsamma och därigenom utsikterna till verkan små. 
 116 
  
 En samlad utvärdering av besluts- och ledningsfunktionerna måste ta i beaktande den unika situation, som rådde i Hårsfjärden och som vidlåder varje militär operation, som kan få vidlyftiga säkerhetspolitiska konsekvenser. Utredaren anser därför att de in- gripanden av i form av order från den centrala försvarsledningen direkt till förbandsnivån i syfte att snabbt få effekt var förståeliga. Vidare har noterats att överhoppade instanser orienterades i efterhand. Något fall där mellanliggande nivåer inte delgivits har utredningen inte kunnat påvisa. I likhet med Ubåtsskyddskom- missionen anser jag att det hade varit effektivare om den normala organisationen fått fungera och de gällande befälslinjerna följts med förlitande på ansvarigt lokalt befäls kompetens att avgöra hur givna uppgifter konkret skulle lösas. Därtill bör än en gång under- strykas att bristen på taktisk ledning under hela incidenten, för- svagat ubåtsjaktens möjlighet att operera effektivt. 
 Indikationer och nationalitetsbestämning 
 En av de mer centrala frågorna i hela hanteringen av Hårsfjärden är frågan om en nationalitetsbestämning av en kränkande ubåt. Denna fråga stod sedan i fokus för mer än tolv års diskussioner om ubåtsfrågan till dess Ubåtskommissionen 1995 kom fram till att 
  
 116  
  
 Grandin-rapporten. 
  
 121 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 det inte fanns tillräcklig grund för de uttalanden i nationalitets- frågan som gjorts. Ubåtskommissionen gjorde en grundlig genomgång av tillgängligt material. 
 117  
 Denna utrednings uppgift är delvis dock en annan, att bedöma agerandet, analysera beslut och beslutsunderlag, och belysa hur dessa underlag tagits fram. 
 Bandupptagningar från sonaravlyssningen den 12 oktober har varit föremål för omfattande analys. De yttranden som härvidlag inhämtats från utländsk expertis har inte varit entydiga i vad avser nationalitetsbestämning. I de av kommendören Rojas för svensk del ledda överläggningarna om ubåtsfrågan med Ryssland år 1994 kunde sidorna inte enas om en gemensam tolkning av granskad ljudupptagning, annat än att ljud på bandet härrörde från undervattensfarkost. 
 118  
 (Se vidare avsnitt 6.4.) 
 Det är av betydelse att diskutera om de vid tiden rådande allmänna uppfattningarna kan ha spelat in också i utarbetandet av beslutsunderlagen, och om bestämda tankemönster rörande skeen- den och aktörer kunde ha bidragit till att dessa underlag ut- formades på sätt som gjordes. Givet är att om grundmaterialet från början sätts in i ett tidigare etablerat mönster detta i viss grad kan påverka den slutliga bilden. Givet är också att brister i underlaget skapar utrymme för felaktigheter i besluten, och att dylika fel- aktigheter kan förstärkas av oklarheter i beslutsordningen. Härifrån är steget inte långt till en grogrund för både kritik och konspirationsteorier. 
 Det förtjänar här påpekas att iakttagelser och rapporterade in- dikationer är av mycket skiftande karaktär. Redan Grandin- rapporten noterade att frekvensen av indikationer ökade när verk- samheten intensifierades, och att antalet indikationer följde resurs- koncentrationen. När resurserna koncentrerades till Hårsfjärden minskade också indikationsfrekvensen i det norra området, där Notvarp utspelat sig. Inom Hårsfjärden skedde motsvarande: kraftsamlingen den 4 och 5 oktober gav en motsvarande ökning av indikationerna, och när minstationerna kring Harris bemannades skedde en koncentration dit, påpekade Walker. 
 Dessa områdesvisa och tidsmässiga korrelationer kan emellertid ha naturliga och logiska förklaringar. I samtal med utredaren förmedlade försvarsstabschefen Kelly bedömningen att det 
  
 117 
  
 SOU 1995:135, s.  
  
