Gränslandet mellan sjukdom och arbete Arbetsförmåga/Medicinska förutsättningar för arbete/Försörlningsförmåga 
 GRÄNSLANDET MELLAN SJUKDOM OCH ARBETE 
 Arbetsförmåga/Medicinska förutsättningar för arbete/Försörjningsförmåga 
 Slutbetänkande av Arbetsförmågeutredningen 
 Stockholm 2009 
 SOU 2009:89 
 SOU och Ds kan köpas från Everett kundtjänst. För remissutsändningar av SOU och Ds svarar Everett Offentliga Publikationer på uppdrag av Regeringskansliets förvaltningsavdelning. 
 Beställningsadress: Fritzes kundtjänst 106 47 Stockholm 
 Orderfax:  
 08-598 
  191 91 Ordertel:  
 08-598 
  191 90  
 E-post: 
  order.fritzes@nj.se Internet: www.fritzes.se 
 Svara på remiss. Hur och varför. Statsrådsberedningen (SB PM 2003:2, reviderad  
 2009-05-02) 
  
 – En liten broschyr som underlättar arbetet för den som ska svara på remiss. Broschyren är gratis och kan laddas ner eller beställas på http://www.regeringen.se/remiss 
 Omslag: Typisk Form designbyrå 
 Textbearbetning och layout har utförts av Regeringskansliet, FA/kommittéservice 
 Tryckt av Edita Sverige AB 
 Stockholm 2009 
 ISBN  
 978-91-38-23307-8 
  
 ISSN  
 0375-250X 
  
 Till statsrådet Johnson 
 Vid sammanträde den 31 januari 2008 beslutade regeringen om direktiv (dir. 2008:11) som gav en särskild utredare i uppdrag att utreda begreppet arbetsförmåga. Utredningen har antagit namnet Arbetsförmågeutredningen. Med stöd av regeringens bemyndi- gande förordnade statsrådet Johnson general- direktören Williams att från den 1 februari vara särskild utredare i utredningen. 
 Vid sammanträde 16 april 2009 beslutade regeringen att förlänga tiden för utredningsuppdraget för att utredningen tillsammans med Försäkringskassan skulle kunna påbörja ett utvecklingsarbete av ett instrument för bedömning av arbetsförmåga. Utredaren skulle i stället redovisa hela uppdraget senast den 31 oktober 2009. 
 Som huvudsekreterare i utredningen har sedan den 1 februari 2008 tjänstgjort utredaren Dunn. Som sekreterare i utred- ningen har tjänstgjort civilekonomen Wu (18 februari  
 2008–30 
  april 2008), kanslirådet Alexander (24 april  
 2008 
 - 
 30 
  juni 2008), utredningssekreterare Parker (1  
 september 
 - 
 1 
  november 2008) jur. kand. Holloway (1 november  
 2008 
 - 
 30 
  april 2009) samt sedan 1 september 2008 jur. kand. Booth. 
 Den 18 februari 2008 förordnades som sakkunniga att ingå i utredningen professorn Andrade, överläkaren, MD, Hayes, chefsläkaren Flores, professorn  
 Rivera, professorn Brady, sakkunnige Dyer, kanslirådet Kennedy och ämnesrådet Andrews. Till att som experter ingå i utredningen förordnades avdelningschefen  
 Clark, verksamhetsutvecklaren Joseph och utredaren samt biträdande enhetschefen Thomas. 
 Arbetsförmågeutredningen överlämnar härmed sitt slutbetänkande 
 Gränslandet mellan sjukdom och arbete. Arbetsförmåga/Medicinska förutsättningar för arbete/Försörjningsförmåga  
 (SOU 2009: 89). 
  
 Stockholm i november 2009 
  
 Williams 
  
 / Dunn 
  
 Booth 
  
 Innehåll 
  
 Sammanfattning ................................................................ 
  
 11 
  
 Utredningens uppdrag........................................................ 
  
 21 
  
 Författningsförslag ............................................................. 
  
 23 
  
 1 
  
 Välfärdspolitik och arbetsförmåga................................ 
  
 69 
  
 1.1 
  
 Arbetslinjen............................................................................. 
  
 70 
  
 1.2 
  
 Arbetslinjen i socialförsäkringarna behöver stärkas ............. 
  
 76 
  
 1.3 
  
 Välfärdsstaten.......................................................................... 
  
 78 
  
 1.4 
  
 Val och omständigheter.......................................................... 
  
 81 
  
 1.5 
  
 Socialförsäkringen................................................................... 
  
 85 
  
 2 
  
 Arbetsförmåga som politisk utmaning .......................... 
  
 89 
  
 2.1 
  
 Smalare port och bredare vägar tillbaka................................. 
  
 90 
  
 2.2 
  
 Gränser .................................................................................... 
  
 92 
  
 2.3 
  
 Tydlighet och legitimitet........................................................ 
  
 95 
  
 2.4 
  
 Gränser men inte murar ......................................................... 
  
 98 
  
 2.5 
  
 Regler och verklighet.............................................................. 
  
 99 
  
 2.6 
  
 Måttet på framgång............................................................... 
  
 100 
  
 5 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2009:89 
  
 3 
  
 Arbetsförmågebegrepp.............................................. 
  
 105 
  
 3.1 
  
 Förmåga är relativt ................................................................ 
  
 106 
  
 3.2 
  
 Att beskriva individer............................................................ 
  
 109 
  
 3.2.1 
  
 Funktion och aktivitet .......................................................... 
  
 112 
  
 3.3 
  
 Att kunna något .................................................................... 
  
 115 
  
 3.4 
  
 Försäkrad i befintligt skick................................................... 
  
 117 
  
 3.5 
  
 Nya begrepp i sjukförsäkringen ........................................... 
  
 123 
  
 3.5.1 
  
 Ett eller två steg..................................................................... 
  
 124 
  
 3.5.2 
  
 Ett eller två begrepp .............................................................. 
  
 126 
  
 3.6 
  
 Begreppsöversikt ................................................................... 
  
 126 
  
 3.6.1 
  
 Arbetsförmåga....................................................................... 
  
 127 
  
 3.6.2 
  
 Arbets(o)förmåga på grund av sjukdom.............................. 
  
 128 
  
 3.6.3 
  
 Medicinska förutsättningar för arbete ................................. 
  
 128 
  
 3.6.4 
  
 Försörjningsförmåga............................................................. 
  
 129 
  
 3.6.5 
  
 Begreppskedjan i sjukförsäkringen ...................................... 
  
 130 
  
 4 
  
 Sjukdom ................................................................. 
  
 133 
  
 4.1 
  
 Sjukdom enligt lagstiftningen............................................... 
  
 134 
  
 4.2 
  
 Hälsa/ohälsa/sjukdom .......................................................... 
  
 136 
  
 4.3 
  
 Diagnos och biologi, kultur och tidsanda............................ 
  
 142 
  
 4.4 
  
 Medikaliseringsprocessen ..................................................... 
  
 144 
  
 4.5 
  
 Diagnoser av olika slag.......................................................... 
  
 146 
  
 4.6 
  
 Diagnoser ur sjukförsäkringens perspektiv ......................... 
  
 149 
  
 4.7 
  
 Sjukdomsbegreppet i Lagen (1962:381) om allmän 
  
 försäkring, AFL..................................................................... 
  
 152 
  
 4.8 
  
 Särskilda avvägningar i samband med sjukförsäkringens 
  
 sjukdomsbegrepp .................................................................. 
  
 155 
  
 4.8.1 Ledighet och ersättning vid nära anhörigs död ................... 
  
 157 
  
 4.8.2 
  
 Skönhetsoperationer, estetisk kirurgi .................................. 
  
 161 
  
 4.8.3 
  
 Graviditet............................................................................... 
  
 163 
  
 4.8.4 
  
 Missbruk och beroende......................................................... 
  
 167 
  
 6 
  
 SOU 2009:89 
  
 Innehåll 
  
 5 
  
 Arbetsoförmåga på grund av sjukdom ........................ 
  
 171 
  
 5.1 
  
 Försäkringskassan och  
 DFA-kedjan ................................... 
  
 172 
  
 5.2 
  
 Utvecklad bedömningskompetens ...................................... 
  
 174 
  
 5.2.1 
  
 Diagnosspecifik kompetens hos Försäkringskassan........... 
  
 176 
  
 5.2.2 
  
 Vidareutveckling av Socialstyrelsens belutsstöd med 
  
 metoder att verifiera aktivitetsbegränsningar...................... 
  
 176 
  
 6 
  
 Medicinska förutsättningar för arbete ........................ 
  
 179 
  
 6.1 
  
 Varaktighet och särskilda skäl.............................................. 
  
 180 
  
 6.2 
  
 Aktivitetsbegränsning och reguljär arbetsmarknad............ 
  
 185 
  
 6.3 
  
 Normering via instrument.................................................... 
  
 187 
  
 6.4 
  
 Generellt eller diagnosspecifikt instrument ........................ 
  
 189 
  
 6.5 
  
 Den medicinska frågan ......................................................... 
  
 191 
  
 6.6 
  
 Bedömning av medicinska förutsättningar för arbete för 
  
 den som är arbetslös ............................................................. 
  
 193 
  
 6.6.1 
  
 Personer som uppbär aktivitetsstöd .................................... 
  
 194 
  
 6.7 
  
 Gränsen för rätt till ersättning ............................................. 
  
 195 
  
 6.7.1 
  
 Olika gränser......................................................................... 
  
 200 
  
 6.7.2 
  
 Ersättning på andra grunder än aktivitetsbegränsningar .... 
  
 202 
  
 7 
  
 Försörjningsförmåga ................................................ 
  
 205 
  
 7.1 
  
 Beslutssituationen vid dag 365............................................. 
  
 207 
  
 7.2 
  
 Exempel från grannländer .................................................... 
  
 209 
  
 7.3 
  
 Aktuell och potentiell försörjningsförmåga........................ 
  
 212 
  
 7.3.1 
  
 Aktuell försörjningsförmåga................................................ 
  
 213 
  
 7.3.2 
  
 Potentiell Försörjningsförmåga ........................................... 
  
 215 
  
 7.4 
  
 Faktorer att överväga vid bedömning av 
  
 försörjningsförmåga.............................................................. 
  
 216 
  
 7.4.1 
  
 Ålder ..................................................................................... 
  
 217 
  
 7.4.2 
  
 Utbildning och arbetslivserfarenhet .................................... 
  
 221 
  
 7.4.3 
  
 Omställningsförmåga ........................................................... 
  
 222 
  
 7.5 
  
 Rätt till sjuk- och aktivitetsersättning ................................. 
  
 224 
  
 7 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2009:89 
  
 8 
  
 Vägar till arbete ....................................................... 
  
 225 
  
 8.1 
  
 Sjukdom, ohälsa, arbete och försörjning ............................. 
  
 226 
  
 8.2 
  
 Sjukförsäkringen och Arbetsmarknadspolitiken................. 
  
 230 
  
 8.3 
  
 Sjukförsäkringens behov....................................................... 
  
 231 
  
 8.4 
  
 Särskilt arbetsmarknadsprogram .......................................... 
  
 233 
  
 8.4.1 
  
 Omställningsstöd .................................................................. 
  
 233 
  
 8.4.2 
  
 Gruppen sjukskrivna efter dag 180 ...................................... 
  
 236 
  
 8.5 
  
 Organisation.......................................................................... 
  
 241 
  
 9 
  
 En ny sjukskrivningsprocess...................................... 
  
 243 
  
 9.1 
  
 Individen i centrum............................................................... 
  
 243 
  
 9.2 
  
 Etableringsfasen – sjukvårdens roll...................................... 
  
 245 
  
 9.3 
  
 Anpassningsfas – arbetsgivarnas roll.................................... 
  
 250 
  
 9.4 
  
 Bedömning av medicinska förutsättningar för arbete – 
  
 en professionell försäkringsutredning ................................. 
  
 253 
  
 9.4.1 Själva bedömningen............................................................... 
  
 255 
  
 9.4.2 
  
 De som har tillräckliga medicinska förutsättningar för att försöka försörja sig på den reguljära 
  
 arbetsmarknaden ................................................................... 
  
 258 
  
 9.4.3 
  
 Vad kan individen förvänta sig? ........................................... 
  
 260 
  
 9.4.4 
  
 Efter dag 365.......................................................................... 
  
 263 
  
 10 
  
 Övriga frågor ........................................................... 
  
 265 
  
 10.1 
  
 Partiell sjukersättning ........................................................... 
  
 265 
  
 10.1.1Anpassat eller partiellt arbete ............................................... 
  
 265 
  
 10.1.2En annorlunda partiell sjukersättning.................................. 
  
 267 
  
 10.2 
  
 Särskild inkomstutfyllnad till personer som övergår till 
  
 ett lägre betalt arbete............................................................. 
  
 270 
  
 10.3 
  
 Studiemedel ........................................................................... 
  
 271 
  
 10.4 
  
 En särskild myndighet för arbetsmarknadsstöd till 
  
 sjuka ....................................................................................... 
  
 272 
  
 10.5 
  
 Arbetslösas akuta sjukskrivning........................................... 
  
 274 
  
 8 
  
 SOU 2009:89 Innehåll 
  
 10.6 
  
 Rätt till sjukersättning .......................................................... 
  
 276 
  
 10.7 
  
 Omställningspenning ........................................................... 
  
 278 
  
 11 
  
 Konsekvensanalys.................................................... 
  
 281 
  
 11.1 
  
 Förslagen i korthet................................................................ 
  
 281 
  
 11.2 
  
 Förslagens konsekvenser för företag................................... 
  
 282 
  
 11.3 
  
 Förslagens konsekvenser ur ett jämställdhetsperspektiv ... 
  
 283 
  
 11.4 
  
 Administrativa konsekvenser............................................... 
  
 283 
  
 12 
  
 Författningskommentar ............................................ 
  
 285 
  
 12.1 
  
 Förslaget till ändring i lagen (1962:381) om allmän 
  
 försäkring .............................................................................. 
  
 285 
  
 12.2 
  
 Förslaget till ändring i föräldraledighetslagen 
  
 (1995:584) ............................................................................. 
  
 292 
  
 12.3 
  
 Förslaget till ändring i lagen (1991:1047) om sjuklön........ 
  
 293 
  
 12.4 
  
 Förslaget till ändring i lagen (1988:1465) om ersättning 
  
 och ledighet för närståendevård........................................... 
  
 294 
  
 12.5 
  
 Förslaget till ändring i lagen (1997:238) om 
  
 arbetslöshetsförsäkring......................................................... 
  
 296 
  
 12.6 
  
 Förslaget till ändring i semesterlagen (1977:480)............... 
  
 297 
  
 12.7 
  
 Förslaget till ändring i förordningen (1982:366) om 
  
 utbetalning av dagersättningar från Försäkringskassan...... 
  
 297 
  
 12.8 
  
 Förslaget till ändring i socialförsäkringslagen 
  
 (1999:799) ............................................................................. 
  
 297 
  
 12.9 
  
 Förslaget till ändring i lagen (1989:225) om ersättning 
  
 till smittbärare ....................................................................... 
  
 298 
  
 12.10 
  
 Förslaget till ändring i inkomstskattelagen (1999:1229).... 
  
 298 
  
 12.11 
  
 Förslaget till ändring i förordningen (1998:562) med 
  
 vissa bemyndiganden för Försäkringskassan ...................... 
  
 298 
  
 9 
 Innehåll SOU 2009:89 
  
 12.12 
  
 Förslaget till ändring i tjänstledighetsförordningen 
  
 (1984:111).............................................................................. 
  
 298 
  
 12.13 
  
 Förslaget till ändring i förordningen (1995:938) om 
  
 utbildningsbidrag för doktorander....................................... 
  
 299 
  
 12.14 
  
 Förslaget till ändring i förordningen (1996:1100) om 
  
 aktivitetsstöd ......................................................................... 
  
 299 
  
 12.15 
  
 Förslaget till ändring i lagen (1998:674) om 
  
 inkomstgrundad ålderspension............................................. 
  
 300 
  
 12.16 
  
 Förslaget till ändring i lagen (1998:676) om statlig 
  
 ålderspensionsavgift .............................................................. 
  
 300 
  
 12.17 
  
 Förslaget till ändring i lagen (2000:981) om fördelning 
  
 av socialavgifter ..................................................................... 
  
 300 
  
 12.18 
  
 Förslaget till ändring i förordningen(1984:908) om vissa statsbidrag och försäkringsersättningar för 
  
 sjukvård m.m. ........................................................................ 
  
 300 
  
 12.19 
  
 Förslaget till ändring i Utsökningsbalken (1981:774)........ 
  
 301 
  
 12.20 
  
 Förslaget till ändring i studiestödslagen (1999:1395) ......... 
  
 301 
  
 12.21 
  
 Förslaget till ändring i studiestödsförordningen 
  
 (2000:655).............................................................................. 
  
 301 
  
 Särskilt yttrande............................................................... 
  
 303 
  
 Referenser....................................................................... 
  
 305 
  
 Bilagor 
  
 Bilaga 1 
  
 Kommittédirektiv (Dir. 2008:11).................................... 
  
 309 
  
 Bilaga 2 
  
 Tilläggsdirektiv (Dir. 2009:33)........................................ 
  
 329 
  
 Bilaga 3 
  
 Bedömning av funktionsförmåga inom hälso- och 
  
 sjukvården i Finland  
 -  
 Finska Läkarsällskapet 
  
 Dean och TELA:s publikationsserie 
  
 Facultas.......................................................................... 
  
 331 
  
 10 
 Sammanfattning 
 Arbetsförmågeutredningens uppdrag var inledningsvis att göra en inventering av olika metoder som finns i Sverige och andra länder för att bedöma funktion och arbetsförmåga. Denna del av upp- draget redovisades i delbetänkandet  
 Arbetsförmåga? En översikt av bedömningsinstrument i Sverige och andra länder  
 SOU 2008:66. 
 Detta slutbetänkande innehåller, mot bakgrund av en diskussion om viktiga principer för en välfärdsstat av svenskt slag, förslag på tre områden av stor betydelse för de sjukförsäkrade och för sjukförsäkringen; hur  
 sjukdomsbegreppet  
 ska tolkas, hur  
 arbetsför- måga  
 ska förstås och bedömas i olika lägen och hur ett  
 särskilt arbetsmarknadsprogram  
 som knyts till beslutstillfällena i sjukförsäk- ringen i högre grad kan stärka individens egna resurser att hitta sin väg tillbaka till egen försörjning. 
 Välfärdspolitiken vilar på arbetslinjen, dvs. principen att den som kan också ska försörja sig själv. Vi har själva ansvar för våra liv, men välfärdspolitiken finns där för att utjämna förutsättningarna för förmågan att ta ansvar. Det vi ska ta ansvar för är det vi kan ta ansvar för. Ju mera förutsättningar och ju större stöd som ges oss, desto större blir också vår förmåga och därmed det egna ansvaret. Socialförsäkringarna finns slutligen där för dem som drabbas av omständigheter utanför den egna kontrollen som gör att det i vissa situationer inte är rimligt att det av individen ska krävas egen försörjning. 
 Den som drabbas av sjukdom eller skada så att arbetsförmågan förloras har rätt till ersättning från sjukförsäkringen. Hur begrep- pen sjukdom och arbetsförmåga ska förstås blir därmed av avgö- rande betydelse för vem som ska avkrävas försök att försörja sig själv och vem som får rätt till ersättning. 
 Det moderna sjukdomsbegreppet är vagt, undflyende och i många sammanhang gränslöst. Diagnoser finns för symtom som inte direkt går att knyta till olika kroppsfunktioner, men som ändå 
 11 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2009:89 
  
 är påtagliga och påverkar individen. Att det är sjukdom som ligger i botten är det rekvisit som ger tillträde till sjukförsäkringen som, liksom i de flesta välfärdsstater, ger generösare ersättning än andra socialförsäkringar för den aktiva befolkningen eftersom de svårast drabbade ofta ska leva många år med ersättningen. 
 Att sjukdom föreligger är dock inte tillräckligt för rätt till ersättning. Ytterst är det om arbetsförmågan påverkas av den akti- vitetsbegränsning, som i sin tur orsakas av nedsättning av funktion i kropp eller i psyke, som avgör. Denna kedja, Diagnos  
  Funk- tionsnedsättning  
  Aktivitetsbegränsning  
 (DFA-kedjan), 
  finns redan som det tankemönster som t.ex. styr utformningen av blan- ketten som läkarna fyller i inför beslut om ersättning från sjuk- försäkringen. Vi vill emellertid lyfta fram begreppet  
 DFA-kedjan 
  och understryka hur grundläggande den är för sjukförsäkringens medicinska förankring.  
 Det är en professionell bedömning av DFA- kedjans tre led och en rimlig koppling dem emellan som krävs av hälso- och sjukvården för rätt till ersättning från sjukförsäkringen. 
  
 Svensk hälso- och sjukvårds kunskapsunderlag, diagnoser och behandlingsprogram är och bör vara en del av den internationella utvecklingen. Sjukdom och diagnoser utan kända orsakssamman- hang existerar och försäkringen bör inte förutsätta att det före- ligger vissa typer av undersökningsfynd. När orsaken till sjukdoms- symtomen är okända är det emellertid särskilt viktigt att det sista ledet i  
 DFA-kedjan, 
  aktivitetsbegränsningen, blir noggrant bedömd och rimligt kopplad till diagnosen. 
 Arbetsoförmåga kan ha många orsaker. Sociala skäl och all- männa livsproblem ger inte rätt till ersättning från sjukförsäk- ringen. Sjukdom som uppstår till följd av eller förvärras av t.ex. missbruk, sorg eller graviditet kan däremot medföra rätt till ersätt- ning. Sociala problem är inte sjukdom men kan bidra till att sjukdom utvecklas. 
 Arbetsförmåga  
 uppstår när en  
 bestämd individ utför specifika arbetsuppgifter  
 i en  
 specifik miljö 
 . Arbetsförmåga är alltså relationellt och situationsberoende. Så gott som alla människor har någon arbetsförmåga, om de har turen att finna exakt den kombination av uppgifter och miljö som passar dem, men sannolikheten att hitta den kan vara större eller mindre. 
  