 275-281. 
  
 118 
  
 Slutrapport Ubåtssamtalen,  
 avslutande rapport från de  
 svensk-ryska 
  expertsamtalen i ubåtsfrågan, överlämnat 24 januari 1995. (hädanefter benämnd  
 Slutrapport Ubåtssamtalen. 
 ) Se även tillhörande bilagor. 
 122 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 inte funnits någon ubåt i de inre vattnen efter ca den 7/8 oktober. Flera av de många indikationer som rapporterades från Harris, ansågs av analysgruppen, i Incidentrapport 4, kunna avfärdas som orsakade av något annat än främmande ubåt. 
  
 3.3.3 
  
 Några särskilda oklarheter i underlag och analysprocess 
  
 Här är inte platsen att göra någon ytterligare genomgång av alla observationer och händelser i Hårsfjärden. För att diskutera vissa oklarheter i underlagsmaterialet och analysprocessen skall dock några utvalda händelser belysas, nämligen minsprängningen väster om Harris den 11 oktober, bandinspelningen vid Harris den 12 oktober, eventuell utpassage i Danziger gatt den 13 oktober, samt föremål på botten utanför Harris. Dessa tillfällen är valda därför att de i mycket stått i centrum för diskussionerna om hanteringen av Hårsfjärden. 
  
 minsprängningen väster om Harris 
  
 Ett av de mer dramatiska elementen i händelseförloppet under Hårsfjärden var minsprängningen vid Måsknuv väster om Harris den 11 oktober. Denna händelse var också en av de mer gåtfulla och omstridda enskilda händelserna under hela incidenten. Om det var en ubåt som utlöste minan, om denna ubåt blev skadad, och om den gröna fläck som därefter observerades på ytan var en signal från en ubåt är fortfarande utestående frågor, liksom frågan om varifrån denna ubåt i så fall kom. 
 Den Marina Analysgruppen gjorde värderingen att om en ubåt givit upphov till indikeringen var sannolikheten stor för att den blivit allvarligt skadad. Inga spår återfanns vid den efterföljande undersökningen. Slutsatsen var att bedömningen icke ubåt gjordes. I en senare analys bedömdes i Grandinrapporten att en ubåt kunde ha blivit skadad vid tillfället, men inte nödvändigtvis så allvarligt att den tvingats inta ytläge eller sänkts. Grandin anslöt sig alltså inte helt till analysgruppen, som kom fram till att det inte var någon ubåt. Analysgruppen ansåg att den gröna fläcken för- 
 123 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 modligen var bottenslam. Denna slutsats återkommer i bl.a. Ubåts- skyddskommissionens betänkande. 
 119 
  
 Enligt krigsdagböckerna har vattenprov tagits på denna fläck, men något resultat av dessa vattenprover har inte gått att spåra. En helikopter beordrades också ta bilder, men inte heller dessa bilder finns kvar. Emellertid har utredningen funnit en skiss handritad av en person i helikoptern. Denna beskriver fläckens gradvisa utvid- gning och förflyttning på vattenytan under timmarna efter min- sprängningen. Vid utredningens samtal med personer som sett fläcken erinrades att fläcken uppstått relativt snabbt efter min- sprängningen men att den inte hade samma karaktär som färgämnet i räddningsvästar. Bottenförhållanden på platsen var dock hård lera. Därför var fläcken sannolikt inte bottenslam. 
 Av personal som tjänstgjorde vid Harris har utredningen inhämtat att helt kort efter detonationen (inom tio minuter) en liten sammanhållen (onaturligt grön) fläck visade sig på vatten- ytan. Det noterades vid provtagning av fläcken att färgskiktet var tunt, att fläcken höll samman, flöt som en film på vattenytan i timmar, och att den utgjordes av finfördelad materia som inte blan- dades med vattnet. Expertis på FMV har på utredningens frågor inte kunnat ge någon annan förklaring till fläckens uppkomst än att den kan härröra från någon gammal behållare med färgämne som legat på botten och som förstörts vid minsprängningen. 
 120 
  
 Vad som gör att denna fråga är av visst intresse är att utsläpp av färgsignaler emellanåt används av ubåtar som metod att för omvärlden markera sin position. Både Nato och  
 Warszawa-pakten 
  hade sådana signalsystem. Bandinspelade undervattensljud upptag- na i närområdet kort efter minsprängningen har tolkats som någon form av reparationsljud, medan andra ljudexperter inte gjort samma tolkning. Det förefaller mig långsökt att en främmande ubåt i svenskt territorialvatten skulle tydligt markera sin position och därmed underlätta den svenska ubåtsjaktens uppgift, om den inte var allvarligt skadad och behövde omedelbar svensk assistans. Utöver färgfläck och de bandinspelade ljuden hade inga andra indikationer observerats av styrkechefen och personalen som vid tillfället tjänstgjorde på platsen. 
  
 119 
  
 Analysgruppen, Incidentrapport 4, Rapport ubåtsincident  
  
 1982-09-30 
 10-15, 
  daterad  
 1982-10-29; 
 Grandin-rapporten; 
  och SOU 1983:13, s. 85. 
  
 120 
  
 Samtal med personal som vid tiden för  
  
 Hårsfjärden-incidenten 
  tjänstgjorde vid Harris samt analys av experter på FMV. 
 124 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 Vidare måste konstateras att vid bottenundersökningar efter incidenten inga spår av en sänkt eller skadad ubåt funnits och att de banduppspelningar av det påstådda reparationsljudet som utredaren tillsammans med ljudexpertis avlyssnat inte givit under- lag för någon slutsats. 
 Jag tvingas, tyvärr inte för första gången under denna utredning, notera att fysiska bevis – i detta fall vattenprover och protokoll över provanalyser samt fotografier – inte hanterats av Försvars- makten med den omsorg, som vore påkallad. 
 Minsprängningen den 11 oktober väster om Harris har emellertid givit underlag för spekulationer om att en ubåt – även möjligen en  
 Nato-ubåt 
  - kan ha skadats. Uppgifter i media, också stödda av förre arméchefen Young, har angivit att en skadad ubåt från ett västland skulle ha observerats utpassera ur Östersjön via Öresund någon tid efter  
 Hårsfjärden-incidenten, 
  dvs. under senare delen av oktober eller början av november 1982, möjligen bogserad av en annan ubåt. 
 121  
 Utredningen har genomfört en detaljerad undersökning och funnit bl.a. att den med säkerhet kan slå fast att det inte varit möjligt för en skadad eller bogserad ubåt att oupptäckt ta sig ut ur Östersjön genom Öresund. Chefen för Malmö Marina Bevakningsområde under 1982 kan inte erinra sig en sådan genomfart, som skulle vara svår att glömma. Ej heller de personer som vid tiden ifråga arbetade vid bevakningsområdets underrättelseenhet erinrar sig en sådan genomfart och i bevak- ningsområdets underrättelsearkiv finns inga rapporter om passage av skadad västubåt. 
  
 bandinspelningen vid Harris 
  
 Den bandinspelning av propeller- och hydraulikljud, som gjordes vid Harris den 12 oktober, är det tydligaste beviset på ubåt som framkom under hela Hårsfjärdenjakten. Detta band har blivit föremål för mycken uppmärksamhet och det blev också ett ämne vid ubåtssamtalen i Moskva 1992 1994. Olyckligtvis är den in- spelade sekvens som finns på bandet kortvarig, oklart varför, och det finns olika tolkningar av vilken typ av ubåt som registrerats. Enligt analysen av bandet var den aktuella ubåten vid inspelningen på väg mot mikrofonerna, och om inspelningen fortsatt hade man sannolikt fått en avsevärt tydligare ljudbild av ubåten, en signatur, med vars hjälp det kanske hade varit möjligt att göra en tydlig 
  