 Vi föreslår att begreppet arbetsförmåga i sjukförsäkringen ska förbehållas dem som  
 har  
 ett arbete. I deras fall är det meningsfullt att bedöma aktivitetsbegränsningarna i  
 DFA-kedjan 
  i förhållande 
 12 
  
 SOU 2009:89 
  
 Sammanfattning 
  
 till kraven i arbetet. Om individen på grund av sjukdom av terapeutiska skäl inte bör arbeta eller inte kan arbeta i sitt vanliga arbete, eller i något annat konkret arbete hos arbetsgivaren, saknas arbetsförmåga och finns rätt till ersättning. Läkarna och sjukvården har en nyckelroll i bedömningen. 
 När bedömningen efter 180 dagar i den s.k. rehabiliterings- kedjan inte längre ska göras mot ett specifikt arbete, utan mot den reguljära arbetsmarknaden, blir bedömningssituationen radikalt annorlunda. Aktivitetsbegränsningarna på grund av sjukdom ska nu allmänt värderas mot vad arbetsmarknaden kräver. Det är då inte längre fråga om att kunna eller inte kunna, utan om hur  
 sannolikt  
 det är att individen kommer att kunna försörja sig på den reguljära arbetsmarknaden och  
 vilka krav på omställning och ansträngning  
 som lagstiftaren har ansett ska gälla enligt försäkringsvillkoren. Vi föreslår att  
 medicinska förutsättningar för arbete  
 blir det begrepp som i sjukförsäkringen används för den situation när sjukdomens aktivitetsbegränsningar ska bedömas mot den reguljära arbetsmark- naden. 
 För att rättssäkert och enhetligt kunna bedöma medicinska förutsättningar för arbete föreslår vi att ett  
 instrument  
 utvecklas, dvs. ett protokoll som beskriver vilka aktivitetsbegränsningar indi- viden drabbats av och vilka gränser som ska gälla för att en person inte ska anses ha förutsättningar att försörja sig på den reguljära arbetsmarknaden. Arbetsförmågeutredningen fick sitt utrednings- uppdrag förlängt för att påbörja ett utvecklingsarbete kring ett instrument tillsammans med Försäkringskassan (bilaga 2). Ett för- projekt för en försöksverksamhet för att dels formulera fråge- ställningar om aktivitetsbegränsningar och utforma bedömnings- processen, dels vetenskapligt utvärdera validitet och reliabilitet, pågår i Försäkringskassans regi. 
 Våra förslag till begrepp och deras innebörd är i och för sig inte beroende av det särskilda instrumentet, men det är vår uppfattning att en enhetlig och rättssäker bedömning avsevärt underlättas av att den tydligt uttalade tolkning av lagstiftningen som ligger i ett instrument blir verklighet. 
 Utredningen förordar att Försäkringskassan i utvecklingsarbetet av processen för att hantera prövningen av medicinska förutsätt- ningar för arbete också prövar frågan att  
 medicinska team inklusive försäkringskompetens  
 inom myndighetens organisation genomför  
 180-dagarsprovningen. 
  Teamen ska dels värdera det medicinska underlaget i ärendet och genom  
 DFA-kedjan 
  säkerställa att sjuk- 
 13 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2009:89 
  
 dom är grunden för sjukskrivningen, dels möta individen och klar- lägga vilka aktivitetsbegränsningar som föreligger. Att klarlägga smärta, orörlighet, brist på koncentration och minnesförlust som exempel på aktivitetsbegränsningar kräver medicinsk kompetens, liksom att göra bedömningen att aktivitetsförlusten har ett rimligt samband med sjukdom. Det är önskvärt att Försäkringskassan inom sig har specialister på medicinskt betingade aktivitetsbegräns- ningar som tillsammans kan säkerställa och utveckla enhetliga och rättssäkra metoder. Det är också rimligt att de försäkrade som eventuellt ska få beskedet att de måste söka ett annat arbete på den reguljära arbetsmarknaden själva får möta de beslutsfattare som de upplever har deras öde i sina händer. 
 Däremot är det viktigt att inse att frågan om  
 vilken grad  
 av aktivitetsbegränsningar som ska krävas för att sjukskrivning ska bli aktuell vid bedömningen av medicinska förutsättningar för arbete  
 inte är en medicinsk fråga 
 . När instrumentet finns kommer kalibre- ringen av gränsvärdena  
 -  
 hur nedsatt koncentrationsförmåga kan man ha, vad gäller om man blivit blind eller hur mycket fysisk ansträngning är rimlig och ändå avkrävas att försöka försörja sig i ett annat arbete  
 -  
 att behöva ske genom  
 politisk normering 
 . Frågan om vilken ansträngning som ska krävas av individen måste ges av försäkringens regelverk. Det finns inte längre en medicinsk sanning att luta sig mot. 
 Sjukförsäkringens arbetsförmågebegrepp har under lång tid kommit att bli allt mera medicinskt renodlat. Trots att lagstift- ningen alltid har krävt att prövning så småningom skulle ske mot arbetsmarknaden och inte enbart mot eget arbete har sällan krav på omställning från eget arbete ställts. När sjukfrånvaron och förtids- pensioneringarna ökat har regering och riksdag successivt skärpt kraven ytterligare så att nu tidsgränsen för att prövas mot den reguljära arbetsmarknaden är absolut (så när som på relativt begränsade särskilda skäl) och den medicinska renodlingen total. 
 Prövning sker ännu inte mot den reguljära arbetsmarknaden i den utsträckning som lagstiftaren har avsett. I takt med att det sker, och än mera om ett instrument kommer att etableras, kom- mer innebörden av en total medicinsk renodling att framgå. Den inbyggda hänsyn till vad som i försäkringssammanhang brukar kallas befintligt skick, att bedömningen utgår från vem den enskilda personen är, som automatiskt finns så länge en bestämd persons arbetsförmåga bedöms mot ett specifikt arbete, är då borta. 
 14 
  
 SOU 2009:89 
  
 Sammanfattning 
  
 180-dagarsprövningen 
  är en standardiserad prövning där alla förut- sätts lida samma skada av en viss aktivitetsbegränsning. 
 Vem man är, vilken utbildning, erfarenhet och övriga resurser man har för att kompensera för en aktivitetsbegränsning spelar emellertid roll. Vi föreslår därför att  
 försörjningsförmågan  
 ska bedö- mas hos de fortsatt sjukskrivna inför beslut om förlängd sjuk- penning efter dag 365. Medicinska förutsättningar för arbete bestämmer fortfarande gränsen för tillräckliga aktivitetsbegräns- ningar på grund av sjukdom för att komma ifråga för förlängd sjukpenning. Därutöver ska hänsyn främst tas till  
 i första hand ålder, men också utbildning, erfarenheter och förmåga att lära nytt. 
  
 Genom en andra bedömning, som medför att de som har särskilda förutsättningar att försörja sig trots betydande aktivitetsbegräns- ningar också får särskilda skyldigheter att försöka, blir det mera logiskt att vid en så tidig bedömning som vid 180 dagar kräva omställning till annat arbete bara för dem som med  
 stor sannolikhet  
 har förmåga att försörja sig på den reguljära arbetsmarknaden. Den som drabbats av exempelvis blindhet eller en svår fysisk funktions- förlust kan få ytterligare tid att lära sig hantera sin situation och den framtida skyldigheten att försörja sig blir också beroende på övriga individuella förutsättningar. 
 Prövningen av medicinska förutsättningar för arbete kan (men måste inte) bli något mindre skarp jämfört med gällande teoretiskt mycket skarpa krav. I gengäld kan krav på omställning ställas högre vid bedömningen av försörjningsförmåga när hänsyn också kan tas till individens eventuellt kompenserande resurser. Att tillföra begreppet försörjningsförmåga kan förutsättas leda till att krav på omställning i högre grad kommer att riktas mot yngre och i lägre grad mot äldre med lägre utbildning, som haft ett fysiskt yrke och drabbats av stora fysiska aktivitetsbegränsningar. 
 För att ge reella förutsättningar för omorientering till annat arbete så tidigt som möjligt föreslår vi att den plan för samverkan som finns mellan Försäkringskassan och Arbetsförmedlingen om- vandlas till ett  
 särskilt arbetsmarknadsprogram 
 . Dels bör de som efter dag 180 bedöms kunna försörja sig på den reguljära arbets- marknaden få rätt till vägledning och stöd så snart som de som arbetslösa ställer sig till arbetsmarknadens förfogande. Dels bör också den som är fortsatt sjukskriven efter dag 180 få stöd att upprätta en resursprofil som dels ska (i vissa delar) fungera som underlag vid bedömningen av försörjningsförmåga, dels ge indi- viden möjligheter att efter förmåga, lust och nödvändighet 
 15 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2009:89 
  
 omorientera sig mot ett arbete som är förenligt med långsiktiga effekter av sjukdomen. 
 Utan formella förslag i frågan understryker vi att själva sjuk- skrivningsprocessen bör utvecklas så att individernas medverkan i och överblick över vad som sker stärks. Att individen känner sig ha kontroll över skeendet torde medverka till egen strävan att hitta vägar tillbaka till arbete. Långvarig sjukdom innehåller dessutom alltid risker för passivisering, varför det är särskilt viktigt att just sjukskrivningsprocessen stärker snarare än försvagar individens förutsättningar att ta makten över sin tillvaro. 
 I  
 kapitel ett  
 beskrivs spänningen mellan arbetslinjens olika krav och möjligheter. Det är när balans råder mellan individens rättig- heter och skyldigheter som arbetslinjen kan upplevas på ett positivt sätt utgöra grunden för välfärdspolitiken. Detta stämmer också väl överens med den moderna välfärdsfilosofiska diskussionen om det personliga ansvaret, val och omständigheter. Vårt eget ansvar och våra valmöjligheter skapas i skärningspunkten mellan externa omständigheter och vår egen personlighet. Allt bär vi inte eget ansvar för, men en del. Vårt ansvar växer när välfärdssamhället erbjuder möjligheter, också när det gäller att försöka försörja sig själv. 
  
 Kapitel två  
 beskriver den relativa karaktären hos arbetsför- mågebegreppet. Gränser för när krav ska ställas på att människor bör försöka försörja sig själva behövs, t.ex. inom sjukförsäkringen. Men gränserna kan inte lyftas ur det system, den kultur och den tradition i vilka de ska verka. Det betyder att gränser mellan förmåga och oförmåga måste dras med respekt för deras provisoriska och ofullkomliga natur. 
 I  
 kapitel tre  
 presenteras en översikt över de begrepp vi föreslår för att bedöma arbetsförmåga vid de bedömningstillfällen som rehabiliteringskedjan innehåller. Grundläggande är  
 DFA-kedjan, 
  som ska säkerställa att sjukdom föreligger och beskriva vilka akti- vitetsbegränsningar den lett till. Begreppet  
 arbetsförmåga  
 används enbart för den som har ett arbete, i rehabiliteringskedjan fram till dag 180. Vid prövningen som då ska göras mot den reguljära arbetsmarknaden introduceras begreppet  
 medicinska förutsättningar för arbete.  
 Vid prövningen av förlängd sjukpenning efter dag 365 läggs ytterligare ett antal kriterier till för att bedöma  
 försörjnings- förmåga 
 . 
  
 Kapitel fyra  
 ger en översikt av utvecklingen av det moderna samhällets sjukdomsbegrepp. Sverige kan inte ha en egen definition 
 16 
  
 SOU 2009:89 
  
 Sammanfattning 
  
 utan är hänvisad till de internationellt vedertagna ofta vaga diagnos- kriterierna. Vi föreslår inga formella förändringar av sjukdoms- begreppet; däremot pekar vi på hur viktig  
 DFA-kedjan 
  därför är för sjukförsäkringen och föreslår några lagändringar som ska bidra till att sjukförsäkringen som en försäkring mot inkomstbortfall på grund av  
 sjukdom  
 blir mer renodlad. 
 Vi föreslår att  
 särskild närståendepenning  
 ska kunna utges under högst tio arbetsdagar i anslutning till maka/makes/partners eller barns död. 
 Vi föreslår vidare att rätten till ersättning i form av sjuklön och sjukpenning vid  
 plastikkirurgiska operationer  
 endast ska omfatta rekonstruktiv kirurgi orsakad av medfödda deformiteter, utveck- lingsrubbningar, trauma, infektion eller sjukdom. Detta måste då framgå av läkarintyget. 
 Vi föreslår också att en gravid kvinna som på grund av gravidi- teten anser sig behöva vara ledig från sitt arbete bör få rätt till  
 graviditetspenning  
 under 30 dagar. Ersättningsperioden kan påbör- Smith tidigast 30 dagar före beräknad förlossning och får inte tas ut efter förlossning. För att motverka nackdelen med statistisk diskri- minering av unga kvinnor skulle en tredje s.k. pappamånad kunna införas, vilket i praktiken under överskådlig tid dessutom skulle göra att kostnaderna för graviditetspenningen ryms inom nuva- rande kostnader. 
  
 Kapitlen fem, sex och sju  
 fördjupar diskussionen om begreppen  
 arbetsförmåga, medicinska förutsättningar för arbete  
 respektive  
 för- sörjningsförmåga 
 . 
 I  
 kapitel 8  
 föreslås, för att i tiden flytta fram och garantera insat- ser vid det nya tidigare bedömningstillfälle som följer av rehabilite- ringskedjan, att Arbetsförmedlingens och Försäkringskassans sam- verkansprogram omvandlas till en permanent verksamhet i form av ett särskilt arbetsmarknadsprogram, som ger rätt till stöd efter prövning av  
 medicinska förutsättningar för arbete 
 . 
  
 I  
 kapitel nio  
 beskrivs  
 sjukskrivningsprocessen 
 . Under sjukdomens första tid är framför allt hälso- och sjukvården av avgörande betydelse, medan de mer långvariga tillstånden alltmer blir en försäkringsfråga. 
  
 Såväl inom hälso- och sjukvården som inom sjukförsäkringen och arbetsmarknadspolitiken är bemötandet av den sjuke avgö- rande och vi betonar att utan systematiska utbildningsinsatser och en professionell förmåga att genomföra goda möten finns risk att intentionerna med andra förslag uteblir. Utgångspunkten måste var 
 17 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2009:89 
  
 att den sjuke möts med respekt och får kontroll och översikt över processen. 
 I det  
 tionde kapitlet  
 diskuteras mera översiktligt och utan skarpa förslag vilka ytterligare insatser som skulle kunna underlätta omställning till annat arbete för den som efter avslutad sjukskriv- ning inte kan gå tillbaka till sin tidigare arbetsgivare. 
 Ett område som berörs är  
 partiell sjukskrivning 
 . Den utredning av försörjningsförmågan som ska göras inför ställningstagandet till ersättning från dag 365 bör också omfatta eventuell partiell försörj- ningsförmåga. Vi förordar en ny form av partiell sjukersättning som kompenserar arbetsgivaren för nedsatt produktivitet och den anställde för den lägre lönen. 
 Ytterligare ett förslag som bör övervägas är om den som på grund av sjukdom tvingas ta ett sämre betalt arbete ska kunna få en  
 utfyllnad  
 motsvarande skillnaden mellan sjukersättning baserad på lönen i det tidigare arbetet och den nya lönen. 
  
 Studier på högskolenivå  
 är allt oftare en förutsättning för en ny inriktning i arbetslivet och i kapitlet betonas vikten av att frågan om hur vuxenstudier ska finansieras blir utredd. 
 I betänkandet beskrivs de särskilda arbetsmarknadsinsatser som kommer att behövas för att ta fram en resursprofil och ge stöd för att finna nya vägar i arbetslivet. Kunskap behöver utvecklas kring hur stöd till sjuka med olika kvarvarande problem bör utformas. Det kan övervägas om dessa insatser bäst erbjuds genom en  
 särskild myndighet  
 som får i uppdrag att upphandla och successivt utveckla upphandlingskriterier. 
 Merparten av sjukfall bland arbetslösa är kortare än 14 dagar. Om de  
 första 14 dagarna  
 i ett sjukfall  
 ersattes inom arbetslöshetsför- säkringen  
 skulle flera vinster göras. Den sökande skulle slippa glapp i utbetalningen, Försäkringskassan skulle inte behöva beräkna den sjukpenninggrundande inkomsten, vilket skulle innebära en admi- nistrativ besparing, och sjukperiodens längd skulle beräknas på samma sätt som för den som är anställd och inledningsvis har sjuklön. 
 Slutligen pekas på att risk finns att den som dag 180 lämnar sjukförsäkringen för att söka arbete på den reguljära arbetsmark- naden kan drabbas av ekonomiska försämringar. Med hänsyn till att den som på grund av sjukdom inte längre kan klara sitt gamla arbete har lidit skada kan en utfyllnad till nivån på rehabilite- ringspenningen övervägas under några månader. Om ersättningen under dessa månader utformas som medfinansiering från arbets- 
 18 
  
 SOU 2009:89 
  
 Sammanfattning 
  
 givaren, som den slipper som gjort vad som skäligen kan krävas ökar drivkrafterna för omställning och anpassning på den gamla arbetsplatsen. 
 19 
 Utredningens uppdrag och arbetsformer 
 Utredningens uppdrag var i ett första steg att göra en inventering av de olika metoder för att bedöma funktionstillstånd och arbets- förmåga som för närvarande används i Sverige och andra länder. 
 I ett andra steg ingick att beskriva och analysera begreppet arbetsförmåga och presentera en begreppsapparat. Utredningen skulle analysera vad som läggs i begreppet och hur det används inom såväl socialförsäkringen, arbetsmarknadspolitiken som han- dikappolitiken. Utredaren skulle vidare beskriva och analysera begreppet sjukdom ur sjukförsäkringens perspektiv. 
 I uppdraget ingick även att närmare redovisa och analysera skill- naderna mellan kraven på individers omställning i socialförsäk- ringen och motsvarande krav inom arbetsmarknadspolitiken. Utgångspunkten för uppdraget har varit att individens funktions- tillstånd ska tillmätas större betydelse vid bedömningen av arbets- förmågan. Begreppsapparat, bedömningskriterier och metoder för att bedöma funktionstillstånd och arbetsförmåga inom socialför- säkringen och arbetsmarknadspolitiken ska också bli mera enhetliga. 
 Uppdraget har också inneburit att komma med förslag på användbara metoder samt om hur ett arbete med att ta fram ett metodstöd ska genomföras. Slutligen har utredningen fått ett tilläggsuppdrag att i samverkan med Försäkringskassan påbörja ett utvecklingsarbete av ett instrument för bedömning av arbetsför- måga. 
 Utredningen har alltså haft uppdraget att göra en begrepps- analys som kan leda till omedelbara effekter på språkbruket i lagstiftningen i den mån som slutsatserna godtas. De lagförslag vi lämnar är i huvudsak av sådan art, så när som på några materiella förslag som sammanhänger med behovet av att tydligare avgränsa vad som inte bör ses som sjukdom i sjukförsäkringen. 
 21 
  
 Utredningens uppdrag och arbetsformer 
  
 SOU 2009:89 
  
 Det instrument som Försäkringskassan påbörjat utvecklingen av finns ännu inte och kommer mot bakgrund av internationella erfarenheter att ta flera år att utpröva så långt att det bör övervägas om någon ytterligare lagstiftning är aktuell. 
 I skrivelse till regeringen den 5 november 2009 avrapporterades det hittillsvarande arbetet med metodutveckling i Försäkrings- kassan. 
 Utredningen började sitt arbete i slutet av februari 2008 och i juni 2008 överlämnades ett delbetänkande som huvudsakligen omfattade utredningens första uppdrag, att inventera metoder. 
 Utredningen har inom ramen för referensgruppens arbete haft nio sammanträden med sakkunniga och experter och därutöver fått många värdefulla synpunkter från enskilda deltagare i referens- gruppen. 
 Diskussioner har även förts med fackliga organisationer, arbets- givarorganisationer och professionsföreträdare. Företrädare för utredningen har medverkat vid ett flertal konferenser och semi- narier och fört dialoger om utredningens tankegångar. 
 Ett stort antal studiebesök har gjorts inom försäkringskassan, socialtjänsten och arbetsförmedlingen för att få en bild av den praktiska handläggningen på myndigheterna. 
 Genom professor emeritus Wolfe, Uppsala Univer- sitet, och professor Montgomery, Åbo Universitet, har utredningen fått inblick i det arbete som pågår i Finland med att ta fram enhetliga funktionsbedömningar för hälso- och sjukvården och i praktisk försäkringsmedicin. Rapporten ingår som bilaga i betänkandet. 
 Utredaren har också haft i uppdrag att lämna de förslag till författningsändringar som översynen av arbetsförmågebegreppet föranleder. 
 Utredningens direktiv finns som bilaga till betänkandet. 
 22 
 Författningsförslag 
  
 1 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring 
 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen ( 1962:381) om allmän försäkring, 
  
 dels  
 att 3 kap. 7,8, 8a §§, 4 kap. 7 a, 15, 17, 18 §§, 7 kap. 1, 2, 3, 3 b, 7 §§, 16 kap. 7, 7a, 7 b, 8 §§, 16 a kap.  
 1 
 - 
 2 
  §§, 22 kap. 2, 7, 9 §§ ska ha följande utformning, 
  
 dels  
 att i lagen införs fyra nya paragrafer, 4 kap. 1 b, 4 a, 4 b, 8 a §§ samt att 3 kap. 9, 9 a §§ upphör att gälla. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 3 kap. Om sjukpenning 
 Sjukpenning utges vid sjuk- dom som sätter ned den försäk- rades arbetsförmåga med minst en fjärdedel. Vid bedömningen av om sjukdom föreligger ska bortses från arbetsmarknads- mässiga, ekonomiska, sociala och liknande förhållanden. Med sjuk- dom jämställs ett tillstånd av nedsatt arbetsförmåga, som orsakats av sjukdom för vilken sjukpenning utgetts och som fortfarande kvarstår efter det att sjukdomen upphört. 
 7 § 
 För den som har ett arbete utges sjukpenning vid sjukdom  
 som sätter ned den försäkrades arbetsförmåga med minst en fjärdedel. Vid bedömningen av om sjukdom föreligger ska bort- ses från arbetsmarknadsmässiga, ekonomiska, sociala och liknande förhållanden. Med sjukdom jämställs ett tillstånd av nedsatt arbetsförmåga, som orsakats av sjukdom för vilken sjukpenning utgetts och som fortfarande kvarstår efter det att sjukdomen upphört.  
 Med sjukdom jämställs 
 23 
 Författningsförslag SOU 2009:89 
  
 också arbetsoförmåga orsakad av 
  
 rekonstruktiva 
  
 plastikkirurgiska 
  
 ingrepp. 
  