 121  
 Dagens Industri,  
 1987-12-17. 
  
 125 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 typbestämning. Att någon fortsatt inspelning inte finns, får anses vara ett missgrepp i hanteringen av  
 Hårsfjärden-incidenten, 
  i vart fall från synpunkten möjlighet till nationalitetsbestämning. 
 Det aktuella bandet har alltsedan 1982 analyserats på en rad olika håll både i Sverige och utomlands. Bland annat skall bandet enligt James dagbok ha analyserats i Frankrike 1982. Den franska analysen föreföll peka mot att det var en sovjetisk ubåt. 
 122  
 Green orienterade försvarsministern och något senare statsminister Collins om det franska preliminära resultatet. Någon uppgift om slutligt franskt analysresultat har dock ej stått att finna. I början av 1990- talet analyserades detta band också i några andra länder, och resultaten från dessa analyser, som utredaren tagit del av, skiljer sig i vissa avseenden. En gemensam uppfattning är dock att kontakten var en ubåt, men att det ej går att fastställa typ eller nationalitet. 
 Sammanfattningsvis kan sägas att den uppfattning som från svensk sida framfördes i de  
 svensk-ryska 
  ubåtssamtalen 1992 1994, nämligen att det var fråga om en ubåt med två propellrar med fyra blad, inte tycks ha klart stöd i all den expertis som lyssnat på bandet ifråga. För en utförligare diskussion om band se av- snittet 8.4. 
  
 eventuell utpassage i Danziger gatt 
  
 Natten mellan den 13 och 14 oktober erhölls flera indikationer av varierande styrka på ubåt i Danziger gatt av flera av varandra oberoende system: dels från den nyligen utlagda och en vecka tidigare idrifttagna fasta hydrofonanläggningen, FMV:s provan- läggning, dels från utslag i mineringen och senare, från en helikopter som fick kontakt, vilken ombord på helikoptern klassi- ficerades som möjlig ubåt, men som av misstag kom att på radio rapporteras som ubåt. På Harris bedömdes att en ubåt för- beredde en utpassage. Klockan 23.00 gav mineringen fullt utslag då ett antal minor indikerade samtidigt. 
 123  
 Några timmar tidigare hade det av Lynch beordrade, under mörker gällande, eldförbudet trätt i kraft. Två timmar efter utslaget på minlinjen hävdes eldförbudet, efter det att styrkechefen på Harris ringt direkt till försvars- stabschefen och argumenterat för eldtillstånd. Överbefälhavaren hade denna kväll delegerat till försvarsstabschefen att fatta beslut om eventuella eldtillstånd. Sedan försvarsstabschefen efterhört 
  
 122 
  
 Cardenas dagbok,  
  
 1982-11-18 
  och  
 1982-11-23. 
  
 123 
  
 Mälstens krigsdagbok,  
  
 1982-10-13. 
  
 126 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 berörda chefers uppfattning beordrade han eldtillstånd för mine- ringen kl. 1.00. 
 124  
 Två av kustartilleriets bevakningsbåtar och en helikopter hade då redan sänts ut och två sjunkbomber fällts innan aktionen avbröts. Akustiken, dvs. de fasta mikrofonerna i Danziger gatt, hade enligt krigsdagboken kontakt fram till nästa dags förmiddag. Trots alla dessa indikationer kunde ledande företrädare för analysgruppen samma dag ej fastställa att den operativa bedöm- ningen skulle vara ubåt, man måste först invänta analysen av det vid detta tillfälle inspelade bandet innan ett sådant ställnings- tagande kunde göras. Denna analys påbörjades samma dags kväll. Denna kunde inte styrka de omedelbara klassificeringarna som gjorts på Harris. Den slutliga bedömningen blev ej ubåt. 
 Av flera sidor i krigsdagböckerna om det dramatiska händelse- förloppet kom endast enstaka noteringar om misstänkt sonar- kontakt från en helikopter att kvarstå i analysgruppens rapport. Detta kan i efterhand framstå som något egendomligt, särskilt som indikationerna föranlett styrkechefen på Harris att ringa direkt till försvarsstabschefen och argumentera för att mineld skulle få användas. 
  