 För den som saknar arbete ut- 
  
 ges sjukpenning vid sjukdom då 
  
 den försäkrade har en tillräcklig 
  
 nedsättning av de medicinska för- 
  
 utsättningar 
  
 för 
  
 arbete. 
  
 Vid 
  
 bedömningen 
  
 av 
  
 om 
  
 sjukdom 
  
 föreligger ska bortses från arbets- 
  
 marknadsmässiga, 
  
 ekonomiska, 
  
 sociala och liknande förhållan- 
  
 den. Med sjukdom jämställs ett 
  
 tillstånd 
  
 av 
  
 nedsatta medicinska 
  
 förutsättningar 
  
 för 
  
 arbete, 
  
 som 
  
 orsakats av sjukdom för vilken 
  
 sjukpenning utgetts och som fort- 
  
 farande kvarstår efter det att sjuk- 
  
 domen 
  
 upphört. Med 
  
 sjukdom 
  
 jämställs också nedsatta medi- 
  
 cinska 
  
 förutsättningar för arbete 
  
 orsakade av rekonstruktiva plastik- 
  
 Saknar  
 den försäkrade arbets- 
  
 kirurgiska ingrepp. 
  
 Vid hel nedsättning av den 
  
 förmåga utges hel sjukpenning. 
  
 försäkrade 
  
 arbetsförmåga 
  
 eller 
  
 Om arbetsförmågan inte  
 saknas 
  
 medicinska 
  
 förutsättningar 
  
 för 
  
 helt men är nedsatt med minst 
  
 arbete 
  
 utges 
  
 hel 
  
 sjukpenning. 
  
 tre fjärdedelar utges tre fjärde- 
  
 Om 
  
 arbetsförmågan 
  
 eller 
  
 de 
  
 dels sjukpenning. Är arbetsför- 
  
 medicinska 
  
 förutsättningarna för 
  
 mågan nedsatt i mindre grad 
  
 arbete  
 inte  
 är helt nedsatt  
 men är 
  
 men med minst hälften utges 
  
 nedsatt med minst tre fjärde- 
  
 halv sjukpenning. I annat fall ut- 
  
 delar utges tre fjärdedels sjuk- 
  
 ges en fjärdedels sjukpenning. 
  
 penning. 
  
 Är 
  
 arbetsförmågan 
  
 eller de medicinska förutsätt- 
  
 ningarna för arbete  
 nedsatt i 
  
 mindre grad men med minst 
  
 hälften utges halv sjukpenning. I 
  
 annat fall utges en fjärdedels 
  
 Vid  
 bedömningen av 
  
 om 
  
 sjukpenning. 
  
 För den som har ett arbete ska 
  
 arbetsförmågan är nedsatt 
  
 ska 
  
 det vid 
  
 bedömningen 
  
 av 
  
 om 
  
 24 
  
 SOU 2009:89 
  
 Författningsförslag 
  
 det beaktas om den försäkrade på grund av sjukdomen är ur stånd att utföra sitt vanliga eller annat lämpligt arbete som arbetsgivaren tillfälligt erbjuder den anställde. Om den försäk- rade på grund av sjukdomen behöver avstå från förvärvs- arbete under minst en fjärdedel av sin normala arbetstid en viss dag, ska hans eller hennes arbetsförmåga anses nedsatt i minst motsvarande mån den dagen. 
 Från och med den tidpunkt då den försäkrade har haft ned- satt arbetsförmåga under 90 dagar ska det även beaktas om den försäkrade kan försörja sig efter en omplacering till annat arbete hos arbetsgivaren. 
 Från och med den tidpunkt då den försäkrade har haft ned- satt arbetsförmåga under 180 dagar ska  
 det dessutom 
 , om  
 det  
 inte  
 finns  
 särskilda skäl  
 mot det,  
 beaktas om den försäkrade har  
 sådan förmåga att han eller hon kan försörja sig själv genom förvärvsarbete  
 på den reguljära arbetsmarknaden  
 i övrigt,  
 eller genom annat lämpligt arbete som är tillgängligt för den för- säkrade. 
 Från och med den tidpunkt då den försäkrade har haft nedsatt arbetsförmåga under 365 dagar ska det alltid beaktas om den för- säkrade har sådan förmåga som anges i femte stycket. 
 arbetsförmågan är nedsatt beak- tas om den försäkrade på grund av sjukdomen är ur stånd att utföra sitt vanliga eller annat lämpligt arbete som arbetsgiva- ren tillfälligt erbjuder den an- ställde. Om den försäkrade på grund av sjukdomen behöver avstå från förvärvsarbete under minst en fjärdedel av sin nor- mala arbetstid en viss dag, ska hans eller hennes arbetsförmåga anses nedsatt i minst motsva- rande mån den dagen. 
 Från och med den tidpunkt då den försäkrade som  
 har ett arbete  
 har haft nedsatt arbets- förmåga under 90 dagar ska det även beaktas om den försäkrade kan försörja sig efter en om- placering till annat arbete hos arbetsgivaren. 
 Från och med den tidpunkt då den  
 som har ett arbete  
 har haft nedsatt arbetsförmåga under 180 dagar  
 ska vid bedömningen av rätten till sjukpenning,  
 om inte  
 beslut fattats om att  
 särskilda skäl  
 föreligger  
 beaktas om den för- säkrade har  
 tillräckliga medi- cinska förutsättningar för arbete  
 på den reguljära arbetsmarkna- den, eller genom annat lämpligt arbete som är tillgängligt för den försäkrade. 
 Ett ställningstagande till att särskilda skäl föreligger kan endast omfatta tiden fram till den dag då den försäkrade haft ned- satt arbetsförmåga i 365 dagar. Den försäkrade ska underrättas om 
 25 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2009:89 
  
 I de fall den försäkrade är i behov av någon åtgärd som avses i 7 b § eller 22 kap., ska bedömningen enligt fjärde –  
 sjunde  
 styckena göras med beaktande av den försäkrades arbetsförmåga efter en sådan åtgärd 
 ställningstagandet. 
 Vid bedömning av rätt till för- längd sjukpenning ska den försäk- rades försörjningsförmåga prövas. 
 I de fall den försäkrade är i behov av någon åtgärd som av- ses i 7 b § eller 22 kap., ska bedömningen enligt fjärde –  
 åttonde  
 styckena göras med beaktande av den försäkrades förmåga efter en sådan åtgärd. 
  
 När det beräknas hur lång tid 
  
 När det beräknas hur lång tid 
  
 den försäkrade har haft nedsatt 
  
 den försäkrade  
 som har ett arbete 
  
 arbetsförmåga enligt  
  
 tredje 
 – 
 sjätte 
  
 har haft nedsatt arbetsförmåga 
  
 styckena ska dagar i sjuk- 
  
 enligt  
  
 fjärde 
 – 
 åttonde 
  
 styckena 
  
 perioder läggas samman, om den 
  
 ska dagar i sjukperioder läggas 
  
 försäkrade 
  
 samman, om den försäkrade 
  
 1. har förvärvsarbetat under en 
  
 1. har förvärvsarbetat under 
  
 period om mindre än 90 dagar 
  
 en period om mindre än 90 dagar 
  
 mellan sjukperioderna, eller 
  
 mellan sjukperioderna, eller 
  
 2. inte har förvärvsarbetat alls 
  
 2. inte har förvärvsarbetat alls 
  
 mellan sjukperioderna. 
  
 mellan sjukperioderna. 
  
 Bedömningen av arbetsförmågans nedsättning enligt femte – åttonde styckena ska göras i förhållande till högst ett heltidsarbete. 
 Vid prövning av den försäkrades rätt till sjukpenning för tid under vilken han eller hon annars skulle ha uppburit föräldra- penning, ska arbetsförmågan anses nedsatt endast i den utsträck- ning som den försäkrades förmåga att vårda barnet är nedsatt på 
  
 grund av sjukdomen. 
  
 Om den försäkrade 
  
 uppbär 
  
 Om den försäkrade 
  
 uppbär 
  
 sjukersättning eller 
  
 aktivitets- 
  
 sjukersättning eller 
  
 aktivitets- 
  
 ersättning enligt denna lag eller 
  
 ersättning enligt denna lag eller 
  
 särskild efterlevandepension en- 
  
 särskild efterlevandepension en- 
  
 ligt lagen (2000:462) om infö- 
  
 ligt lagen (2000:462) om infö- 
  
 rande av lagen (2000:461) om 
  
 rande av lagen (2000:461) om 
  
 efterlevandepension 
  
 och efter- 
  
 efterlevandepension 
  
 och efter- 
  
 levandestöd till barn eller liv- 
  
 levandestöd till barn eller liv- 
  
 ränta enligt lagen (1976:380) om 
  
 ränta enligt lagen (1976:380) om 
  
 arbetsskadeförsäkring, 
  
 ska vid 
  
 arbetsskadeförsäkring, 
  
 ska vid 
  
 26 
  
 SOU 2009:89 Författningsförslag 
  
 prövningen av den 
  
 försäkrades 
  
 prövningen av 
  
 den 
  
 försäkrades 
  
 rätt till sjukpenning bedöm- 
  
 rätt till sjukpenning bedöm- 
  
 ningen av hans eller hennes 
  
 ningen av hans eller hennes 
  
 arbetsförmåga ske med bort- 
  
 arbetsförmåga eller 
  
 medicinska 
  
 seende från den nedsättning av 
  
 förutsättningar 
  
 för 
  
 arbete 
  
 ske 
  
 förmågan eller möjligheten att 
  
 med bortseende från den ned- 
  
 bereda sig inkomst genom ar- 
  
 sättning av förmågan eller möj- 
  
 bete som ligger till grund för 
  
 ligheten att bereda sig inkomst 
  
 den sjukersättning, 
  
 aktivitets- 
  
 genom arbete som ligger till 
  
 ersättning, pension eller livränta 
  
 grund för den 
  
 sjukersättning, 
  
 som utges. 
  
 aktivitetsersättning, pension 
  
 eller 
  
 livränta som utges. 
  
 För en försäkrad som förvärvsarbetar med stöd av 16 a kap. 2 § ska nedsättningen av arbetsförmågan, om det inte går att avgöra under vilken tid och till vilket förvärvsarbete nedsättningen är hänförlig, i första hand anses hänförlig till sådant förvärvsarbete 
  
 som avses i 16 a kap. 2 §. 
  
 8 § 
  
 Den försäkrade ska till För- 
  
 Den försäkrade  
 som har ett 
  
 säkringskassan 
  
 ge 
  
 in läkarintyg 
  
 arbete  
 ska till Försäkringskassan 
  
 för att styrka nedsättning av 
  
 ge in läkarintyg för att styrka 
  
 arbetsförmåga 
  
 på 
  
 grund 
  
 av 
  
 nedsättning av arbetsförmåga på 
  
 sjukdom senast från och med 
  
 grund av sjukdom senast från 
  
 den sjunde dagen efter sjukan- 
  
 och med den sjunde dagen efter 
  
 mälningsdagen. 
  
 sjukanmälningsdagen.  
 Den som 
  
 saknar arbete ska på samma sätt 
  
 ge in läkarintyg för att styrka de 
  
 nedsatta 
  
 medicinska förutsätt- 
  
 ningarna för arbete. 
  
 Den försäkrade ska om För- 
  
 Den försäkrade  
 som har ett 
  
 säkringskassan 
  
 begär 
  
 det 
  
 till 
  
 arbete  
 ska om Försäkringskassan 
  
 Försäkringskassan 
  
 ge 
  
 in 
  
 en 
  
 begär det till Försäkringskassan 
  
 skriftlig särskild försäkran av- 
  
 ge in en skriftlig särskild för- 
  
 seende nedsättningen av arbets- 
  
 säkran 
  
 avseende nedsättningen 
  
 förmågan på grund av sjukdom. 
  
 av arbetsförmågan på grund av 
  
 Den särskilda 
  
 försäkran 
  
 ska 
  
 sjukdom. Den särskilda försäk- 
  
 innehålla en utförligare beskriv- 
  
 ran ska innehålla en utförligare 
  
 ning av den försäkrades arbets- 
  
 beskrivning av den försäkrades 
  
 uppgifter och egen bedömning 
  
 arbetsuppgifter och egen bedöm- 
  
 av arbetsförmågan än försäkran 
  
 ning av arbetsförmågan än för- 
  
 27 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2009:89 
  
 enligt första stycket. 
  
 säkran 
  
 enligt 
  
 första 
  
 stycket. 
  
 Uppgifterna i den särskilda 
  
 Försäkrad som saknar arbete ska 
  
 försäkran ska lämnas på heder 
  
 om Försäkringskassan 
  
 begär 
  
 det 
  
 och samvete. 
  
 ge in en skriftlig särskild försäk- 
  
 ran avseende sjukdomen inver- 
  
 kan på de medicinska förutsätt- 
  
 ningarna för arbete. 
  
 Uppgifterna 
  
 i 
  
 den 
  
 särskilda 
  
 försäkran ska lämnas på heder 
  
 och samvete. 
  
 8 a § 
  
 Försäkringskassan  
 skall 
 , 
  
 om 
  
 Försäkringskassan 
  
 ska 
 , 
  
 om 
  
 det behövs för att kunna be- 
  
 det behövs för att kunna be- 
  
 döma i vilken mån den försäk- 
  
 döma i vilken mån den försäk- 
  
 rades 
  
 arbetsförmåga fortfarande 
  
 rades  
 nedsättning av arbetsför- 
  
 är nedsatt  
 på grund av sjukdom 
  
 måga, medicinska förutsättningar 
  
 samt 
  
 om rehabilitering 
  
 eller 
  
 för arbete eller försörjningsför- 
  
 ytterligare utredningsåtgärder är 
  
 måga  
 på grund av sjukdom fort- 
  
 nödvändiga, begära att han eller 
  
 farande består samt om rehabili- 
  
 hon 
  
 genomgår utredning 
  
 eller 
  
 tering eller ytterligare utred- 
  
 deltar i ett särskilt möte (av- 
  
 ningsåtgärder 
  
 är 
  
 nödvändiga, 
  
 stämningsmöte) för bedömning 
  
 begära att han eller hon genom- 
  
 av hans eller hennes medicinska 
  
 går utredning eller deltar i ett 
  
 tillstånd, arbetsförmåga och be- 
  
 särskilt 
  
 möte 
  
 (avstämnings- 
  
 hov av och möjligheter till reha- 
  
 möte) för bedömning av hans 
  
 bilitering. 
  
 eller hennes medicinska till- 
  
 stånd, 
  
 förmåga 
  
 och 
  
 behov 
  
 av 
  
 och möjligheter till rehabilite- ring. 
 4 kap. Om föräldrapenningförmåner 
 1 § 
 En försäkrad förälder har rätt till föräldrapenning och tillfällig föräldrapenning (föräldrapenningförmåner) enligt detta kapitel. 
 1 b § 
 En försäkrad gravid kvinna har rätt till graviditetspenning och särskild graviditetspenning enligt detta kapitel. 
 28 
  
 SOU 2009:89 
  
 Författningsförslag 
  
 4 a § 
 En gravid kvinna har rätt till graviditetspenning under högst 30 dagar om hon anser sig behöva avstå från förvärvsarbete på grund av graviditeten. Ersättning utges tidigast från och med den tret- tionde dagen före den beräknade tidpunkten för barnets födelse. 
 En gravid kvinna har rätt till särskild graviditetspenning om havandeskapet har satt ned hen- nes förmåga att utföra uppgifterna i sitt förvärvsarbete med minst en fjärdedel och hon inte kan ompla- ceras till annat mindre an- strängande arbete enligt 19 § för- äldraledighetslagen. Ersättning ut- ges tidigast från och med den sextionde dagen före den beräk- nade tidpunkten för barnets födelse och längst till den tret- tionde dagen. 
 En kvinna har även rätt till särskild graviditetspenning när kvinnan inte får sysselsättas i sitt förvärvsarbete på grund av en föreskrift om förbud mot arbete under havandeskap, som har meddelats med stöd av 4 kap. 6 § arbetsmiljölagen (1977:1160), om hon inte kan omplaceras till annat arbete enligt 18 § föräldra- ledighetslagen. Ersättning utges för varje dag som förbudet gäller. 
 Som förvärvsarbete ska inte betraktas sådant förvärvsarbete som utförs under tid då kvinnan för- värvsarbetar med stöd av 16 a kap. 2 §. Om det inte går att avgöra 
 29 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2009:89 
  
 under vilken tid kvinnan avstår från förvärvsarbete ska frånvaron i första hand anses som frånvaro från sådant förvärvsarbete som avses i 16 a kap. 2§. 
 4 b § 
 En kvinna som önskar sär- skild graviditetspenning ska an- söka därom. För att graviditets- penning ska utges krävs en anmä- lan. 
 Försäkringskassan får begära att kvinnan till stöd för sin rätt till särskild graviditetspenning in- ger utlåtande av sin arbetsgivare samt läkarutlåtande. 
 I beslutet om graviditetspen- ning och särskild graviditetspen- ning ska anges under vilken tid ersättning kan utges. 
 Vad i lag eller annan författ- ning föreskrivs om sjukpenning gäller ifråga om graviditetspen- ning och särskild graviditetspen- ning med undantag av bestäm- melserna om ersättning för mer- utgifter i 3 kap. 7 a § och om karenstid i 3 kap. 11 §. Vidare ska graviditetspenning och sär- skild graviditetspenning, med av- 
  
 vikelse 
  
 från 
  
 vad 
  
 som anges i 
  
 3 kap. 
  
 4 § 
  
 första 
  
 stycket 1 och 
  
 10 a § första stycket 1, utges med 
 80 procent även för den första dagen och även om sjukpenning enligt 3 kap. 4 § första stycket 2 eller 3 respektive 10 a § första stycket 2 eller 3 redan har utgivits för maximalt antal dagar. 
 30 
  
 SOU 2009:89 
  
 Författningsförslag 
  
 Föräldrapenning med belopp motsvarande förälderns sjuk- penning  
 utges  
 för tid som nor- malt är arbetsfri för föräldern endast om han eller hon i direkt anslutning till den arbetsfria tiden uppbär motsvarande eller högre föräldrapenning. Detta gäller dock endast för perioder av arbetsfri tid om högst fyra dagar. 
 7 a § 
 Föräldrapenning,  
 gravidi- tetspenning och särskild gravidi- tetspenning utges  
 med belopp motsvarande förälderns sjuk- penning för tid som normalt är arbetsfri för föräldern endast om han eller hon i direkt an- slutning till den arbetsfria tiden uppbär motsvarande eller högre föräldrapenning, graviditetspen- ning eller särskild graviditets- penning. Detta gäller dock endast för perioder av arbetsfri tid om högst fyra dagar. 
 8 a § 
 Graviditetspenning och sär- skild graviditetspenning utges som hel ersättning när kvinnan helt avstår från förvärvsarbete och tre fjärdedelar, halv eller en fjärdedel när kvinnan arbetar högst en fjärdedel, hälften eller tre fjärde- delar av sin normala arbetstid. 
 Föräldrapenningförmåner får inte utges för tid innan anmälan gjorts hos Försäkringskassan. Detta gäller dock inte om hin- der förelegat för sådan anmälan eller det finns särskilda skäl för att förmånen ändå bör betalas ut. 
 15 § 
 Föräldrapenningförmåner  
 och graviditetspenning  
 får inte utges för tid innan anmälan gjorts hos Försäkringskassan. Detta gäller dock inte om hin- der förelegat för sådan anmälan eller det finns särskilda skäl för att förmånen ändå bör betalas ut. 
  
 17 § 
  
 Föräldrapenningförmåner 
  
 Föräldrapenningförmåner, 
  
 utges inte i den mån föräldern 
  
 graviditetspenning 
  
 och 
  
 särskild 
  
 för samma dag uppbär sjukpen- 
  
 graviditetspenning 
  
 utges 
  
 inte i 
  
 31 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2009:89 
  
 ning enligt denna lag eller lagen 
  
 den mån föräldern för samma 
  
 (1976:380) om 
  
 arbetsskadeför- 
  
 dag uppbär 
  
 sjukpenning enligt 
  
 säkring eller uppbär motsva- 
  
 denna lag eller lagen (1976:380) 
  
 rande 
  
 ersättning 
  
 enligt 
  
 annan 
  
 om arbetsskadeförsäkring 
  
 eller 
  
 författning eller på grund av 
  
 uppbär motsvarande ersättning 
  
 regeringens beslut i ett särskilt 
  
 enligt annan författning eller på 
  
 fall eller uppbär sjuklön eller 
  
 grund av regeringens beslut i ett 
  
 annan 
  
 ersättning 
  
 enligt 
  
 lagen 
  
 särskilt fall eller uppbär sjuklön 
  
 (1991:1047) om sjuklön. Utan 
  
 eller 
  
 annan 
  
 ersättning 
  
 enligt 
  
 hinder härav utges dock för- 
  
 lagen 
  
 (1991:1047) 
  
 om sjuklön. 
  