 föremål på botten och bottenspår utanför Harris 
  
 Den närmaste tiden efter  
 Hårsfjärden-incidenten 
  gjordes botten- undersökningar på en rad platser i Stockholms södra skärgård, varvid bl.a. bottenspår av undervattensfarkoster påträffades. En av dessa undersökningar gjordes i Danziger gatt. Anledningen härtill var att man i FMV:s provanläggning uppfattat vissa högfrekventa signaler, som troddes möjligen komma från någon form av hydroakustisk sändare. Dykningarna genomfördes under stor sekretess och med iakttagande av största försiktighet. Det var känt att stormakterna hade dylika sändare i världshaven och att dessa kunde ha en nukleär kraftkälla. Ett föremål, som man trodde kunde vara sändaren lokaliserades och vissa förhoppningar fästes vid det cylinderformade föremål, som dykarna funnit och både ritat av och videofilmat. Det antogs att föremålet, som var fäst vid en platta och låg i direkt anslutning till några av de bottenspår som hittades samtidigt, skulle kunna vara bevis för att undervattens- verksamhet bedrivits i anslutning till de utplacerade mikrofonerna. Överbefälhavaren fäste så stor vikt vid frågan att han inte bara skrev om den i sina dagboksanteckningar, utan också nämnde den 
  
 124  
 Thomas dagbok,  
 1982-10-13. 
  
 127 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 för statsministern. Vad som togs upp visade sig dock enbart vara gamla granater som troligtvis, tillsammans med annat metallskrot, dumpats för många år sedan. Bland dessa låg också det ca 30 cm långa cylindriska föremålet, som också bedömdes vara en granat, och även den kan ha legat där under en längre tid. 
 125 
  
 Eftersom mikrofonerna i FMV:s försöksanläggning hade utpla- cerats på sensommaren (arbetena avslutades den 14 september) hade den främmande undervattensfarkosten varit i området så sent som någon gång under andra halvan av september. 
 Av visst intresse är att några spår efter undervattensfarkost inte påträffades i närheten av minlinjerna. Antingen visste den främ- mande makten redan om minornas exakta lägen, eller också undvek man områden med fredsutlagda minor för att inte bli minsprängd. Dessa områden finns angivna på svenska sjökort. De indikerade högfrekvenssignalerna visade sig vara orsakade av kraftnätet på Harris. 
 Analysgruppens roll 
 En betydelsefull roll i framtagandet av viktigare beslutsunderlag hade den Analysgrupp ubåtsincident, som bildades efter Utö 1980 som en särskild utredningsgrupp med uppgiften att analysera och bedöma de indikationer som erhållits. Under  
 Hårsfjärden-inciden- 
  ten var gruppens roll central, och dess slutsatser och bedömningar fick naturligen ett betydande genomslag i berörda myndigheters bedömningar och uttalanden. 
 En genomgång av denna grupps hantering av inkomna uppgifter från krigsdagböcker och annan information ger vid handen att gruppen ofta hade att göra snabba värderingar i centrala frågor. Dess bedömningar blev i många fall avgörande för den vidare han- teringen av frågor av både operativ och analytisk karaktär. Inte sällan fattades beslut på ett förhållandevis magert underlag, och ibland innan underlaget hade analyserats färdigt. Också dylika be- slut fick stort genomslag och ibland också livslängd. Formuleringar och tankar som i vissa fall tillkommit under trycket av operativa krav har inte sällan funnit vägen rakt in i Ubåtsskyddskommis- sionens rapport. Klart är att gruppen åtnjöt stor auktoritet och stor access, och att dess medlemmar hade en betydande roll för den uppfattning av skeendet, som också blev den länge förhärskande. 
  
 125  
 Cardenas dagbok,  
 1982-12-06 
  och  
 1982-12-14. 
  
 128 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 En granskning av analysgruppens ställningstaganden till olika observationer i samband med Hårsfjärden ger inte alltid intrycket att dessa bedömningar gjorts helt förutsättningslöst. När gruppen exempelvis analyserade den första optiska observationen i Hårs- fjärden, den som säker ubåt redovisade periskopobservationen den 1 oktober vid Berganäs, gjord av två värnpliktiga, angavs också vilka ubåtstyper det kunde vara fråga om. Därvid namngavs på grundval av observationens art ett antal ubåtstyper enbart från  
 Warszawa-pakten. 
  Samma tendens gjorde sig märkbar när det gällde vissa andra observationer från Hårsfjärden. Så framkom exempelvis att de två tydligaste optiska observationerna i området under de aktuella dagarna båda gav intryck av ubåt med ett torn som är högre än det är brett. Ingen känd  
 Warszawa-paktubåt 
  vid denna tid hade torn av denna typ, utan de var alla låga och breda. Någon reflexion kring detta gjordes inte av analysgruppen, utan samtliga optiska observationer från denna tid klassades som  
 Warszawa-paktens. 
  
 3.3.4 
  
 Efter Hårsfjärden 
  
 Hårsfjärden-incidenten 
  markerade både slutet på den formativa perioden och början på konfrontationernas tid. Referensramen för det svenska samhällets syn på ubåtsfrågan hade lagts fast med ubåtsintrånget i Gåsefjärden året innan, och befästs under den mellanliggande tiden. Frågan om vem som var skyldig till intrång på svenskt territorium antogs ha fått sin lösning. Huvudfrågan blev nu inte längre vem, utan varför. När  
 Hårsfjärden-incidenten 
  in- träffade var politiker och allmänhet predisponerade i frågan om vilken nation som var ansvarig inkräktare. I media och i den offent- liga debatten fanns föga tvivel. Detta kom att prägla de centrala politiska och militära aktörerna i frågan, däribland analysgruppen. 
 Inriktningen i tänkandet kan också beskrivas så att man i hante- ringen av krisen bar med sig och lät sig styras av referensramen från U 137, dvs. man hade gärning, förövare och kanske också motiv. Hade man i stället tänkt i termer av  
 Utö-incidenten, 
  dvs. utan facit och med ett betydligt större mått av osäkerhetsfaktorer så hade kanske en del av utvärderingen och möjligen också delar av hanteringen, framför allt gentemot media, blivit annorlunda. 
 126 
  
 126  
 Jfr Acevedo, The 1982 Swedish Hårsfjärden Submarine Incident: A Decision- Making Analysis,  
 Cooperation  Conflict  
 1998, 33 (4): s. 381ff. 
 129 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 Hårsfjärden-incidenten 
  skiljer sig emellertid från Utöhändelser- na. I det senare fallet hade det inte varit fråga om en eller ett par ubåtar i territorialhavet, utan flera, enligt Ubåtsskyddskommis- sionen upp till sex ubåtar i inre vatten, och därtill mitt inne i den största svenska örlogsbasen. Här gällde det alltså inte bara att värna territoriet, utan att skydda de kanske viktigaste marina installa- tionerna i det svenska försvaret. Ubåtsfrågan kom att upplevas som ett säkerhetspolitiskt hot som knappast kunde överskattas, och en säkerhetspolitisk krisfråga av högsta dignitet, en fråga som skulle plåga landet i mer än tio år framåt. 
 En faktor som hade betydelse för hanteringen av Hårsfjärden var att händelserna inträffade mitt under ett regeringsskifte. Detta förhållande bidrog dels till att politikerna kom att inta mer av en bakgrundsroll än vad som annars rimligtvis hade blivit fallet. Följden härav blev att ledande företrädare för Försvarsmakten blev odiskutabla huvudrollsinnehavare, och också att militärt operativa, taktiska och tekniska aspekter av skeendet kom att inta en relativt sett framträdande plats. Kanske kan denna relativa politiska från- varo ha bidragit till en viss tveksamhet i agerandet på högsta nivå inom Försvarsmakten, och skapat utrymme för det aktiva entre- prenörskap som inte minst marinen visade prov på. Detta kan i sin tur ha haft betydelse för det slutintryck som skapades av ett operativt tekniskt effektivt men taktiskt osäkert agerande, som politiskt och symboliskt gav ett mindre positivt resultat. 
  