 äldrapenningförmånen om den 
  
 Utan hinder härav utges dock 
  
 avser annan tid än sjukpen- 
  
 föräldrapenningförmånen, 
  
 ningen eller den andra ersätt- 
  
 graviditetspenningen och den sär- 
  
 ningen. 
  
 skilda 
  
 graviditetspenningen 
  
 om 
  
 den avser annan tid än sjuk- 
  
 penningen eller den andra ers- 
  
 ättningen. 
  
 Föräldrapenningförmåner 
  
 Föräldrapenningförmåner, 
  
 utges inte för dag då föräldern 
  
 graviditetspenning 
  
 och 
  
 särskild 
  
 är semesterledig enligt semester- 
  
 graviditetspenning  
 utges inte för 
  
 lagen. 
  
 dag då föräldern är semester- 
  
 ledig enligt semesterlagen. 
  
 Bestämmelserna i 3 kap. 6 §, 
  
 18 § 
  
 Bestämmelserna i 3 kap. 6 §, 
  
 16 §  
 första 
 - 
 femte 
  styckena och 
  
 16 § första femte styckena och 
  
 17 § första stycket b samt andra 
  
 17 § första stycket b samt andra 
  
 stycket tillämpas även i fråga om 
  
 stycket tillämpas även i fråga om 
  
 föräldrapenningförmåner. 
  
 föräldrapenningförmåner, 
  
 Bestämmelserna i 
  
 3 kap. 15 § 
  
 graviditetspenning 
  
 och 
  
 särskild 
  
 och 17 § första stycket a till- 
  
 graviditetspenning. 
  
 lämpas även i fråga om tillfällig 
  
 Bestämmelserna i 
  
 3 kap. 
  
 15 § 
  
 föräldrapenning. 
  
 och 17 § första stycket a till- 
  
 lämpas även i fråga om tillfällig 
  
 föräldrapenning, 
  
 graviditetser- 
  
 sättning och särskild graviditets- 
  
 Om 
  
 en 
  
 föräldrapenning- 
  
 penning. 
  
 Om 
  
 en 
  
 föräldrapenning- 
  
 förmån 
  
 tillkommer en förälder 
  
 förmån, 
  
 graviditetspenning 
  
 eller 
  
 som inte har fyllt 18 år, får För- 
  
 särskild 
  
 graviditetspenning 
  
 till- 
  
 säkringskassan 
  
 på 
  
 framställning 
  
 kommer 
  
 en 
  
 förälder respektive 
  
 32 
  
 SOU 2009:89 Författningsförslag 
  
 av socialnämnden besluta 
  
 att 
  
 en gravid kvinna  
 som inte har 
  
 föräldrapenningen helt eller del- 
  
 fyllt 18 år, får Försäkringskassan 
  
 vis skall utbetalas till annan 
  
 på framställning av social- 
  
 person eller till nämnden att 
  
 nämnden besluta att föräldra- 
  
 användas till förälderns 
  
 och 
  
 penningen, graviditetspenning 
 en 
  
 familjens nytta. 
  
 eller den särskilda graviditetspen- 
  
 ningen  
 helt eller delvis skall 
  
 utbetalas till annan person eller till nämnden att användas till förälderns,  
 den gravida kvinnans  
 och familjens nytta. 
 7 kap. Om sjukersättning och aktivitetsersättning 
 1 § 
 En försäkrad vars  
 arbetsför- måga  
 är nedsatt med minst en fjärdedel på grund av sjukdom eller annan nedsättning av den fysiska eller psykiska presta- tionsförmågan och som var försäkrad vid försäkringsfallet har enligt bestämmelserna i detta kapitel rätt till sjukersätt- ning eller aktivitetsersättning. För rätt till sjukersättning krävs att  
 arbetsförmågan  
 kan anses sta- digvarande nedsatt och att åtgärder som avses i 3 kap. 7 b § eller 22 kap. inte bedöms kunna leda till att den försäkrade åter- får någon  
 arbetsförmåga 
 . För rätt till aktivitetsersättning krävs att nedsättningen kan antas bestå under minst ett år. 
 En försäkrad som på grund av funktionshinder ännu inte har avslutat sin skolgång på grundskolenivå och gymnasial nivå har enligt vad som närmare 
 En försäkrad vars  
 försörj- ningsförmåga  
 är nedsatt med minst en fjärdedel på grund av sjukdom eller annan nedsättning av den fysiska eller psykiska prestationsförmågan och som var försäkrad vid försäkrings- fallet har enligt bestämmelserna i detta kapitel rätt till sjuker- sättning eller aktivitetsersätt- ning. För rätt till sjukersättning krävs att  
 försörjningsförmågan  
 kan anses vara stadigvarande nedsatt och att åtgärder som avses i 3 kap. 7 b § eller 22 kap. inte bedöms kunna leda till att den försäkrade återfår någon  
 försörj- ningsförmåga 
 . För rätt till aktivi- tetsersättning krävs att nedsätt- ningen kan antas bestå under minst ett år. 
 En försäkrad som på grund av funktionshinder ännu inte har avslutat sin skolgång på grundskolenivå och gymnasial nivå har enligt vad som närmare 
 33 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2009:89 
  
 anges i 7 § rätt till aktivitets- ersättning under den tid skol- gången varar oavsett om  
 arbets- förmågan är nedsatt  
 eller inte. 
 anges i 7 § rätt till aktivitets- ersättning under den tid skol- gången varar oavsett om f 
 örsörj- ningsförmåga föreligger  
 eller inte. 
 Försäkrad, vars  
 arbetsförmåga  
 är helt eller i det närmaste helt nedsatt, får hel sjukersättning eller aktivitetsersättning. 
 Försäkrad, vars  
 arbetsförmåga  
 inte är nedsatt i sådan grad men med minst tre fjärdedelar, får tre fjärdedels sjukersättning eller aktivitetsersättning. 
 Är den försäkrades  
 arbets- förmåga  
 nedsatt i mindre grad men med minst hälften, utges halv sjukersättning eller aktivi- tetsersättning. 
 2 § 
 Försäkrad, vars  
 försörjnings- förmåga  
 är helt eller i det när- maste helt nedsatt, får hel sjuk- ersättning eller aktivitetsersätt- ning. 
 Försäkrad, vars  
 försörjnings- förmåga  
 inte är nedsatt i sådan grad men med minst tre fjärde- delar, får tre fjärdedels sjuker- sättning eller aktivitetsersätt- ning. 
 Är den försäkrades  
 försörj- ningsförmåga  
 nedsatt i mindre grad men med minst hälften, ut- ges halv sjukersättning eller akti- vitetsersättning. 
 Vid bedömningen av i vad mån  
 arbetsförmågan är nedsatt  
 ska det beaktas om den för- säkrade har sådan förmåga att han eller hon kan försörja sig själv genom förvärvsarbete på arbetsmarknaden. Bedömningen ska göras efter samma grunder oavsett arten av den förelig- gande nedsättningen av presta- tionsförmågan. Med inkomst av arbete likställs i skälig omfatt- ning värdet av hushållsarbete i hemmet. 
 Bedömningen av  
 arbetsför- mågans  
 nedsättning enligt första  
 stycket  
 ska göras i förhållande 
 3 § 
 Vid bedömningen av i vad mån  
 försörjningsförmåga förelig- ger  
 ska det beaktas om den för- säkrade har sådan förmåga att han eller hon kan försörja sig själv genom förvärvsarbete på arbetsmarknaden. Bedömningen ska göras efter samma grunder oavsett arten av den förelig- gande nedsättningen av presta- tionsförmågan. Med inkomst av arbete likställs i skälig omfatt- ning värdet av hushållsarbete i hemmet. 
 Bedömningen av  
 försörjnings- förmågan  
 enligt första  
 stycket  
 ska göras i förhållande till ett 
 34 
 SOU 2009:89 Författningsförslag 
  
 till ett heltidsarbete. 
  
 heltidsarbete. 
  
 Är den försäkrade föremål 
  
 Är den försäkrade 
  
 föremål 
  
 för åtgärd av beskaffenhet, som 
  
 för åtgärd av beskaffenhet , som 
  
 anges i 3 kap. 7 b § eller 22 kap. 
  
 anges i 3 kap. 7 b § eller 22 kap. 
  
 7 §, ska 
  
 arbetsförmågan under 
  
 7 §  
 ska den försäkrades försörj- 
  
 tiden för åtgärden  
 anses nedsatt i 
  
 ningsförmåga  
 anses nedsatt i den 
  
 den mån den försäkrade på 
  
 mån den försäkrade på grund av 
  
 grund av åtgärden är hindrad att 
  
 åtgärden är hindrad att utföra 
  
 utföra förvärvsarbete. 
  
 förvärvsarbete. 
  
 Försäkringskassan 
  
 skall 
 , när 
  
 3 b § 
  
 Försäkringskassan 
  
 ska 
 , 
  
 när 
  
 det kan anses nödvändigt för 
  
 det kan anses nödvändigt för 
  
 bedömningen av om rätt till 
  
 bedömningen av om rätt till 
  
 sjukersättning eller aktivitetser- 
  
 sjukersättning eller aktivitetser- 
  
 sättning 
  
 föreligger, 
  
 begära att 
  
 sättning föreligger, begära 
  
 att 
  
 den försäkrade genomgår under- 
  
 den försäkrade genomgår under- 
  
 sökning av viss läkare eller 
  
 sökning av viss läkare eller 
  
 genomgår annan utredning såsom 
  
 genomgår annan utredning så- 
  
 arbetsprövning eller 
  
 arbetsträ- 
  
 som arbetsprövning eller arbets- 
  
 ning, för bedömning av den för- 
  
 träning, för bedömning av den 
  
 säkrades 
  
 medicinska 
  
 tillstånd, 
  
 försäkrades medicinska tillstånd, 
  
 arbetsförmågan och  
 behovet av 
  
 försörjningsförmåga samt  
 beho- 
  
 och möjligheterna till rehabilite- 
  
 vet av och möjligheterna till 
  
 ring. 
  
 rehabilitering. 
  
 När det kan anses nödvän- 
  
 När det kan anses nödvän- 
  
 digt för bedömning av rätt till 
  
 digt för bedömning av rätt till 
  
 sjukersättning 
  
 eller aktivitetser- 
  
 sjukersättning eller aktivitetser- 
  
 sättning,  
 skall 
  
 Försäkringskassan 
  
 sättning,  
 ska  
 Försäkringskassan 
  
 även 
  
 även 
  
 1. 
  
 begära in utlåtande av viss läkare eller annan sakkunnig, 
  
 2. 
  
 göra förfrågan hos den försäkrade, den försäkrades arbets- givare, läkare eller någon annan som kan antas kunna lämna nöd- vändiga uppgifter, 
  
 3. 
  
 besöka den försäkrade, samt 
  
 4. 
  
 undersöka om den försäkrade efter sådan åtgärd som avses i 3 kap. 7 b § eller 22 kap. helt eller delvis kan försörja sig själv genom arbete. 
  
 Försäkringskassan  
 skall  
 i sam- band med beslut om sjukersätt- ning som skall utges tills vidare 
 Försäkringskassan  
 ska  
 i sam- band med beslut om sjukersätt- ning som ska utges tills vidare 
 35 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2009:89 
  
 besluta att en ny utredning av 
  
 besluta att en ny utredning av 
  
 den 
  
 försäkrades 
  
 arbetsförmåga 
  
 den 
  
 försäkrades  
 försörjningsför- 
  
 skall  
 göras efter viss tid, dock 
  
 måga ska  
 göras efter viss tid, 
  
 senast inom tre år räknat från 
  
 dock senast inom tre år räknat 
  
 beslutet. Efter en sådan utred- 
  
 från beslutet. Efter en sådan 
  
 ning  
 skall  
 Försäkringskassan, så 
  
 utredning  
 ska  
 Försäkringskassan, 
  
 länge 
  
 rätt 
  
 till 
  
 sjukersättning 
  
 så länge rätt till sjukersättning 
  
 föreligger, besluta att ytterligare 
  
 föreligger, besluta att ytterligare 
  
 utredning av  
 arbetsförmågan skall 
  
 utredning 
  
 av  
 försörjningsförmå- 
  
 göras efter viss tid, dock senast 
  
 gan ska  
 göras efter viss tid, dock 
  
 inom tre år räknat från det att 
  
 senast inom tre år räknat från 
  
 föregående 
  
 utredning slutför- 
  
 det 
  
 att 
  
 föregående 
  
 utredning 
  
 des. Om den försäkrade har fyllt 
  
 slutfördes. Om den 
  
 försäkrade 
  
 sextio år behöver beslut om 
  
 har fyllt sextio år behöver beslut 
  
 utredning inte fattas. 
  
 om utredning inte fattas. 
  
 Försäkringskassan kan även under tid som sjukersättning eller aktivitetsersättning utges vidta åtgärder enligt första och andra styckena. Innan beslut fattas om medicinsk utredning enligt första eller andra stycket skall, när det kan anses nödvändigt, försäkrings- läkarens bedömning inhämtas. 
 2. Vid prövning av rätten till aktivitetsersättning enligt första stycket bortses från vad som i detta kapitel sägs om  
 arbetsför- mågans  
 nedsättning. 
 7 § 
 2. Vid prövning av rätten till aktivitetsersättning enligt första stycket bortses från vad som i detta kapitel sägs om  
 försörj- ningsförmågans  
 nedsättning. 
 16 kap. Om utbetalning av sjukersättning och aktivitetsersättning m.m. 
 7 § 
  
 Om  
 arbetsförmågan  
 väsent- ligt förbättras för en försäkrad som uppbär aktivitetsersättning, ska förmånen dras in eller minskas med hänsyn till för- bättringen. En försäkrad som regelbundet och under en längre tid har uppvisat en  
 arbetsförmåga  
 som han eller hon antogs sakna när beslutet om 
  
 Om  
 försörjningsförmågan väsentligt  
 förbättras för en för- säkrad som uppbär aktivitets- ersättning, ska förmånen dras in eller minskas med hänsyn till förbättringen. En försäkrad som regelbundet och under en längre tid har uppvisat en  
 försörjnings- förmåga  
 som han eller hon antogs sakna när beslutet om 
  
 36 
 SOU 2009:89 Författningsförslag 
  
 aktivitetsersättning 
  
 fattades 
  
 ska 
  
 aktivitetsersättning 
  
 fattades 
  
 ska 
  
 därvid, 
  
 om 
  
 inte 
  
 annat 
  
 därvid, om inte annat framkom- 
  
 framkommer, 
  
 antas 
  
 ha 
  
 en 
  
 mer, antas ha en väsentligt 
  
 väsentligt 
  
 förbättrad 
  
 arbetsför- 
  
 förbättrad  
 försörjningsförmåga 
 . 
  
 måga 
 . 
  
 Sådan aktivitetsersättning som 
  
 Sådan aktivitetsersättning som 
  
 har vilandeförklarats enligt 16 § 
  
 har vilandeförklarats enligt 16 § 
  
 får inte dras in eller minskas på 
  
 får inte dras in eller minskas på 
  
 grund av att den försäkrade 
  
 grund av att den försäkrade 
  
 under den tid och i den omfatt- 
  
 under den tid och i den omfatt- 
  
 ning som anges i beslutet genom 
  
 ning som anges i beslutet genom 
  
 förvärvsarbete 
  
 eller 
  
 studier 
  
 har 
  
 förvärvsarbete eller 
  
 studier 
  
 har 
  
 uppvisat en väsentligt förbättrad 
  
 uppvisat en väsentligt förbättrad 
  
 arbetsförmåga 
 . 
  
 försörjningsförmåga 
 . 
  
 7 a § 
  
 Om  
 arbetsförmågan 
  
 förbätt- 
  
 Om  
 försörjningsförmågan för- 
  
 ras för en försäkrad som uppbär 
  
 bättras  
 för en försäkrad som 
  
 sjukersättning ska förmånen dras 
  
 uppbär sjukersättning ska för- 
  
 in eller minskas med hänsyn till 
  
 månen dras in eller minskas med 
  
 förbättringen. En försäkrad som 
  
 hänsyn till 
  
 förbättringen. 
  
 En 
  
 har uppvisat 
  
 en  
 arbetsförmåga 
  
 försäkrad som har uppvisat en 
  
 som han eller hon antogs sakna 
  
 försörjningsförmåga 
  
 som 
  
 han 
  
 när beslutet om sjukersättning 
  
 eller hon antogs sakna när be- 
  
 fattades ska därvid, om inte 
  
 slutet om sjukersättning fatta- 
  
 annat framkommer, antas ha en 
  
 des ska därvid, om inte annat 
  
 förbättrad  
 arbetsförmåga 
 . 
  
 framkommer, antas ha en för- 
  
 bättrad  
 försörjningsförmåga 
 . 
  
 Sådan sjukersättning som har 
  
 Sådan sjukersättning som har 
  
 vilandeförklarats enligt 16 § får 
  
 vilandeförklarats enligt 16 § får 
  
 inte dras in eller minskas på 
  
 inte dras in eller minskas på 
  
 grund av att den försäkrade 
  
 grund av att den försäkrade 
  
 under tid och i den omfattning 
  
 under tid och i den omfattning 
  
 som anges i beslutet genom 
  
 som anges i beslutet genom för- 
  
 förvärvsarbete 
  
 eller 
  
 studier 
  
 har 
  
 värvsarbete 
  
 eller 
  
 studier 
  
 har 
  
 uppvisat en förbättrad  
 arbetsför- 
  
 uppvisat en förbättrad  
 försörj- 
  
 måga 
 . 
  
 ningsförmåga 
 . 
  
 Sjukersättning, 
  
 som utges 
  
 Sjukersättning, 
  
 som utges 
  
 tills vidare, som ska minskas 
  
 tills vidare, som ska minskas 
  
 eller dras in på grund av att 
  
 eller dras in på grund av att 
  
 arbetsförmågan 
  
 har 
  
 förbättrats 
  
 försörjningsförmågan har förbätt- 
  
 37 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2009:89 
  
 får utges till dess att den försäkrade fått ett arbete som motsvarar den förbättring som uppkommit, dock längst sex månader. 
 En försäkrad som förvärvs- arbetar med utnyttjande av en  
 arbetsförmåga  
 som han eller hon antogs sakna när beslutet om sjukersättning eller aktivitetser- sättning fattades har inte rätt att uppbära sådan ersättning för samma tid och i den omfattning som förvärvsarbetet utförs. 
  
 rats  
 får utges till dess att den försäkrade fått ett arbete som motsvarar den förbättring som uppkommit, dock längst sex månader. 
 7 b § 
 En försäkrad som förvärvs- arbetar med utnyttjande av en  
 försörjningsförmåga  
 som han eller hon antogs sakna när be- slutet om sjukersättning eller aktivitetsersättning fattades har inte rätt att uppbära sådan ersättning för samma tid och i den omfattning som förvärvs- arbetet utförs. 
 Detsamma gäller om  
 arbets- förmågan  
 för den som uppbär sjukersättning eller aktivitets- ersättning förbättras respektive väsentligt förbättras utan att han eller hon avser att 
  
 - 
  
 börja förvärvsarbeta, 
  
 - 
  
 börja förvärvsarbeta i större utsträckning än tidigare eller 
  
 - 
  
 fortsätta att förvärvsarbeta efter tid som avses i 16 §. 
  
 Anmälan om förvärvsarbete ska göras innan detta påbörjas, utökas eller fortsätter efter tid som avses i 16 §. Anmälan om förbättrad respektive väsentligt förbättrad  
 arbetsförmåga  
 ska göras utan oskäligt dröjsmål. 
 8 § 
 Detsamma gäller om  
 försörj- ningsförmågan förbättras  
 för den som uppbär sjukersättning eller aktivitetsersättning respektive väsentligt förbättras utan att han eller hon avser att 
  
 - 
  
 börja förvärvsarbeta, 
  
 - 
  
 börja förvärvsarbeta i större utsträckning än tidigare eller 
  
 - 
  
 fortsätta att förvärvsarbeta efter tid som avses i 16 §. 
  
 Anmälan om förvärvsarbete ska göras innan detta påbörjas, utökas eller fortsätter efter tid som avses i 16 §. Anmälan om förbättrad respektive väsentligt förbättrad  
 försörjningsförmåga  
 ska göras utan oskäligt dröjsmål. 
 38 
  
 SOU 2009:89 
  
 Författningsförslag 
  
 16 a kap. Särskilda bestämmelser om sjukersättning 
 För den som för juni 2008 hade rätt till sjukersättning enligt 7 kap. 1 § och vars  
 arbets- förmåga  
 har ansetts varaktigt nedsatt (icke tidsbegränsad sjuk- ersättning) ska bestämmelserna i detta kapitel gälla i stället för bestämmelserna i 16 kap. 7 a, 8, 14 och  
 16 
 - 
 18 
  §§ om inte annat följer av 14 eller 15 §. Det- samma gäller för den som före den 1 juli 2008 beviljats icke tidsbegränsad sjukersättning för tid från och med juli 2008. 
 Försäkringskassan får efter ansökan av den försäkrade be- sluta att hans eller hennes sjuk- ersättning, i den omfattning som anges i 3 och 4 §§, ska betalas ut när den försäkrade förvärvsarbe- tar med utnyttjande av en  
 arbetsförmåga  
 som han eller hon antogs sakna när beslutet om sjukersättningen fattades. 
 1 § 
 För den som för juni 2008 hade rätt till sjukersättning en- ligt 7 kap. 1 § och vars  
 försörj- ningsförmåga  
 har ansetts varak- tigt nedsatt (icke tidsbegränsad sjukersättning) ska bestämmel- serna i detta kapitel gälla i stället för bestämmelserna i 16 kap. 7 a, 8, 14 och  
 16 
 - 
 18 
  §§ om inte annat följer av 14 eller 15 §. Detsamma gäller för den som före den 1 juli 2008 beviljats icke tidsbegränsad sjukersätt- ning för tid från och med juli 2008. 
 2 § 
 Försäkringskassan får efter ansökan av den försäkrade be- sluta att hans eller hennes sjuk- ersättning, i den omfattning som anges i 3 och 4 §§, ska betalas ut när den försäkrade förvärvsarbe- tar med utnyttjande av en  
 för- sörjningsförmåga  
 som han eller hon antogs sakna när beslutet om sjukersättningen fattades. 
 22 kap. Om rehabilitering och rehabiliteringsersättning 
 Rehabilitering enligt detta kapitel skall syfta till att återge den som har drabbats av sjuk- dom  
 sin arbetsförmåga och förut- sättningar att försörja sig själv genom förvärvsarbete. 
  
 2 § 
 Rehabilitering enligt detta kapitel skall syfta till att återge den som har drabbats av sjuk- dom  
 sin arbetsförmåga, sina medicinska förutsättningar för arbete, eller sin försörjningsför- måga 
 . 
 39 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2009:89 
  
 Rehabiliteringsersättning ut- ges när en försäkrad, vars  
 arbets- förmåga  
 till följd av sjukdom är nedsatt med minst en fjärdedel, deltar i arbetslivsinriktad rehabi- litering som avser att förkorta sjukdomstiden eller att helt eller delvis förebygga eller häva  
 ned- sättning av arbetsförmågan 
 . 
 7 § 
 Rehabiliteringsersättning ut- ges när en försäkrad, vars  
 arbetsförmåga, medicinska förut- sättningar för arbete, eller försörj- ningsförmåga  
 till följd av sjuk- dom är nedsatt med minst en fjärdedel, deltar i arbetslivs- inriktad rehabilitering som avser att förkorta sjukdomstiden eller att helt eller delvis förebygga eller häva  
 aktivitetsbegräns- ningen 
 . 
  
 9 § 
  
 Saknar den försäkrade  
 arbets- 
  
 Saknar den försäkrade  
 arbets- 
  
 förmåga  
 utges hel rehabilite- 
  
 förmåga, medicinska 
  
 förutsätt- 
  
 ringspenning. Om  
 arbetsförmå- 
  
 ningar för arbete, eller försörj- 
  
 gan  
 inte saknas helt men är ned- 
  
 ningsförmåga  
 utges hel rehabili- 
  
 satt med minst tre fjärdedelar 
  
 teringspenning. 
  
 Om 
  
 förmågan 
  
 utges tre fjärdedels rehabilite- 
  
 inte saknas helt men är nedsatt 
  
 ringspenning. Är  
 arbetsförmågan 
  
 med minst tre fjärdedelar utges 
  
 nedsatt i mindre grad men med 
  
 tre 
  
 fjärdedels 
  
 rehabiliterings- 
  
 minst häften utges halv rehabili- 
  
 penning. Är  
 förmågan  
 nedsatt i 
  
 teringspenning. I annat fall ut- 
  
 mindre grad men med minst 
  
 ges en fjärdedels rehabiliterings- 
  
 häften utges halv rehabilite- 
  
 penning. 
  
 ringspenning. I annat fall utges 
  
 en fjärdedels rehabiliteringspen- 
  
 ning. 
  
 Arbetsförmågan 
  
 ska 
  
 under 
  
 Förmågan  
 ska under tiden för 
  
 tiden för rehabiliteringsåtgärden 
  
 rehabiliteringsåtgärden 
  
 anses 
  
 anses nedsatt i den mån den 
  
 nedsatt i den mån den för- 
  
 försäkrade på grund av åtgärden 
  
 säkrade på grund av åtgärden är 
  
 är förhindrad att förvärvsarbeta. 
  
 förhindrad att förvärvsarbeta. 
  
 Vid 
  
 tillämpning 
  
 av 
  
 första 
  
 Vid 
  
 tillämpning 
  
 av 
  
 första 
  
 stycket ska det bortses från 
  
 stycket ska det bortses från 
  
 sådan 
  
 arbetsförmåga 
  
 som den 
  
 sådan 
  
 försörjningsförmåga 
  
 som 
  
 försäkrade nyttjar 
  
 i samband 
  
 den försäkrade nyttjar i sam- 
  
 med förvärvsarbete som utförs 
  
 band 
  
 med förvärvsarbete 
  
 som 
  
 med stöd av 16 a kap. 2 § lagen 
  
 utförs med stöd av 16 a kap. 2 § 
  
 (1962:381) om allmän försäk- 
  
 lagen (1962:381) om allmän för- 
  
 40 
  
 SOU 2009:89 
  
 Författningsförslag 
  
 ring. Om det inte går att avgöra under vilken tid och till vilket förvärvsarbete nedsättningen av  
 arbetsförmågan  
 är hänförlig ska denna i första hand anses hän- förlig till sådant förvärvsarbete som avses i 16 a kap. 2 §. 
 säkring. Om det inte går att avgöra under vilken tid och till vilket förvärvsarbete nedsätt- ningen av  
 försörjningsförmågan 
  
 är hänförlig ska denna i första hand anses hänförlig till sådant förvärvsarbete som avses i 16 a kap. 2 §. 
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2011. 
 41 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2009:89 
  
 2 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i lagen (1998:1755) om särskilda insatser för personer med tre fjärdedels sjukersättning eller aktivitetsersättning 
 Härigenom föreskrivs att 1, 2 och 3 §§ ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 För den som får tre fjärdedels sjukersättning eller aktivitets- ersättning enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring  
 skall  
 sär- skilda insatser göras för att han eller hon skall kunna få en an- ställning motsvarande den åter- stående  
 arbetsförmågan 
 . 
 1 § 
 För den som får tre fjärdedels sjukersättning eller aktivitets- ersättning enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring  
 ska  
 sär- skilda insatser göras för att han eller hon skall kunna få en an- ställning motsvarande den åter- stående  
 försörjningsförmågan 
 . 
 Försäkringskassan ansvarar för att särskilda insatser kom- mer till stånd för att bereda för- säkrade med tre fjärdedels sjuk- ersättning eller aktivitetsersätt- ning en anställning motsvarande den återstående  
 arbetsförmågan 
 . 
 2 § 
 Försäkringskassan ansvarar för att särskilda insatser kom- mer till stånd för att bereda för- säkrade med tre fjärdedels sjuk- ersättning eller aktivitetsersätt- ning en anställning motsvarande den återstående  
 försörjningsför- mågan 
 . 
 42 
  
 SOU 2009:89 
  
 Författningsförslag 
  
 För den som får tre fjärde- dels sjukersättning eller aktivi- tetsersättning och som bereds en anställning med lönebidrag eller hos Samhall Aktiebolag motsvarande den återstående  
 arbetsförmågan 
 , betalas ersätt- ning för kostnaderna för anställ- ningen från den allmänna för- säkringen enligt grunder som regeringen bestämmer. 
 3 § 
 För den som får tre fjärde- dels sjukersättning eller aktivi- tetsersättning och som bereds en anställning med lönebidrag eller hos Samhall Aktiebolag motsvarande den återstående  
 försörjningsförmågan 
 , betalas er- sättning för kostnaderna för anställningen från den allmänna försäkringen enligt grunder som regeringen bestämmer. 
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2011. 
 43 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2009:89 
  
 3 
  
 Förslag till 
  
 förordning om ändring i förordningen (1988:1773) om ersättning vid särskilda insatser för personer med tre fjärdedels sjukersättning eller aktivitetsersättning. 
 Härigenom föreskrivs att 3 § ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 Försäkringskassan 
  
 ska under- 
  
 3 § 
  
 Försäkringskassan ska under- 
  
 rätta Arbetsförmedlingen 
  
 om 
  
 rätta Arbetsförmedlingen 
  
 om 
  
 vilka personer som får tre 
  
 vilka personer som får tre 
  
 fjärdedels 
  
 sjukersättning 
  
 eller 
  
 fjärdedels sjukersättning 
  
 eller 
  
 aktivitetsersättning 
  
 och 
  
 som 
  
 aktivitetsersättning 
  
 och 
  
 som 
  
 står till förfogande för arbete 
  
 står till förfogande för arbete 
  
 motsvarande den 
  
 återstående 
  
 motsvarande den 
  
 återstående 
  
 arbetsförmågan 
 . 
  
 Underrättelsen 
  
 försörjningsförmågan 
 . Underrät- 
  
 ska lämnas när beslut om sjuk- 
  
 telsen ska lämnas när beslut om 
  
 ersättning 
  
 eller 
  
 aktivitetsersätt- 
  
 sjukersättning eller aktivitetser- 
  
 ning meddelas eller vid den 
  
 sättning meddelas eller vid den 
  
 senare tidpunkt då den för- 
  
 senare tidpunkt då den försäk- 
  
 säkrade står till förfogande för 
  
 rade står till förfogande för 
  
 arbete motsvarande den åter- 
  
 arbete motsvarande den åter- 
  
 stående  
 arbetsförmågan 
 . 
  
 stående  
 försörjningsförmågan 
 . 
  
 Denna förordning träder i kraft den 1 januari 2011. 
 44 
  
 SOU 2009:89 
  
 Författningsförslag 
  
 4 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i föräldraledighetslagen (1995:584) 
 Härigenom föreskrivs att 1 § fjärde punkten, 3 § andra stycket ska ha följande lydelser samt att den nya paragrafen 4 a och ett tredje stycke i 13 § införs. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 Särskilda bestämmelser om ledighet och omplacering för kvinnliga arbetstagare som vän- tar barn, nyligen fött barn eller som ammar finns i  
 18 
 - 
 21 
  §§. 
 3 § 
 Särskilda bestämmelser om ledighet och omplacering för kvinnliga arbetstagare som vän- tar barn, nyligen fött barn eller som ammar finns i  
 4 a § och i  
  
 18 
 - 
 21 
  §§. 
 4 a § 
 En arbetstagare har rätt att vara ledig från sitt arbete under de dagar före beräknad förloss- ning hon uppbär graviditetspen- ning eller särskild graviditetspen- ning enligt 4 kap. lagen (1962:381) om allmän försäkring. Kvinnan har rätt att vara helt ledig eller att förkorta den dagliga arbetstiden med en fjärdedel, hälften eller tre fjärdedelar. 
 13 § 
 En kvinna som vill utnyttja sin rätt till ledighet med stöd av 4 a § ska anmäla ledigheten till arbetsgivaren senast två veckor innan ledighetens början. 
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2011. 
 45 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2009:89 
  
 5 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i lagen (1991:1047) om sjuklön 
 Härigenom föreskrivs att en tredje punkt införs i 5 § med följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 5 § 
 En arbetsgivare är inte skyldig att utge sjuklön om arbetstagaren 
 3. drabbats av arbetsoförmåga till följd av plastikkirurgiskt in- grepp såvida inte ingreppet utförts i rekonstruerande syfte. 
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2011. 
 46 
  
 SOU 2009:89 
  
 Författningsförslag 
  
 6 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i lagen (1988:1465) om ersättning och ledighet för närståendevård 
 Härigenom föreskrivs att tillägget samt i anslutning till nära anhörigs död görs till lagens namn samt att 1, 2 §§, 3 § andra stycket, 5, 6, 9, 11 §§, 14 § första stycket och 20 § ska ha följande lydelse. Ett nytt tredje stycke införs i 4 §. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 Denna lag innehåller bestäm- melser om rätt till ersättning och ledighet i samband med att en svårt sjuk person vårdas av en närstående. 
 1 § 
 Denna lag innehåller bestäm- melser om rätt till ersättning och ledighet i samband med att en svårt sjuk person vårdas av en närstående. 
 Lagen innehåller även regler om rätt till ersättning och ledighet för nära anhörig vid avstående från förvärvsarbete i anslutning till att make/maka/partner/sambo eller barn avlider. 
 2 § 
 Ersättning utges från sjukförsäkringen enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. 
 Som villkor för tillämp- ningen av denna lag gäller vidare att vården ges här i landet och att den sjuke omfattas av social- försäkringslagen. 
 3 § 
 Som villkor för tillämp- ningen av denna lag gäller vidare  
 ifråga om närståendepenning  
 att vården ges här i landet och att den sjuke omfattas av social- försäkringslagen. 
 Ersättning utges med belopp motsvarande vårdarens sjukpen- ning enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring med de av- 
 5 § 
  
 Ersättning  
 i form av när- ståendepenning eller särskild när- ståendepenning  
 utges med be- lopp motsvarande vårdarens 
  
 47 
 Författningsförslag SOU 2009:89 
  
 vikelser som följer av 8 och 9 §§. 
  
 eller den nära anhöriges  
 sjukpen- 
  
 Vid tillämpning av 3 kap. 4 § 
  
 ning enligt lagen (1962:381) om 
  
 första stycket och 10 a § första 
  
 allmän försäkring med de av- 
  
 stycket lagen om allmän försäk- 
  
 vikelser som följer av 8 och 9 §§. 
  
 ring ska dock gälla att när- 
  
 Vid tillämpning av 3 kap. 4 § 
  
 ståendepenning utges även för 
  
 första stycket och 10 a § första 
  
 den första dagen i ersättnings- 
  
 stycket lagen om allmän försäk- 
  
 perioden och alltid med det 
  
 ring ska dock gälla att när- 
  
 belopp som anges i 3 kap. 4 § 
  
 ståendepenning  
 och särskild när- 
  
 första stycket 2 respektive 10 a § 
  
 ståendepenning  
 utges även för 
  
 första stycket 2 nämnda lag. 
  
 den första dagen i ersättnings- 
  
 perioden och alltid med det 
  
 belopp som anges i 3 kap. 4 § 
  
 första stycket 2 respektive 10 a § 
  
 första stycket 2 nämnda lag. 
  
 Ersättning utges för högst 240 
  
 6 § 
  
 Ersättning  
 i form av när- 
  
 dagar sammanlagt för vård av per- 
  
 ståendepenning  
 utges för 
  
 högst 
  
 son som avses i 4 § första stycket 
  
 240 dagar sammanlagt för vård 
  
 andra och tredje meningarna och 
  
 av person som avses i 4 § första 
  
 för högst 60 dagar sammanlagt för 
  
 stycket 
  
 andra 
  
 och 
  
 tredje 
  
 varje annan person som vårdas. 
  
 meningarna och 
  
 för 
  
 högst 
  
 60 dagar 
  
 sammanlagt för 
  
 varje 
  
 annan person som vårdas. 
  
 Ersättning i form av särskild närståendepenning utges för högst tio dagar. 
 9 § 
 Utan hinder av föreskrifterna i 8 § första stycket beräknas ersättning enligt 3 kap. 4 § första stycket lagen (1962:381) om 
  
 allmän försäkring 
  
 1. när någon skall 
  
 uppbära 
  
 1. när någon skall uppbära 
  
 ersättning för tid då annars 
  
 ersättning för tid då annars 
  
 havandeskapspenning 
 , 
  
 föräldra- 
  
 föräldrapenning,  
 graviditetspen- 
  
 penning eller rehabiliteringspen- 
  
 ning, särskild graviditetspenning 
  
 ning skulle ha uppburits, och 
  
 eller rehabiliteringspenning skulle 
  
 ha uppburits, och 
  
 2. i fall som avses i 3 kap. 10 c § första stycket 1 samt andra stycket lagen om allmän försäkring. 
 48 
  
 SOU 2009:89 
  
 Författningsförslag 
  
 Ersättning utges inte i den mån vårdaren för samma dag får sjukpenning,  
 havandeskapspen- ning 
 , föräldrapenningförmåner eller rehabiliteringspenning en- ligt lagen (1962:381) om allmän försäkring eller sjukpenning en- ligt lagen (1976:380) om arbets- skadeförsäkring eller får mot- svarande ersättning enligt annan författning eller på grund av regeringens beslut i ett särskilt fall eller uppbär sjuklön eller annan ersättning enligt lagen (1991:1047) om sjuklön. Utan hinder härav utges dock ersätt- ning enligt denna lag om den avser annan tid än den andra ersättningen. 
 11 § 
 Ersättning utges inte i den mån vårdaren  
 eller den nära anhörige  
 för samma dag får sjukpenning, föräldrapenningför- måner,  
 graviditetspenning, särskild graviditetspenning  
 eller rehabili- teringspenning enligt lagen (1962:381) om allmän försäk- ring eller sjukpenning enligt lagen (1976:380) om arbetsska- deförsäkring eller får motsva- rande ersättning enligt annan författning eller på grund av regeringens beslut i ett särskilt fall eller uppbär sjuklön eller annan ersättning enligt lagen (1991:1047) om sjuklön. Utan hinder härav utges dock ersätt- ning enligt denna lag om den avser annan tid än den andra ersättningen 
  
 14 § 
  
 Till ansökan skall fogas ett 
  
 Till ansökan  
 om närstående- 
  
 utlåtande av en läkare som 
  
 penning  
 skall fogas ett utlåtande 
  
 ansvarar för den sjukes vård och 
  
 av en läkare som ansvarar för 
  
 behandling. Utlåtandet skall inne- 
  
 den sjukes vård och behandling. 
  
 hålla uppgift om den vårdades 
  
 Utlåtandet skall innehålla upp- 
  
 sjukdomstillstånd. 
  
 gift om den vårdades sjukdoms- 
  
 tillstånd. 
  
 49 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2009:89 
  
 En arbetstagare har rätt till hel ledighet från sitt arbete under tid då han eller hon upp- bär hel ersättning enligt denna lag och till förkortning av arbetstiden till hälften eller till tre fjärdedelar under tid då han eller hon uppbär halv eller fjär- dedels  
 ersättning 
 . 
 20 § 
 En arbetstagare har rätt till hel ledighet från sitt arbete under tid då han eller hon upp- bär hel ersättning  
 i form av när- ståendepenning eller särskild när- ståendepenning  
 enligt denna lag och till förkortning av arbets- tiden till hälften eller till tre fjärdedelar under tid då han eller hon uppbär halv eller fjärdedels  
 närståendepenning eller särskild närståendepenning. 
  
 Den lag träder i kraft den 1 januari 2011. 
 50 
  
 SOU 2009:89 
  
 Författningsförslag 
  
 7 
  
 Förslag till lag om ändring i lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring 
  
 Härigenom föreskrivs att 16 § åttonde punkten ska ha följande lydelse samt att punkterna 9 och 10 införs. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 Ramtiden 
  
 Ramtiden 
  
 16 § 
  
 När ramtid ska bestämmas enligt 12 § räknas inte den tid då den 
  
 sökande varit hindrad att arbeta på grund av 
  
 8. vård av närstående när hel 
  
 8. vård av närstående när hel 
  
 ersättning lämnats enligt lagen 
  
 ersättning lämnats enligt lagen 
  
 (1988:1465) om ersättning och 
  
 (1988:1465) om ersättning och 
  
 ledighet för närståendevård. 
  
 ledighet för närståendevård  
 samt 
  
 i anslutning till nära anhörigs 
  
 död, 
  
 9. att nära anhörig avlidit och 
  
 särskild närståendepenning ut- 
  
 getts enligt lagen (1988:1465) om 
  
 ersättning och ledighet för när- 
  
 ståendevård samt i anslutning till 
  
 nära anhörigs död, 
  
 10. att graviditetspenning eller 
  
 särskild graviditetspenning utgetts 
  
 enligt 4 kap. lagen (1962:381) om 
  
 allmän försäkring. 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2011. 
 51 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2009:89 
  
 8 
  
 Förslag till 
  
 förordning om ändring i förordningen (1982:366) om utbetalning av dagersättningar från Försäkringskassan 
 Härigenom föreskrivs att 1 § första och sjätte punkterna ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 1 § 
  
 Med dagersättning avses i denna förordning 
  
 1. sjukpenning, rehabiliterings- 
  
 1. sjukpenning, 
  
 rehabiliterings- 
  
 penning, 
  
 havandeskapspenning 
  
 penning,  
 graviditetspenning, sär- 
  
 och  
 föräldrapenningförmåner en- 
  
 skild graviditetspenning samt  
 för- 
  
 ligt lagen (1962:381) om allmän 
  
 äldrapenningförmåner enligt lagen 
  
 försäkring. 
  
 (1962:381) om allmän försäk- 
  
 ring 
  
 6. ersättning enligt lagen 
  
 6. ersättning 
  
 enligt lagen 
  
 (1988:1465) om ersättning och 
  
 (1988:1465) om ersättning och 
  
 ledighet för närståendevård. 
  
 ledighet för närståendevård  
 samt 
  
 i anslutning till nära anhörigs 
  
 död. 
  
 Denna förordning träder i kraft den 1 januari 2011. 
 52 
  
 SOU 2009:89 
  
 Författningsförslag 
  
 9 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i socialförsäkringslagen (1999:799) 
 Härigenom föreskrivs att 3 kap. 4 § första punkten och 5 § andra punkten ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 3 
  
 kap. 
  