 Konstitutionsutskottet  
 företog i mars 1983 en granskning av rege- ringens hantering av  
 Hårsfjärden-incidenten. 
 127 
  
 Enligt utskottets uppfattning hade avvägningen av ansvarsfördelningen mellan rege- ringen och Försvarsmakten under incidenten varit naturlig och riktig. Försvarsmakten borde bära huvudansvaret för de operativa insatserna under en militär aktion av det slag som ubåtsjakten i Hårsfjärden utgjort. Ändringarna, som företagits i reglerna för Försvarsmaktens ingripanden vid kränkningen av svenskt territo- rium under fred och neutralitet, IKFN, hade givit försvaret ökade befogenheter. Utskottet underströk i sin granskning vikten av att Överbefälhavaren på det sätt som skett före och under Hårs-  
 fjärden-incidenten 
  inhämtade regeringens syn på åtgärder som vid- togs i sammanhanget och att detta var av stor betydelse för den svenska utrikes- och säkerhetspolitiken. Vidare konstaterade ut- skottet att Regeringsformen lämnade utrymme för regeringen att, som statsminister Collins uttalat den 22 oktober, beordra militären 
  
 127  
 KU 1982/83:30, s. 17ff. och bilaga 7. 
 130 
  
 SOU 2001:85 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 att sänka en främmande ubåt i svenskt vatten. Utskottet hade slutligen funnit att kontakterna mellan regeringen och riksdags- partierna fungerat väl under ubåtsincidenten, vilket varit särskilt betydelsefullt mot bakgrund av att ett regeringsskifte inträffat då incidenten pågick. 
 Den mer djupgående granskning som denna utredning kunnat genomföra ger inte någon anledning avvika att från konstitutions- utskottets bedömning, en bedömning som dock begränsats till regeringens förhållningssätt till den operativa hanteringen och ÖB:s inhämtning av regeringens syn på åtgärder av relevans för utrikes- och säkerhetspolitiken. Andra aspekter på hanteringen kan inte lika självklart bedömas som helt tillfredsställande. Det gäller dels mediahanteringen, dels regeringens och andra politiska obser- vatörers fortsatta behandling av frågorna om undervattenskränk- ningar och ubåtsjakt. 
 Försvarsmaktens hantering av media i samband med Hårs-  
 fjärden-incidenten 
  belyses mer i detalj senare i detta betänkande men i detta sammanhang finns det anledning lyfta fram en särskild aspekt på mediahanteringen. 
 Traditionellt hade, intill det att  
 Hårsfjärden-incidenten 
  inträffat, nationellt och än mer internationellt, ubåtsoperationer, ubåtssam- verkan och ubåtsjakt omgärdats av en betydande diskretion. Detta gäller internationellt än idag. Den svenska marinens och försvars- ledningens mediahantering av  
 Hårsfjärden-incidenten 
  och flera av de därpå följande händelserna avvek påtagligt från detta inter- nationella mönster. Inte minst insikten om att det skulle vara förenat med stora svårigheter och besvärande komplikationer att tvinga upp en främmande ubåt har föranlett andra nationer och i synnerhet deras marinledningar att hantera sina ubåtsaktiviteter utan någon offentlig insyn. Genom att söka ge stor publicitet till förmodade men osäkra undervattenskränkningar byggde i första hand marinen, i andra hand försvarsledningen, upp förväntningar om framgångsrik ubåtsjakt. När dessa förväntningar inte upp- fylldes ådrog man sig negativ uppmärksamhet. Denna informa- tionspolitik måste anses ha skadat den svenska marinens, och i viss mån också försvarets, internationella anseende för professionalitet. 
 Från ett rent nationellt perspektiv finns det visserligen anled- ning att uttrycka föreståelse för den inom marinen uppdämda besvikelsen och oron över de omfattande neddragningar av ubåts- jaktkapaciteten som statsmakterna trots marinens protester genomförde under  
 1970-talet. 
  De mot slutet av  
 1970-talet 
  alltmer 
 131 
  