 4 § 
 Den som arbetar i Sverige är försäkrad för följande förmåner enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring: 
  
 1. sjukpenning  
 och havande- 
  
 1. sjukpenning,  
 graviditets- 
  
 skapspenning, 
  
 penning och särskild graviditets- 
  
 penning, 
  
 5 § 
  
 Den som arbetar i Sverige omfattas även av 
  
 2. lagen (1988:1465) om er- 
  
 2. lagen (1988:1465) om er- 
  
 sättning och ledighet för när- 
  
 sättning och ledighet för när- 
  
 ståendevård, 
  
 ståendevård  
 samt i anslutning till 
  
 nära anhörigs död, 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2011. 
 53 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2009:89 
  
 10 
  
 Förslag till lag 
  
 om ändring i lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare 
 Härigenom föreskrivs att 6 § andra punkten ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 6 § 
  
 Smittbärarpenningen skall minskas med följande förmåner i den 
  
 utsträckning förmånerna utges för samma tid: 
  
 2.  
 havandeskapspenning 
  
 och 
  
 2.  
 graviditetspenning, 
  
 särskild 
  
 föräldrapenningförmåner 
  
 enligt 
  
 graviditetspenning 
  
 och 
  
 lagen om allmän försäkring samt 
  
 föräldrapenningförmåner 
  
 enligt 
  
 ersättning enligt lagen (1988:1465) 
  
 lagen om allmän försäkring samt 
  
 om ersättning och ledighet för 
  
 ersättning enligt lagen (1988:1465) 
  
 närståendevård, 
  
 om ersättning och ledighet för 
  
 närståendevård  
 samt i anslutning 
  
 till nära anhörigs död, 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2011. 
 54 
  
 SOU 2009:89 
  
 Författningsförslag 
  
 11 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i inkomstskattelagen (1999:1229) 
 Härigenom föreskrivs att 31 § första och andra punkterna ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 11 kap. Vad som ska tas upp i inkomstslaget tjänst 
  
 31 § 
  
 Följande ersättningar i samband med vård ska tas upp: 
  
 1. föräldrapenningförmåner 
  
 1. föräldrapenningförmåner, 
  
 enligt lagen (1962:381) om all- 
  
 graviditetspenning 
  
 och särskild 
  
 män försäkring 
  
 graviditetspenning 
  
 enligt 
  
 lagen 
  
 2. ersättningar enligt lagen 
  
 (1962:381) om allmän försäk- 
  
 (1988:1465) om ersättning och 
  
 ring 
  
 ledighet för närståendevård, 
  
 2. ersättningar 
  
 enligt 
  
 lagen 
  
 (1988:1465) om ersättning och 
  
 ledighet för närståendevård  
 samt 
  
 i anslutning till nära anhörigs död, 
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2011. 
 55 
  
 2. lagen (1988:1465) om ersätt- ning och ledighet för när- ståendevård  
  
 samt i anslutning till nära anhörigs död, 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2009:89 
  
 12 
  
 Förslag till 
  
 förordning om ändring i förordningen (1998:562) med vissa bemyndiganden för Försäkringskassan 
 Härigenom förskrivs att 3 § andra punkten ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 3 § 
 Försäkringskassan får meddela de ytterligare föreskrifter som behövs för verkställigheten av 
 2. lagen (1988:1465) om ersätt- ning och ledighet för när- ståendevård, 
 Denna förordning träder i kraft den 1 januari 2011. 
 56 
  
 SOU 2009:89 
  
 Författningsförslag 
  
 13 
  
 Förslag till 
  
 förordning om ändring i tjänstledighetsförordningen (1984:111) 
 Härigenom föreskrivs att 2 § tionde avsnittet samt 20 § ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 2 § 
 En arbetstagares rätt till tjänstledighet regleras i bland annat följande föreskrifter. 
 Lagen (1988:1465) om ersätt- ning och ledighet för när- ståendevård. 
 20 § 
 Lagen (1988:1465) om ersätt- ning och ledighet för när- ståendevård  
 samt i anslutning till nära anhörigs död. 
  
 Denna förordning träder i kraft den 1 januari 2011. 
 57 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2009:89 
  
 14 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i lagen (1993:332) om avgiftsfria sjukvårdsförmåner m.m. för vissa  
 hiv-smittade 
  
 Härigenom föreskrivs att 5 § ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 I lagen (1988:1465) om ersätt- ning och ledighet för när- ståendevård finns bestämmelser om rätt till ersättning och ledighet för en närstående som vårdar en smittad person. 
 5 § 
 I lagen (1988:1465) om ersätt- ning och ledighet för när- ståendevård samt i anslutning till nära anhörigs död finns be- stämmelser om rätt till ersätt- ning och ledighet för en när- stående som vårdar en smittad person. 
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2011. 
 58 
  
 SOU 2009:89 
  
 Författningsförslag 
  
 15 
  
 Förslag till 
  
 förordning om ändring i förordningen (1995:938) om utbildningsbidrag för doktorander 
 Härigenom föreskrivs att 12 § andra och fjärde punkterna ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 12 § 
  
 Doktoranden har rätt att behålla utbildningsbidraget vid 
  
 2. ledighet i samma omfatt- 
  
 2. ledighet 
  
 i 
  
 samma 
  
 ning som enligt 4 kap. lagen 
  
 omfattning som enligt 4 kap. 
  
 (1962:381) om allmän försäk- 
  
 lagen 
  
 (1962:381) 
  
 om 
  
 allmän 
  
 ring gäller för rätt till föräldra- 
  
 försäkring gäller för rätt till 
  
 penningförmåner, 
  
 föräldrapenningförmåner, 
  
 graviditetspenning 
  
 och 
  
 särskild 
  
 graviditetspenning, 
  
 4. ledighet för vård av när- 
  
 4. ledighet för vård av när- 
  
 stående i samma omfattning 
  
 stående  
 samt vid ledighet i 
  
 som doktoranden har rätt till 
  
 anslutning till nära anhörigs död 
  
 ersättning enligt 4, 6 och 10 §§ 
  
 i samma omfattning som dokto- 
  
 lagen (1988:1465) om ersättning 
  
 randen har rätt till ersättning 
  
 och ledighet för närståendevård, 
  
 enligt 
  
 4, 6 och 
  
 10 §§ 
  
 lagen 
  
 (1988:1465) om ersättning och 
  
 ledighet för närståendevård  
 samt 
  
 i anslutning till nära anhörigs död, 
 Denna förordning träder i kraft den 1 januari 2011. 
 59 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2009:89 
  
 16 
  
 Förslag till 
  
 förordning om ändring i förordningen (1996:1100) om aktivitetsstöd 
 Härigenom föreskrivs att 8 § sjätte punkten och 12 § ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 8 § 
  
 Aktivitetsstöd och 
  
 utvecklingsersättning lämnas även vid 
  
 frånvaro från aktiviteter, om frånvaron beror på 
  
 6. vård av närstående i samma 
  
 6. vård av närstående i samma 
  
 omfattning som deltagaren har 
  
 omfattning som deltagaren har 
  
 rätt till ersättning enligt 4, 6 och 
  
 rätt till ersättning enligt 4, 6 och 
  
 10 §§ lagen (1988:1465) om er- 
  
 10 §§ lagen (1988:1465) om er- 
  
 sättning och ledighet för när- 
  
 sättning och ledighet för när- 
  
 ståendevård, 
  
 ståendevård  
 samt i anslutning till 
  
 nära anhörigs död, 
  
 12 § 
  
 Aktivitetsstödet minskas också för den som får 
  
 -  
 föräldrapenning eller reha- 
  
 -  
 föräldrapenning, 
  
 biliteringspenning enligt lagen 
  
 graviditetspenning, särskild gravidi- 
  
 (1962:381) om allmän försäk- 
  
 tetspenning  
 eller rehabiliterings- 
  
 ring, eller 
  
 penning enligt lagen (1962:381) 
  
 om allmän försäkring, eller 
  
 -  
 lön eller andra anställningsförmåner från en arbetsgivare, dock inte löneutfyllnad som lämnas på grund av aktiviteten. 
  
 Aktivitetsstödet minskas i 
  
 Aktivitetsstödet minskas i 
  
 dessa fall med de belopp som 
  
 dessa fall med de belopp som 
  
 för samma tid lämnas som 
  
 för samma tid lämnas som 
  
 föräldra- eller rehabiliterings- 
  
 föräldrapenning,  
 graviditetspen- 
  
 penning, lön eller anställnings- 
  
 ning, särskild graviditetspenning 
  
 förmåner. 
  
 eller rehabiliteringspenning, lön 
  
 eller anställningsförmåner. 
  
 Denna förordning träder i kraft den 1 januari 2011. 
 60 
  
 SOU 2009:89 
  
 Författningsförslag 
  
 17 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i lagen (1998:674) om inkomstgrundad ålderspension 
 Härigenom föreskrivs att 2 kap. 5 § andra och tredje punkterna ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 2 kap. Pensionsgrundande inkomst 
  
 5 § 
  
 Som pensionsgrundande inkomst av anställning räknas vidare 
  
 2. föräldrapenningförmåner 
  
 2. föräldrapenningförmåner, 
  
 enligt lagen om allmän försäk- 
  
 graviditetspenning 
  
 och särskild 
  
 ring, 
  
 graviditetspenning 
  
 enligt 
  
 lagen 
  
 om allmän försäkring, 
  
 3. ersättning enligt lagen 
  
 3. ersättning 
  
 enligt 
  
 lagen 
  
 (1988:1465) om ersättning och 
  
 (1988:1465) om ersättning och 
  
 ledighet för närståendevård, 
  
 ledighet för närståendevård  
 samt 
  
 i anslutning till nära anhörigs 
  
 död, 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2011. 
 61 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2009:89 
  
 18 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i lagen (1998:676) om statlig ålderspensionsavgift 
 Härigenom föreskrivs att 2 § andra och tredje punkterna ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 2 § 
  
 Avgiften utgör 10,21 procent av ersättning i form av 
  
 2. föräldrapenningförmåner 
  
 2. föräldrapenningförmåner, 
  
 enligt lagen om allmän försäk- 
  
 graviditetspenning 
  
 och särskild 
  
 ring, 
  
 graviditetspenning 
  
 enligt 
  
 lagen 
  
 om allmän försäkring, 
  
 3. ersättning enligt lagen 
  
 3. ersättning 
  
 enligt 
  
 lagen 
  
 (1988:1465) om ersättning och 
  
 (1988:1465) om ersättning och 
  
 ledighet för närståendevård, 
  
 ledighet för närståendevård  
 samt 
  
 i anslutning till nära anhörigs 
  
 död, 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2011. 
 62 
  
 SOU 2009:89 
  
 Författningsförslag 
  
 19 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i lagen (2000:981) om fördelning av socialavgifter 
 Härigenom föreskrivs att 4 § andra punkten ska ha följande lydelse: 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 4 § 
  
 Sjukförsäkringsavgifter skall också finansiera 
  
 2. kostnader enligt lagen 
  
 2. kostnader enligt lagen 
  
 (1988:1465) om ersättning och 
  
 (1988:1465) om ersättning och 
  
 ledighet för närståendevård, 
  
 ledighet för närståendevård  
 samt 
  
 i anslutning till nära anhörigs 
  
 död, 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2011. 
 63 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2009:89 
  
 20 
  
 Förslag till 
  
 förordning om ändring i förordningen(1984:908) om vissa statsbidrag och försäkringsersättningar för sjukvård m.m. 
 Härigenom föreskrivs att 11 § tredje punkten ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 Patientavgift får inte tas ut 3. för intyg som behövs för 
 att få ut föräldrapenningförmå- ner enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring, 
 11 § 
 3. för intyg som behövs för att få ut föräldrapenningförmå- ner  
 eller särskild graviditetspen- ning  
 enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring, 
 Denna förordning träder i kraft den 1 januari 2011. 
 64 
  
 SOU 2009:89 
  
 Författningsförslag 
  
 21 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i Utsökningsbalken (1981:774) 
 Härigenom föreskrivs att 7 kap. 1 § femte punkten ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 7 
  
 kap. 
  
 1 § 
 Bestämmelserna i detta kapitel gäller i fråga om utmätning av 
  
 5. sjukpenning, 
  
 föräldrapen- 
  
 5. sjukpenning, 
  
 föräldrapen- 
  
 ningförmåner, 
  
 rehabiliterings- 
  
 ningförmåner, 
  
 graviditetspen- 
  
 penning, ersättning enligt lagen 
  
 ning, särskild graviditetspenning, 
  
 (1988:1465) 
  
 om 
  
 ersättning och 
  
 rehabiliteringspenning, 
  
 ersätt- 
  
 ledighet för närståendevård och 
  
 ning 
  
 enligt 
  
 lagen 
  
 (1988:1465) 
  
 annan ersättning som lämnas på 
  
 om ersättning och ledighet för 
  
 grund 
  
 av 
  
 sjukdom, 
  
 smitta, 
  
 närståendevård  
 samt i anslutning 
  
 olycksfall, utbildning, arbetslös- 
  
 till nära anhörigs död  
 och annan 
  
 het, värnpliktstjänstgöring eller 
  
 ersättning som lämnas på grund 
  
 annan tjänstgöring 
  
 som 
  
 ersätts 
  
 av sjukdom, 
  
 smitta, olycksfall, 
  
 med samma eller liknande för- 
  
 utbildning, 
  
 arbetslöshet, 
  
 värn- 
  
 måner 
  
 som 
  
 värnpliktstjänstgö- 
  
 pliktstjänstgöring 
  
 eller 
  
 annan 
  
 ring, allt i den utsträckning er- 
  
 tjänstgöring 
  
 som 
  
 ersätts 
  
 med 
  
 sättningen inte avser att kom- 
  
 samma eller 
  
 liknande förmåner 
  
 pensera 
  
 för 
  
 särskilt 
  
 angivna 
  
 som värnpliktstjänstgöring, allt i 
  
 kostnader eller skall återbetalas. 
  
 den 
  
 utsträckning 
  
 ersättningen 
  
 inte avser att kompensera för 
  
 särskilt angivna 
  
 kostnader 
  
 eller 
  
 ska återbetalas. 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2011. 
 65 
  
 Regeringen eller den myn- dighet som regeringen bestäm- mer får också meddela föreskrif- ter om studerandes rätt till stu- diehjälp vid ledighet för tillfällig vård av barn, vid ledighet för närståendevård  
  
 och vid ledighet i anslutning till nära anhörigs död. 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2009:89 
  
 22 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i Studiestödslagen (1999:1395) 
 Härigenom föreskrivs att 2 kap. 10 § och 3 kap. 24 § ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 2 kap. 
 10 § 
 Regeringen får föreskriva att studiehjälp får lämnas för tid då den studerande är sjuk. 
 Regeringen eller den myn- dighet som regeringen bestäm- mer får också meddela föreskrif- ter om studerandes rätt till stu- diehjälp vid ledighet för tillfällig vård av barn och vid ledighet för närståendevård. 
 3 kap. 
 24 § 
 Regeringen får föreskriva att studiemedel får lämnas för tid då 
  
 den studerande är sjuk. 
  
 Regeringen eller den myn- 
  
 Regeringen eller den myn- 
  
 dighet som regeringen bestäm- 
  
 dighet som regeringen bestäm- 
  
 mer får också meddela föreskrif- 
  
 mer får också meddela föreskrif- 
  
 ter om studerandes rätt till stu- 
  
 ter om studerandes rätt till stu- 
  
 diemedel vid ledighet för till- 
  
 diehjälp vid ledighet för tillfällig 
  
 fällig vård av barn, vid ledighet 
  
 vård av barn, vid ledighet för 
  
 för närståendevård och vid 
  
 närståendevård  
 och vid ledighet i 
  
 ledighet i anslutning till nära 
  
 anslutning till nära anhörigs död. 
  
 anhörigs död. 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2011. 
 66 
  
 SOU 2009:89 
  
 Författningsförslag 
  
 23 
  
 Förslag till 
  
 förordning om ändring i studiestödsförordningen (2000:655) 
 Härigenom föreskrivs att 2 kap. 21 och 3 kap. 33 §§ ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 2 kap. 
 Centrala studiestödsnämn- den får meddela närmare före- skrifter om studerandes rätt en- ligt 2 kap. 10 § andra stycket studiestödslagen (1999:1395) till studiehjälp vid ledighet för tillfällig vård av barn och vid ledighet för närståendevård. 
 21 § 
 Centrala studiestödsnämn- den får meddela närmare före- skrifter om studerandes rätt en- ligt 2 kap. 10 § andra stycket studiestödslagen (1999:1395) till studiehjälp vid ledighet för tillfällig vård av barn och vid ledighet för närståendevård  
 samt vid ledighet i anslutning till nära anhörigs död. 
  
 3 kap. 
 Centrala studiestödsnämn- den får meddela närmare före- skrifter om en studerandes rätt enligt 3 kap. 24 § andra stycket studiestödslagen (1999:1395) till studiemedel vid ledighet för tillfällig vård av barn och vid ledighet för närståendevård. 
 33 § 
 Centrala studiestödsnämn- den får meddela närmare före- skrifter om en studerandes rätt enligt 3 kap. 24 § andra stycket studiestödslagen (1999:1395) till studiemedel vid ledighet för tillfällig vård av barn och vid ledighet för närståendevård  
 samt vid ledighet i anslutning till nära anhörigs död 
 . 
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2011. 
 67 
  
 1 
  
 Välfärdspolitik och arbetsförmåga 
  
 Arbete befordrar hälsa och välstånd och förhindrar många tillfällen till synd. 
 Gammalt talesätt felaktigt till- skrivet  
 Wang. 
  
 Alltsedan  
 1500-talet 
  har Wang (felaktigt) kunnat citeras för att fånga in viktiga delar av varje tids förhållningssätt till människors rätt och skyldighet att arbeta och försörja sig själva. Att arbete är grunden för såväl samhällets samlade som individers och familjers välstånd har alltid varit klart. Arbete har därtill haft en central plats i alla tiders samhällsmoraliska föreställningsvärld. Arbetet har dessutom setts inte bara som en ekonomisk nöd- vändighet utan också som avgörande för folkets moral och fostran. 
 Fram till 1885 kunde den som inte arbetade bli satt i tvångsarbete för att väcka arbetslusten. Tanken att arbete fostrar goda arbetsamma samhällsmedborgare har även därefter motiverat både tvång och mera positiva insatser för arbete som hjälp till självhjälp. 
 Diskussionen handlar också om individens rättigheter; om rätten till ett arbete, eller rent av rätten till ett gott arbete, och om samhällets skyldigheter att ställa upp med stöd och insatser för att underlätta för individen att få ett arbete som man passar för och trivs med. Arbetets värde utöver ren försörjning har belagts i en mängd undersökningar. Arbete bidrar till oberoende, identitet och känsla av sammanhang, medan arbetslöshet leder till känslor av maktlöshet och förlorade viktiga sociala relationer och, just så som Wang sägs ha påstått, faktiskt också ofta till sjukdom och försämrad hälsa. 
 69 
  
 Välfärdspolitik och arbetsförmåga 
  
 SOU 2009:89 
  
 Spänningen mellan synen på arbete som något gott, eller rent av nödvändigt för frihet och välbefinnande och arbete som något ont, eller med Wade Smiths ord en förbannelse, som människor åtminstone enligt de flesta ekonomer, försöker undvika, är evig. Den finns inom varje individ, mellan grupper och med varierande uttryck i olika tider. Under  
 1900-talet 
  kom politiken kring arbete, synen på individens skyldigheter och rättigheter samt det offentligas ansvar att i allt högre grad samlas under den i dag närmast ikoniska beteckningen Arbetslinjen. 
  
 1.1 
  
 Arbetslinjen 
  
 Arbetslinjens kärna är tämligen oomstridd: 
  
 - 
  
 den som kan ska arbeta (åtminstone om man vill ta del av samhällets välfärdsrättigheter), och 
  
 - 
  
 aktiva åtgärder är att föredra framför passiva utbetalningar av stöd. 
  
 I praktiken kommer diskussionerna om de konkreta slutsatserna och politikförslagen att handla om tvång och möjligheter, moral och ekonomi. De har därmed alltid chansen att hamna mitt i den politiska stridslinjen. 
 Från Socialförsäkringsutredningen 
  
 1  
  
 hämtar vi en beskrivning av arbetslinjens olika perspektiv och spänningarna inom vart och ett av perspektiven. Utgångspunkten för Socialförsäkringsutredningen var att arbetslinjen är något mer än bara arbetsmarknadspolitiska insatser. Den lånar ur en avhandling 
  
 2  
  
 tre perspektiv, nämligen Kontroll, Uppfostran och Rättighet, men benämner dem något annorlunda för att göra tydligare att det i varje perspektiv kan finnas såväl positiva som negativa uttryck för arbetslinjen. Kontrollperspektivet benämns Arbetsdisciplin, Uppfostran benämns Självhjälp, Rättighetsperspektivet preciseras till Rätten till arbete. Politikperspektivet tillkommer som ett fjärde perspektiv för att särskilt understryka den betydelse som tilltron till, och därmed omfattningen av, politikens egna insatser har. 
  
 1 
  
 SOU 2006:86; se också Samtal om Socialförsäkring nr 4, för en genomgång av arbetslinjens historiska framväxt. 
  
 2 
  
 Smith (2004). 
  
 70 
  
 SOU 2009:89 
  
 Välfärdspolitik och arbetsförmåga 
  
 De båda perspektiven Arbetsdisciplin och Självhjälp utgår från individen, medan Rätt till Arbete och Politikperspektivet mera handlar om det omgivande samhället. 
 Vart och ett av de fyra perspektiven Arbetsdisciplin, Självhjälp, Rätt till Arbete och Politikperspektivet har såväl positiva som mera repressiva tolkningar med olika styrka och blandning i olika tider och hos olika grupper. 
 Diskussionen i varje perspektiv kan hämtas ur historien. Men det finns också en modern och aktuell debatt där alla traditionella begrepp och värderingar har sin plats. 
  
 Självhjälpsperspektivet  
 är kanske det som framför allt har givit arbetslinjen legitimitet. Från slutet på  
 1800-talet 
  och fram till nutid har pläderats för hjälp till självhjälp genom insatser för att människor ska kunna försörja sig själva genom arbete och därmed utvecklas till goda arbetsamma medborgare. I sin paternalistiska och mera repressiva form handlar det om uppfostran, där andra anger normer och krav, medan den positiva sidan av saken utgörs av den kontroll över det egna livet och det självbestämmande som den självförsörjande individen själv upplever. Kvinnors krav på eget arbete och försörjning kan vara ett exempel från senare tid (se figur 1.1). 
 Figur 1.1 Självhjälpsperspektivet 
 Självbestämmande 
 Uppfostran 
 71 
  
 Välfärdspolitik och arbetsförmåga 
  
 SOU 2009:89 
  
 Den positiva  
 arbetsdisciplinen  
 upprätthåller individen själv genom sin vilja att arbeta och göra väl ifrån sig. Att sociala ersättningar finns för dem som inte arbetar gör det emellertid också nödvändigt med kontroll och disciplin som byggs in i regelverken. Frågeställningar som vilken sorts arbete och vilken lön individen är tvungen att acceptera och hur självrisker bör se ut som kombinerar god inkomsttrygghet med rimliga drivkrafter t.ex. i sjukförsäkringen är både moderna och klassiska (se figur 1.2). 
 Figur 1.2 Perspektivet Arbetsdisciplin 
 Arbetslust 
 Kontroll 
 Arbetslinjen innebär samhälleliga krav gentemot individen att arbeta. Men vilka  
 rättigheter  
 har individen? Kraven kan specificeras i offentlig lagstiftning, men är också förankrade i allmänna föreställningar och arbetsmarknadens krav och funktionssätt. Rätten till ett arbete är beroende av såväl offentliga insatser som arbetsmarknadens förmåga i allmänhet att ta tillvara den arbetsförmåga, som ibland kan kräva speciella förutsättningar. Ett gott arbete är när rätt person hamnar på rätt plats. Detta bidrar också bäst till hög och stabil sysselsättning med god produktivitet. Ofta är dock kravet att ta det arbete som överhuvudtaget är möjligt att utföra för individen. Även om ett arbete vilket som helst ofta innebär högre välfärd för individen än inget arbete alls kan 
 72 
  
 SOU 2009:89 
  
 Välfärdspolitik och arbetsförmåga 
  
 individen ibland känna sig repressivt tvingad snarare än som en person med rättigheten att få använda sin förmåga till något man önskar göra (se figur 1.3). 
 Figur 1.3 Perspektivet Rätt till arbete 
 Gott Arbete 
 Något Arbete 
 Tilltron till  
 politiken  
 har också växlat. Statens insatser har över tiden gått från tvångsarbete på arbetshus över nödhjälsarbeten till beredskapsarbeten med avtalsenlig lön. En aktiv arbetsmarknads- politik med rådgivning, utbildningsinsatser, lönebidrag och annat sysselsättningsstöd snarare än enbart kontantstöd har i perioder setts som närmast synonymt med arbetslinjen. Politikens själv- förtroende är dock inte alltid högst när insatserna behövs som mest. Med växande arbetslöshet tenderar ofta kraven gentemot individerna att skärpas, liksom kontroll och krav på starkare drivkrafter, trots att det är då som det för individen torde vara svårast att leva upp till en skarp arbetslinje. Tilltron till att samhällsinsatser överhuvudtaget kan bidra till en ökad och bättre fungerande arbetsmarknad har också växlat. Det förefaller dock som om det snarast är när ekonomin är stark som tilltron till politikens möjligheter också ofta växer trots att  
 det då kan vara  
 m 
 indre nödvändigt med insatserna (se figur 1.4). 
  
 73 
  
 Välfärdspolitik och arbetsförmåga 
  
 SOU 2009:89 
  
 Figur 1.4 Politikperspektivet 
 Aktiv Politik 
 Passivitet 
 De olika perspektiven är inte oberoende. De samvarierar. Goda cirklar ger goda cirklar; onda ger onda. Om de fyra perspektiven illustreras som ett spindelnät som binder samman punkter i de olika dimensionerna som tenderar att dominera samtidigt blir nätet antingen stort eller litet (se figur 1.5). Den person som, kanske med hjälp av väl utformade aktiva samhällsinsatser, har funnit ett arbete som stämmer med egna ambitioner har sannolikt inre drivkrafter och arbetslust och känner sig därtill ha kontroll över sitt liv. Rättigheter och skyldigheter är i balans och även en sträng arbetslinje fungerar väl och har goda förutsättningar att brett uppfattas som något positivt. 
 74 
 SOU 2009:89 Välfärdspolitik och arbetsförmåga 
  
 Figur 1.5 
  
 Arbetslinjens perspektiv 
  
 Disciplin 
  
 Självhjälp 
  
 Arbetslust 
  
 Självbestämmande 
  
 Kontroll 
  
 Uppfostran 
  
 Passivitet 
  
 Något Arbete 
  
 Gott Arbete 
  
 Aktiv Politik 
  
 Rätt till Arbete 
  
 Tilltro till politiken 
  
 Om däremot något av perspektiven utvecklas mot sin negativa pol dras gärna övriga perspektiv åt samma håll. Om människor utan stöd känner sig tvingade att ta första bästa arbete upplever de sig sannolikt mästrade och kontrollerade, vilket i sin tur kan leda till mindre arbetsglädje och arbetslust och ett ännu större behov av kontroll och en mera negativ allmän inställning till arbetslinjen. 
 Synen på arbetslinjen är av avgörande betydelse för diskussionen om arbetsförmåga resp. oförmåga. Arbetslinjen gäller dem som kan arbeta, de som har förmåga, och frågan om arbetsförmågebegreppet gäller just hur de som kan arbeta ska kunna skiljas från dem som inte kan. Det har en avgörande betydelse i förhållande till de moderna socialförsäkringarna, som övertar försörjningsansvaret om man inte kan arbeta på grund av skada eller sjukdom eller för att man inte får något arbete. Men vem som ska betraktas som arbetsför och vem som inte är det diskuterades flitigt redan på  
 1800-talet. 
  
 Den allmänna slutsats som kan dras är att förutsättningar finns för ett brett omfattat stöd för en stark arbetslinje under förut- sättning att rättigheter och skyldigheter är i balans. När individen ser möjligheter att finna ett arbete hon eller han trivs med och kan 
 75 
  
 Välfärdspolitik och arbetsförmåga 
  
 SOU 2009:89 
  
 få stöd från samhället om så krävs är förutsättningarna goda för arbetsvilja och självförsöjande. Men det finns också risker för så stränga och mot individen ensidigt riktade krav att arbetslinjen kan upplevas som uttryck för ett hårt och kontrollerande samhälle som kräver anpassning och omställning av individen utan hänsyn till personligt livsöde eller vilka förutsättningar samhället erbjuder. Sjukförsäkringens och arbetslöshetsförsäkringens regelverk befin- ner sig mitt i skärningspunkten mellan arbetslinjens olika perspek- tiv och begreppet arbetsförmåga är det centrala begreppet i sam- manhanget. 
 Diskussionen om arbetslinjen, arbetsförmåga och  
 –oförmåga, 
  och kraven på individ och samhälle var och förblir en kamp om begreppens innebörd och avvägningar mellan dem. 
  
 1.2 
  
 Arbetslinjen i socialförsäkringarna behöver stärkas 
  
 Generösa socialförsäkringar som väl fyller sitt syfte att ge inkomst- trygghet förutsätter ett stramt utnyttjande och hög sysselsättning. Kompetens och förmåga måste tas till vara. Den som vill vara försäkrad och kan arbeta ska också göra det. 
 I processen att nå dit kommer definitionen av arbetsförmåge- begreppet att behöva preciseras och kraven på omställning för den individ som inte längre kan utföra sitt gamla arbete att behöva förtydligas. 
 I sjukförsäkringens lagstiftning uttrycks sedan länge närmast absoluta krav gentemot de försäkrade. I lagstiftningen som gällde fram till 1 juli 2008 stod att vid bedömningen av arbetsförmågan ska den försäkrades förmåga att försörja sig själv i ett normalt förekommande arbete utredas innan beslut fattas om sjukersätt- ning. Om det fanns särskilda skäl kunde den försäkrades ålder, bosättningsförhållanden, utbildning, tidigare verksamhet och andra liknande förhållanden vägas in. Den senare formuleringen var i sin tur en skärpning av tidigare formuleringar och tolkades som att särskilda skäl bara kunde spela roll för den som var en bit över 60 år. I och med den s.k. rehabiliteringskedjan, som infördes 2008, är formuleringen ännu skarpare. 
 3  
 Efter sex månaders sjukskrivning 
  
 3  
 Rehabiliteringskedjan är inget officiellt namn på den reform som genomfördes den 1 juli 2008 med tydliga tidsgränser när bedömningar av rätten till sjukskrivning och andra insatser 
 76 
  
 SOU 2009:89 
  
 Välfärdspolitik och arbetsförmåga 
  
 ska prövning ske om den försäkrade kan försörja sig själv genom förvärvsarbete på den reguljära arbetsmarknaden. Möjligheten att ta hänsyn till särskilda skäl är borta och något krav på att tillståndet p.g.a. sjukdomen ska ha hunnit stabiliseras finns inte. 
 En orsak till de senaste skärpningarna är att någon prövning mot hela arbetsmarknaden sällan gjordes, åtminstone inte inom den tid när förutsättningar att återkomma i annat arbete fortfarande var någorlunda goda. Resultatet var en tillämpning som i praktiken sällan ställt kravet på yrkesbyte, flytt eller ett lägre betalt arbete, vilket bidragit till den höga nivån på långtidssjukskrivning och förtidspensionering. 
 Man kan fundera över hur det kommer sig att lagstiftningens krav inte genomdrivits särskilt konsekvent. Möjligen kan det ha bidragit att en ensidig och absolut anpassningsbörda för individen har upplevts som oförenlig med förväntningarna på trygghetsför- säkringarna, särskilt om den inte balanseras mot motsvarande krav gentemot arbetsmarknaden och politiska insatser. 
 Om rehabiliteringskedjans skärpta krav på prövningen av för- måga mot andra arbeten på arbetsmarknaden blir verklighet kom- mer beroendet mellan arbetslinjens olika perspektiv att framträda tydligare. Finns överhuvudtaget arbetsmarknadsberedskap att ta emot tidigare sjukskrivna med vissa funktionsnedsättningar och aktivitetsbegränsningar? Finns de stödjande samhällsinsatser som individen kan vara beroende av för att i praktiken kunna ta tillvara sin arbetsförmåga i ett nytt arbete? 
 Vi kommer i det här betänkandet att undersöka hur arbetslinjen i sjukförsäkringen kan stärkas genom väl avvägda insatser på arbetsmarknad och i relation till individen. Vi gör det i över- tygelsen att arbetslinjen inte bara är en moralfråga för individen, utan också för individens omgivning. När individen ges reella möjligheter att försörja sig själv växer också individens ansvar att försörja sig själv. Socialförsäkringarnas trygghetsskapande uppgift kan bara fullföljas om de krav på omställning som ställs gentemot individen upplevs som rimliga. Vad som anses vara rimliga och rättvisa krav är i sin tur beroende av det omgivande samhället, hur dess arbetsmarknad fungerar och politikens instrument. 
 En egenskap hos arbetsmarknaden är att den kräver tillräcklig produktivitet i förhållande till kostnaderna för att anställa någon. 
 ska göras. Det har emellertid kommit att bli den etablerade benämningen och vi kommer i fortsättningen att flitigt använda den. 
 77 
  
 Välfärdspolitik och arbetsförmåga 
  
 SOU 2009:89 
  
 Det är rimligt och kan förutsätta utbildningsinsatser, lönebidrag eller annat för att en resterande arbetsförmåga ska nå upp till tillräckligt utbyte för arbetsgivaren. Men därtill kommer också andra förhållanden som mera har att göra med kultur och etik, eller i värsta fall, med brist på fantasi, fördomar eller rädsla för besväret att behöva anpassa sin organisation till förutsättningar som skulle öppna den för produktiva insatser från människor med speciella begränsningar. 
 Alla kan drabbas av sjukdom, skada eller medfödda funktions- nedsättningar som leder till allvarliga problem för försörjningsför- mågan. Välfärdspolitikens mål är att alla ska kunna känna sig trygga i förvissningen om att om de drabbas är de skyddade åtminstone för drastiska ekonomiska konsekvenser. 
 Arbetsförmåga uppstår i individens möte med bestämda upp- gifter i en speciell miljö. Så gott som alla människor, även de med grava funktionsnedsättningar, har någon arbetsförmåga om de hittar de uppgifter och den miljö som passar just dem. 
 Frågan blir vad som är rimligt att kräva; hur stora hinder ska människor behöva försöka överkomma? Var går gränsen mellan det egna ansvaret för den egna försörjningen och det offentligas ansvar för att stödja den som inte klarar sig själv. Frågeställningen är på sitt sätt något av kärnan i en vidare politisk och filosofisk diskus- sion kring offentligt och privat och kring statens räckvidd och ansvar. Arbetsförmågebegreppet inom sjukförsäkring och arbets- marknadspolitik är en del av en större politisk fråga. Givet den sorts välfärdspolitik vi har valt i Sverige och givet de värderingar och vägval som präglar den politiken; hur bör vi förstå frågan om det egna ansvaret för den egna försörjningen? 
  
 1.3 
  
 Välfärdsstaten 
  
 Våra liv påverkas av en rad av olika faktorer. Till en del styr vi givetvis själva över vårt öde; många av oss kan åtskilliga gånger under vårt liv välja våra livsprojekt och själva påverka hur utfallen av våra val blir. Många andra av oss kan det inte; åtskilliga är av en rad av omständigheter fast i sin livssituation, hade en dålig start i livet, drabbades av otur, gjorde felaktiga val och kunde inte hantera konsekvenserna av valen. Helt plötsligt kan dessutom hälsan för- sämras. Många är de omständigheter som vi som människor inte kan styra över eller ens påverka det minsta. 
 78 
  
 SOU 2009:89 
  
 Välfärdspolitik och arbetsförmåga 
  
 En del av hur vårt liv blir avgörs av tur och otur. Vi råkar ut för sådant som ligger utanför vår egen kontroll, men som på olika sätt inskränker vårt självbestämmande och våra friheter. 
 Ingen väljer sina föräldrar eller sin genuppsättning. Vi föds med olika resurser, exempelvis med medfödda talanger eller med olika slags handikapp. På liknande sätt är olika risker, som risken för sjukdom och arbetsskada, omständigheter som i stor utsträckning ligger utanför individens omedelbara kontroll. 
 Självfallet är det nära nog omöjligt att i detalj urskilja vad som hör till vårt eget ansvar och vad som beror på omständigheter som vi inte råder över. Ofta är dessa två bestämningar hopväxta i en intrikat väv som helt enkelt är vår bakgrund och vårt liv; det som blev våra personligheter. 
 Inte desto mindre skulle nog de flesta av oss påstå att det finns en skillnad, om än utan en knivskarp gränsdragning och långt ifrån åtskilt av vattentäta skott, mellan vad vi kan sägas äga ansvar för och vad vi inte kan sägas ansvara för. 
 Den politiskt filosofiska diskussion som ligger till grund för hur välfärdspolitiken ska motiveras och moraliskt legitimeras uppstår i spänningsfältet mellan vad vi kan sägas själva klara av och ta ansvar för och vad vi behöver hjälp med av staten och det offentliga. Det är vad vi inte kan sägas ansvara för, och därmed behöver hjälp med, som kan motivera och legitimera att staten omfördelar resurser av olika slag för att bistå dem av oss som behöver hjälp eller kompensation av något slag. Omfördelningen är en förutsättning för att alla ska kunna leva i någorlunda trygghet – och inte endast ett fåtal. 
 4 
  
 Leder för mycket trygghet till lathet och initiativlöshet? Vilken nivå av trygghet är nödvändig för att vi överhuvudtaget ska kunna jaga? Vilken omfördelning är motiverad och vilken är omotiverad givet vissa moraliska målsättningar och/eller principer? På en annan nivå inställer sig frågan utifrån ett mer praktiskt perspektiv: hur ska omfördelningen utformas? Vilka skall omfattas av den och vilket är det mest effektiva sättet att genomföra den på? På en ännu lägre detaljnivå återfinner vi exempelvis frågeställningar som är aktuella för just den här utredningen om hur ett skyddsnät som sjukför- 
  
 4  
 I resonemanget frånses från mer exotiska politiskt filosofiska resonemang som har det gemensamt att de anser att människor ska lämnas helt och hållet för sig själva och att i princip ingen omfördelning och hjälp skall ges till våra medmänniskor om de s a s misslyckas i sina val. Det är också värt att notera att en omfördelning alltid krävs för existensen av en stat i verkligheten, alltså även för en mycket minimal stat. För detta i litteraturen förvånans- värt ofta förbisedda faktum se Martinez och Murphy (1999). 
 79 
  
 Välfärdspolitik och arbetsförmåga 
  
 SOU 2009:89 
  
 säkringen ska se ut och om hur reglerna – porten – för att kvala in i systemet bör definieras och utformas? 
 Sjukförsäkringen är en viktig del av den övergripande samhälls- modell som ofta kallas för välfärdsstaten. Det är en modell som har utformats i spänningsfältet mellan idéer och teorier å ena sidan och den faktiska historiska verkligheten å andra sidan. 
 5 
  
 Sprungen ur speciella historiska och ideologiska erfarenheter växte välfärdsstaten fram under de föregående drygt hundra åren och är den vanligast förekommande samhällsmodellen sedan tiden efter andra världskriget i så gott som alla stater i Europa och den västerländska delen av världen. 
 När vi närmar oss frågan om arbetsförmåga i förhållande till sjukförsäkringens och arbetsmarknadspolitikens gränsdragningar, krav och stöd förefaller det naturligt att ta sin utgångspunkt i de bredare välfärdspolitiska principer som kan sägas underbygga den välfärdsstat kring vilken det råder en bred politisk uppslutning. 
 En väl utformad generell välfärdspolitik garderar mot olyckliga omständigheter och understödjer människors självbestämmande. Den skapar därmed frihet för den enskilda människan att själv forma sitt liv. 
 Tanken bakom välfärdspolitiken är att staten ska förhålla sig neutral till medborgarnas val av liv i en utsträckning som innebär att alla medborgare behandlas med samma hänsyn och respekt. 
 Likabehandlingen kan bara förverkligas genom en ambitiös neutralitet; staten kan inte nöja sig med att förhålla sig passiv till medborgarnas val, utan bör också aktivt förse dem med sådana resurser att de kan göra reella val som staten ska respektera. 
 6 
  
 Resurserna bör syfta till, och ges i former som, förbättrar individernas kapaciteter att använda resurser i relation till sina mål och försätter dem i en position som ger dem möjlighet att göra reella val i enlighet med sina intressen. 
 I följande avsnitt har vi valt att ta hjälp av den politiska filosofin för att försöka belysa de principer varpå välfärdsstaten kan anses vila. Det gör vi inte för att den ena eller andra teorin utgör någon absolut sanning eller har varit tydligt dominerande, utan för att teorierna hjälper till att tydliggöra den typ av vägval och avväg- ningar som vi ytterst har att hantera i detta betänkande. 
  
 5 
  
 Se exempelvis Liberala perspektiv : vision och verklighet i historia och politik: till Turner sommaren 1990 och då framförallt Butler uppsats. Se även Gross (2005) och Miranda (2005). 
  
 6 
  
 Harris (1986). 
  
 80 
  
 SOU 2009:89 
  
 Välfärdspolitik och arbetsförmåga 
  
 1.4 
  
 Val och omständigheter 
  
 I varje fall sedan  
 1970-talet, 
  är den egalitära inriktningen den domi- nerande teorin i vår tids politiskt filosofiska diskussion kring den moralfilosofiska grunden för välfärdsstaten. 
  
 7  
  
 Det är i huvudsak i så kallade egalitära teorier, eller jämlikhetsteorier, som vi tror att vi kan finna vägledning för hur vi ska se på de centrala moraliska och politiska begrepp som vi har att brottas med; efter vilka principer vi ska bygga samhällen som bäst förvaltar en jämlik behandling, människors frihet och en rättvis fördelning. 
 En del av diskussionen knyter an till frågan om var gränsen går mellan individens ansvar och omgivningens (läs statens) ansvar eller med statsvetaren Lopez fråga: Vad bör staten göra? 
  
 8 
  
 Utgångspunkten är den enskilde människans frihet och själv- bestämmande. Men hur avgränsas egentligen friheten eller fri- heterna? 
 Om vi knyter an till diskussionen i föregående avsnitt och påstår att det finns en distinktion mellan vad vi kan sägas ansvara för och vad vi inte kan sägas ansvara för; vad innebär det då att vara ansvarig för sina handlingar? Vilken del av oss  
 -  
 av vår personlig- het, våra jag som handlande agenter, som subjekt  
 -  
 kan sägas vara ansvarig för våra val? 
 Ett inflytelserikt svar på den frågan har den amerikanska politiska filosofen Bowman försökt att ge. Det lyder unge- fär som följer: 
  
 9 
  
 Utgångspunkten är att människors liv och öde bestäms av  
 val  
 och  
 omständigheter 
 . Valen som en människa gör kan sägas spegla personligheten, som i sig själv kan sägas bestå av två delar:  
 ambition  
 och  
 karaktär 
 . 
 Ambitionen har i det här sammanhanget en bred definition. Någons ambition inkluderar alla preferenser och smaker, alla över- tygelser såväl som personens övergripande livsplan eller livsprojekt; personens ambition möblerar förnuftet eller motiven för att göra ett val framför ett annat och blir därmed avgörande för vår frihet att styra vårt liv. 
  
 7 
 Se exempelvis Sanders (2002). 
  
 8 
  
 Rodriguez (2002). 
  
 9 
  
 Bowman (2000) kapitel sju och nio. Texten är inte översatt till svenska. Vi väljer de svenska uttryck som ligger närmast till. Ibland betyder det – som när vi översätter character med karaktär, ambition med ambition eller energy med energi - en liten föskjutning av uttryckets valör. Av respekt för den ursprungliga texten väljer vi ändå den mest näraliggande översättningen. 
  