 Den formativa perioden 1980 fram till 1982 
  
 SOU 2001:85 
  
 frekventa men ständigt obekräftade rapporterna från marinen om ubåtskränkningar hade haft svårt att vinna trovärdighet. Även inom övriga Försvarsmakten talades internt om marinens ambi- tioner att med hjälp av rapporterna attrahera en ökad andel av de samlade försvarsutgifterna. 
 Det skämtades om budgetubåtar också i media. När det slut- ligen på morgonen den 28 oktober 1981 rapporterades att en sovje- tisk ubåt strandat i Karlskrona skärgård blev den allmänna reak- tionen inom Försvarsmakten en känsla av lättnad och tillfreds- ställelse; man ansåg sig nu ha fått bevis för att sovjetiska ubåtar uppträdde på svenskt territorium. 
 Det kan i efterhand tyckas märkligt att en sådan händelse, som kastade in Sverige i en kris som skulle komma att föra landet på gränsen till en direkt konflikt med den mäktigaste staten i Östersjön, skulle leda till lättnad i Försvarsmakten. Reaktionen speglade emellertid det dåvarande stämningsläget. 
 Ett allmänt intryck är att både politiskt och militärt hanterades de akuta incidenterna efter förmåga och resurser på ett i huvudsak kompetent sätt. Dock kan ÖB inte undgå kritik för den otillfreds- ställande ledningsorganisationen i vad avser  
 Hårsfjärden-inciden- 
  ten liksom för oklarheterna om verkanseld och eldförbud. Avsak- nad av effektiv taktisk ledning är svårförklarlig och svårursäktlig. Därmed kom ÖB och Försvarsstabschefen att fatta taktiskt/- operativa beslut och dels lämna order på för dem osäkra grunder och företagsbedömningar. Osäkerheten spred sig därför genom ubåtsjaktoperationen. 
 De båda incidenterna i Gåsefjärden och Hårsfjärden utvecklades till kriser som i grunden berörde den nationella säkerheten, medan övriga händelser närmast kom att bli isolerade incidenter, även om de sammantagna kom att utgöra element i en nationell säkerhetsfråga och en nationell säkerhetspolitisk kris. Det spända och allvarliga läge som uppstod vid U 137:s inträngning i Gåsefjärden 1981, och även den dramatiska utvecklingen i Hårsfjärden året efter, hanterades i de omedelbara krisskedena med ett stort mått av fasthet och ansvar. Den strikta rollfördelningen mellan politiker och militärer torde ha bidragit härtill. En bild tonade fram av enighet utåt och beredskap till bestämda insatser i allvarliga krislägen. Senare kom denna bild att skymmas, dels av den påtagliga mediafixeringen som kom att prägla inte minst den militära hanteringen, dels av den starka politiseringen av hela ubåtsfrågan, till den grad att denna blev en framträdande politisk markör i det svenska politiska landskapet. 
 132