 81 
  
 Välfärdspolitik och arbetsförmåga 
  
 SOU 2009:89 
  
 Någons karaktär består av de personlighetsdrag som inte förser oss med motiv för vårt handlande men inte desto mindre påverkar våra ambitionssträvanden. Karaktären, eller vårt eget driv eller vår energi, kan sägas inkludera förmågan att tillämpa vår kunskap, den ork vi äger, vår arbetsamhet och flit, förmåga och skicklighet att arbeta för avlägsna belöningar och så vidare. 
 Någons omständigheter består av  
 personliga  
 och  
 opersonliga resurser 
 . De personliga resurserna är t.ex. fysisk och mental hälsa och förmåga, den genetiska lämplighet och förmågan. På arbets- marknaden handlar det om vår personliga förmåga att producera varor och/eller service; vår produktivitet. 
 Opersonliga resurser är de resurser som kan växla mellan olika personer, som egendom i bred betydelse och de möjligheter som under det rådande legala system gör att vi kan använda denna egendom. 
 Poängen med uppdelningen är att val är oerhört viktiga för vilka vi är och hur vi uppfattar oss själva. Vår självrespekt kommer till stor del från de val vi gör och om vi är nöjda med dem eller inte. När människor växer utvärderar vi en del av våra val och de ambitioner som utgjorde grunden för valen och vi kanske försöker komma bort från de delarna av vår karaktär som orsakade felaktiga val för att istället försöka förbättra t.ex. vår energi och vårt driv. 
 Vår ambition är kanske den viktigaste delen av våra jag. I ambitionen ligger en stor del av vår potential för frihet. Genom ambitionen kan vi göra våra val, förändra våra villkor och växa. Men också omvänt; bristen på ambition, eller om ambitionen begränsas av olika omständigheter som sjukdom eller skada, kanske gör att vi inte förmår göra särskilt många val eller styra vårt liv i den riktning vi en gång drömde om. 
 Ambitionen möjliggör helt enkelt den självkontroll av våra liv som är så viktig för vårt välbefinnande. Kontrollerar vi oss själva och de nära omständigheterna i vårt liv är förutsättningarna för att vi ska må bra bättre än om det omvända gäller. Ger omständlig- heterna utrymme åt vår ambition att påverka och styra våra val ökar vår självkontroll – begränsar omständigheterna vår möjlighet att ge uttryck för ambitionen minskar vår självkontroll och därmed vårt välbefinnande. 
 Ambitionen gör att vi kan välja att ta ansvar i våra liv och över våra liv. Därför är ambitionen så viktig. 
 Med omständigheterna kan det förhålla sig annorlunda. Det finns inte samma anledning för oss att ta ansvar för dem om de inte 
 82 
  
 SOU 2009:89 
  
 Välfärdspolitik och arbetsförmåga 
  
 är ett resultat av våra val. Ofta klagar vi på att omständigheterna inte tillät oss att göra mer eller att staten eller andra politiska aktö- rer inte har gett oss de rätta möjligheterna för att göra annorlunda val; i fråga om ojämlik tillgång till utbildning eller för att jag föddes med en hudfärg i ett samhälle som direkt eller strukturellt diskrimi- nerar människor med just den hudfärgen är klagan motiverad. Omständigheter betyder något när vi drabbas av dem. 
 Amartya Sen, en indiskfödd ekonom och filosof och tillika pristagare i ekonomipriset till Graves minne, har utvecklat tankarna kring människors frihet ytterligare. Enligt Sen finns ett viktigt begrepp när vi diskuterar människor möjligheter att ta ansvar för sina liv och framförallt att ha möjlighet till att ta detta ansvar. Han benämner det begreppet capabilities – förmågor. 
 Ett citat av Sen kan vara klargörande: 
 med en persons förmåga (capability) avses de alternativa kombina- tioner av funktioner (functionings) som det är möjligt för honom eller henne att uppnå. 
  
 10  
  
 Förmåga är alltså ett slags frihet: den faktiska friheten att uppnå alternativa kombinationer av sätt att fungera (eller, mindre formellt uttryckt, friheten att förverkliga olika livsstilar). En förmögen person som fastar kan t.ex. ha samma funktionsnivå vad beträffar ätande eller näringsintag som en utfattig person som är tvungen att svälta, men den förre har faktiskt ett annat möjlig- hetsrum än den senare (den förre kan välja att äta gott och bli välnärd på ett sätt som den andre inte kan). 
  
 11 
  
 Den politiska slutsatsen av detta, menar Sen, är att välfärds- politiken inte enbart kan begränsa sig till att förse medborgarna med resurser utan måste sträva efter att se till att alla medborgare också har förmåga att utnyttja, att kunna välja, sin livsstil. Det viktigaste är vad individerna kan åstadkomma med sina resurser; det är deras förmågor som avgör vad de kan åstadkomma. Därför måste politiken rikta in sig på att förverkliga att alla individer har likvärdiga förmågor att förverkliga sina livsprojekt. 
 Förmågor är alltså avgörande för människors valmöjligheter. Det behövs en mångdimensionell syn på människors förmågor. Till förmågorna kopplas också det centrala begreppet funktion. 
 Det är kombinationen av en persons funktioner som avgör vad hon kan uppnå. Genom att observera och skaffa oss information om de olika funktionerna kan vi avgöra vilka förmågor som 
  
 10 
  
 Notera att detta är Sens användning av begreppen och i synnerhet när det gäller funktion ges det en annan innebörd än den som kommer att återfinnas i senare avsnitt av betänkandet. 
  
 11 
  
 Amartya Sen, (2002) s. 108. 
  
 83 
  
 Välfärdspolitik och arbetsförmåga 
  
 SOU 2009:89 
  
 människor har. En funktion som läskunnighet är exempelvis tämligen lättillgänglig, är möjlig att fastställa och kan sedan vid behov ligga till grund för ett politiskt beslut om en läskunnig- hetskampanj. För en arbetsoförmögen kan funktionerna vara svårare att observera, men lyckas vi fastställa vilka funktioner som personen har och vilka som personen saknar blir det lättare att se vilka möjligheter som kan erbjudas för att stärka personens för- måga till arbete. Lyckas politiken stärka den arbetsoförmögnes förmåga är det den enskilde personens ansvar att därefter bidra (efter förmåga) att försörja sig själv. 
 En individs ansvar för sina val kan stärkas genom att tillföra resurser, men också genom att vi betraktar det personliga ansvaret genom de förmågor som individen har och därmed fastställer det rum av möjligheter (av frihet) som står till buds för individen. Den som genom att besitta flera förmågor har flera möjligheter har också ett större ansvar. Människan skapar således sitt liv mer eller mindre framgångsrikt i skarven mellan det egna valet och omständigheterna som begränsar eller styr det egna valet. 
 Det är också i den skarven, i det möjlighetsrummet, som den mänskliga friheten återfinns. Grundtanken för den politiska filosofi som här åberopas är att det blir bäst om människan själv får forma sitt liv. När den friheten inskränks eller begränsas av olika omständigheter behövs rättigheter och fördelning för att stärka eller återupprätta människors handlingsfrihet. 
 Men ofta är det svårt att vara människa. Begränsningarna, olyckorna, oturen och svårigheterna för människor hör till livet självt och kan inte elimineras genom några mänskliga konstruk- tioner. Samhällen har på skilda sätt och i varierande grad försökt lösa gemensamma problem som berör skydd för människor som drabbas av sjukdom och oförmåga. Beroende på samhällens resurser, dominerande ideologi, fördelningsprinciper och system för fördelning har dessa skyddsnät sett olika ut och framförallt varierat i ambitionsgrad. Men ur ett kontinuitetsperspektiv är det ändå försöken och ambitionerna att skapa olika sådana skyddssystem som är mest slående. Den lösning, den obligatoriska sjukförsäkringen, som står i fokus för det här betänkandet rymmer många av den sorts avvägningar vi hittills har diskuterat. Sjukdom är en av livets tydligaste omständigheter, men i mötet med sjuk- domen uppstår många fält där det också finns ett tydligt personligt ansvar. Det ansvaret kan i sin tur bli större eller mindre beroende 
 84 
  
 SOU 2009:89 
  
 Välfärdspolitik och arbetsförmåga 
  
 på vilket stöd och vilka resurser en individ har tillgång till. Ju större möjligheter som står till buds, desto större blir det egna ansvaret. 
  
 1.5 
  
 Socialförsäkringen 
  
 Socialförsäkringarna ska bistå den enskilda människan när inkomsten förloras. För att inte människors egenkontroll ska gå förlorad vid sjukdom, ålderdom och arbetslöshet behövs ett stöd för att ersätta den förlorade inkomsten. Det är avgörande för människors frihet att de under en period av sjukdom eller arbets- löshet inte ska behöva förändra hela sina liv för att inkomsten förloras eller kraftig reduceras. Att det är omständigheter i huvud- sak utanför den egna individens kontroll och möjlighet att påverka som orsakat inkomstbortfallet är grunden för försäkring. Individen är utsatt för en risk. 
 Generella socialförsäkringar kan sägas spegla att det i vårt sam- hälle är förenligt med den tidigare utvecklade synen att samhället har ett ansvar för att omfördela resurser när oförtjänta förändringar inträffar som inte kan påverkas av individen. 
 Det finns dessutom flera argument för obligatoriska socialför- säkringar mot inkomstbortfall. Det viktigaste är den spridning och fördelning av riskkostnaderna som uppnås genom att den omfattar alla. Den som löper mindre risk att bli sjuk får vara med och betala till samma försäkring som de som har mycket större risk. Personer med ärftliga sjukdomar, kroniskt sjuka och människor med större sjuklighet än genomsnittet skulle annars behöva betala avsevärt högre premier än unga friska människor eller  
 -  
 i värsta fall – nekas försäkring. Fördelen är alltså att premiernas storlek inte påverkas av den individuella risken att bli sjuk eller den individuella chansen att bli gammal utan endast av den genomsnittliga risken eller chansen samt den försäkrade inkomstens storlek. 
 Ett viktigt inslag för att uppnå denna riskspridning är att försäkringen är obligatorisk. 
 Även om de moralfilosofiska och principiella argumenten för en allmän och obligatorisk socialförsäkring efter inkomstbortfalls- principen är många och goda är det önskvärt att uppmärksamma två delar av systemet som måste fungera bättre än i dag, i synnerhet ur ett effektivitetsperspektiv. De två delarna är porten in i för- säkringen och vägarna ut ur försäkringen. 
 85 
  
 Välfärdspolitik och arbetsförmåga 
  
 SOU 2009:89 
  
 Det är viktigt, för att inte säga avgörande, för försäkringens effektivitet och legitimitet att det är de, och endast de, som behöver försäkringen som ska släppas in i den. Det är lika viktigt, av samma skäl, att samma personer om möjligt kommer ur försäkringen och in i arbete så snart det går. Porten in ska fungera väl och vägarna ut ska vara breda. 
 Fungerar dessa två delar tillfredsställande kan socialförsäkringen aktivt och effektivt bidra till en samhällelig flexibilitet vid de utmaningar som t.ex. globaliseringen medför. 
 Om utgångspunkten är att vi trots alla gränsdragningsproblem mellan val och omständigheter ändå utgår från att vi har ett ansvar för vårt liv och våra val inom ett visst rum av reella möjligheter leder det oss till slutsatsen att vi även är ansvariga för att försörja oss om vi kan. 
  
 12 
  
 Den tidigare nämnde filosofen Bowman har formulerat en etisk teori vars två grundläggande principer är: 
  
 1. 
  
 att det är viktigt att människors liv blir bra liv och att det är lika viktigt att varje människas liv blir ett bra liv istället för ett mindre bra liv eller ett dåligt liv och 
  
 2. 
  
 att varje enskild person har ett eget ansvar för sitt eget liv; ett ansvar som inkluderar att välja livsstil och val av resurser för att uppnå denna livsstil. 
  
 13 
  
 I den första punkten ligger ett jämlikhetsideal inbäddat. Det är lika viktigt att den ena människans liv som att den andras blir lyckade istället för misslyckade. I den andra punkten ligger betoningen på det personliga ansvaret; alla har ett eget ansvar för sitt eget liv och sina egna val. Detta ansvar omfattar även en långtidssjuk person vars arbetsförmåga ska prövas av Försäkringskassans handläggare. För att utkräva rätt och rättvist ansvar måste man ta hänsyn till att människor är olika, har olika toleranströsklar och reagerar olika för påfrestningar. Behoven av stöd och hjälp varierar. 
 Olika typer av individuella faktorer har också olika status. Det är skillnad på mer basala egenskaper eller personliga resurser, som kan ses som en del av vår personlighet, och egenskaper eller resurser som mer hänger ihop med vad vi valt. Till den första gruppen kanske kan räknas vår förmåga att hantera smärta medan utbildning och bostadsort hör till den senare. 
  
 12 
 Se tidigare referenser till Bowman och Amartya Sen.  
 13  
 Ross (2000). 
 86 
  
 SOU 2009:89 
  
 Välfärdspolitik och arbetsförmåga 
  
 Genom att erbjuda och tillföra olika externa resurser till indi- viden kan denne ges möjlighet att förbättra sina personliga egen- skaper genom till exempel kompetenshöjande utbildning och/eller andra kompetenshöjande och funktionsförbättrande insatser. På det sättet får individen instrument att försöka förbättra sin situa- tion, sin egen energi och därmed förbättras också förutsättningarna för att personens ambition stärks. 
 Vid bedömningen av arbetsförmåga är det alltså viktigt att ställa rimliga krav på individen som ligger inom individens rum av reella valmöjligheter, det vill säga det som individen själv kan ansvara för eller som bidrar till att individens förutsättningar för att ta ett eget ansvar stärks. 
 Sjukdom och skada hör till livets omständigheter, till det som vi normalt inte har ansvar för. Men sjukdomens konsekvenser och dess påverkan på vår förmåga till försörjning är en annan fråga. Givet den hand vi har delats formas vårt ansvar och våra val- möjligheter i skärningspunkten mellan externa omständigheter och vår egen karaktär och personlighet. Allt som ryms där är inte under vår egen kontroll men en del är det och en del kan vara det. 
 Skyldigheten att försöka försörja sig själv ökar när omständlig- heterna är sådana att våra valmöjligheter ökar och när valen som kan leda till arbete är sådana att det inte är orimligt att avkräva den ansträngning och den viljeinsats som behövs. 
 En stark välfärdspolitik kan skapa ökade möjligheter och där- med ökade skyldigheter. Den som väljer att inte ta del av de möjligheter som står till buds har också förlorat rätten till ersätt- ning från försäkringen. Detta ryms inom det personliga ansvaret. Inom ramen för den verklighet som är finns emellertid också alltid en spänning och ett vägval som rör gränsdragningen mellan det som vi har ett eget ansvar för och det som vi inte har ansvar för. Den gränsdragningen måste ske i varje enskilt fall, men grunderna och principerna behöver diskuteras, artikuleras och lyftas fram i ljuset. De måste vara rimliga och rättfärdiga i skenet av hur vårt samhälle och vår politik i övrigt är tänkta att fungera och i skenet av de moraliska principer som i övrigt ligger till grund för ansvars- delningen mellan medborgare och stat. 
 I resten av det här betänkandet försöker vi att, utifrån begreppet arbetsförmåga, resonera oss fram till hur sjukförsäkring och arbets- marknadspolitik tillsammans kan bidra till en stark och positiv arbetslinje; en arbetslinje där skyldigheter och rättigheter kan mötas på ett sätt som skapar en trygg och legitim försäkring som 
 87 
  
 Välfärdspolitik och arbetsförmåga 
  
 SOU 2009:89 
  
 samtidigt bidrar till att fler människor både avkrävs skyldigheten och ges möjligheten att hitta en väg till egen försörjning. 
 88 
  
 2 
  
 Arbetsförmåga som politisk utmaning 
  
 Mellan 1970 och 2005 nästan trefaldigades andelen svenskar som lämnade arbetslivet på grund av arbetsoförmåga till följd av sjukdom. 
  
 1  
  
 Sedan mitten av åttiotalet har också åldersstrukturen förändrats med en allt större andel yngre personer som lämnar arbetslivet och därmed en allt större förlust av arbetade år och timmar räknat per person som står utanför. 
  
 2  
  
 Utvecklingen har ägt rum utan någon motsvarande allvarlig förändring av det allmänna hälsoläget och utan att regelverket gjorts mer generöst. Utveck- lingen har i själva verket gått parallellt med en successiv skärpning av kriterierna för rätt till ersättning. Förtidspensionsutvecklingen under de senaste årtiondena kan inte beskrivas som något annat än ett samhälleligt misslyckande. Priset har varit högt, både i mänsk- liga och samhällsekonomiska termer. Att hitta vägar som leder till att fler personer med långvariga ohälsoproblem deltar i arbetslivet är en av Sveriges viktiga samhälleliga utmaningar. 
 Huvuddelen av alla sjuka personer i arbetsför ålder arbetar. Detsamma gäller dem som själva anser sig ha en nedsatt arbets- förmåga och/eller lida av ett funktionshinder. 
  
 3  
  
 Under ideala omständigheter är det ytterst få personer som inte över huvud taget skulle kunna arbeta. Nu råder inte alltid ideala omständig- heter. Många hittar aldrig den plats där de skulle kunna vara produktiva och ha en god arbetsförmåga. Sjukförsäkringen är till för dem som på grund av sjukdom har extra stora problem att finna sin plats. Men också de har rätt att försöka. Det är först i mötet med arbetsmarknaden som bilden av den egna arbetsförmågan kan prövas på allvar. 
  
 1 
  
 SOU 2006:86. 
  
 2 
  
 Samtal om Socialförsäkring nr 15. 
  
 3 
  
 Se kapitel 8. 
  
 89 
  
 Arbetsförmåga som politisk utmaning 
  
 SOU 2009:89 
  
 2.1 
  
 Smalare port och bredare vägar tillbaka 
  
 Jones bygger på att den omställning till annat arbete som tidigare förutsatts i lagstiftningen, men sällan blivit av, nu ska omsättas i verkligheten. Fler sjukskrivna ska prövas mot hela arbetsmarknaden och förhoppningsvis hitta en arbetsförmåga i ett nytt arbete. Problemet är att tidpunkten då man just blivit av med sin sjukpenning är en sällsynt dålig tid för att samla sig till en radikal omställning och eventuellt till en omprövning av en sedan länge befäst yrkesidentitet. Erfarenheter från andra länder visar också att det är svårt att hitta exempel där denna typ av omställning har varit framgångsrik i någon större skala. 
  
 4  
  
 Att krympa porten till förtidspension kan upplevas nödvändigt, men det är inte tillräckligt för att nå målet om fler i arbete. Vägarna tillbaka till arbete måste samtidigt breddas och den smalare porten måste förenas med en smartare sortering mellan vilka som har rimliga möjligheter till omställning och inte. 
 Många nödvändiga reformer ligger utanför vad som kan behandlas inom ramen för denna utredning, men vissa viktiga delar ryms också inom ramen för överväganden kring hur begreppet arbetsförmåga uttolkas och tillämpas. Begreppet arbetsförmåga är av så avgörande betydelse att det öppnar upp många principfrågor som rör sjukförsäkringen. 
 Vi har i föregående kapitel försökt att beskriva de välfärds- politiska dimensioner i vilka frågan om arbetsförmåga rör sig. Men hur ser de aktuella utmaningarna ut? Vilka är de uppgifter som behöver lösas och vilka frågor är det vi har som ambition att behandla i detta betänkande? Avsikten med detta kapitel är att teckna en bild av dessa frågor. 
 Så många människor som möjligt bör få chansen att ta tillvara den förmåga de har och kraven på eget ansvar för den egna för- sörjningen bör vara höga. Samtidigt bör den som ändå inte lyckas, den vars förmåga inte räcker till, ha rätt till stöd och ekonomisk trygghet. Diskussionen de senaste åren har i stor utsträckning kretsat kring det faktum att alltför många människor lämnats utan- för, att fler måste komma i arbete. Regler har skärpts och tillämp- ningen av dem har stramats upp. Ambitionen har under lång tid varit att tydliggöra idén om arbete som rättighet och skyldighet. Att alltför många tidigare har betraktats som arbetsoförmögna är 
  
 4  
 Det främsta undantaget är Nederländerna där en nyligen avslutad storskalig omprövning av beviljade förtidspensioner ledde till en relativt betydande återgång i arbete. 
 90 
  
 SOU 2009:89 
  
 Arbetsförmåga som politisk utmaning 
  
 ovedersägligt. Särskilt tydligt har det varit inom sjukförsäkringen där resan via långtidssjukskrivning till permanent utanförskap har varit alltför vanlig. En viktig ambition i detta betänkande är att hålla fast vid insikten att fler måste ges en chans att hitta vägar till arbete, men också vid att krav och villkor måste vara tydliga, begripliga och rimliga. 
 Ett bra försäkringsskydd handlar inte bara om vad som händer när skadan har inträffat. Minst lika viktigt är känslan av att vara väl försäkrad, vilket inbegriper vetskapen att det finns en försäkring som träder in om olyckan skulle vara framme och en förståelse för försäkringens villkor. När det gäller sjukförsäkringen har det mesta de senaste  
 10 
 - 
 20 
  åren handlat om nivån och om att för många har fått ersättning. Det är inte fokus i det här betänkandet. Vi har i första hand ställt oss frågan hur begreppet arbetsförmåga bör förstås. Men vi har också ambitionen att diskutera hur processen för att bedöma arbetsförmåga i sig kan spela en positiv, eller i varje fall mindre negativ, roll när det gäller människors upplevelse av sin egen förmåga och egna möjligheter. Rätten att i vissa fall slippa försöka försörja sig själv är lika viktig som att i andra fall vara skyldig att försöka. Det får heller aldrig glömmas bort att den som visserligen inte behöver försöka ändå har en rätt att göra det. Arbetsförmåga är i verkligheten sällan ett absolut, permanent och binärt begrepp. 
 Ofta finns ett behov att dra gränser, som den mellan rätt eller inte till sjukpenning. Gränserna är dock bara konventioner och approximationer. Det går så gott som aldrig att dra en absolut gräns mellan förmåga och oförmåga. Vi kommer i kommande kapitel att utveckla synen på arbetsförmåga som situationsbunden 
 – den går bara att bedöma i en verklig situation som är knuten till en viss plats i tiden och rummet och med givna omständigheter. Att arbetsförmåga saknas i en situation innebär inte att den inte kan finnas i en annan. 
 Vi vill redan här slå fast att arbetsförmågans relativa karaktär är fundamental för hur en politik kring arbetsförmåga bör utformas. Ur arbetslinjens perspektiv handlar det om att människor ska hitta en väg till sin arbetsförmåga. Förmåga finns någonstans för de allra flesta. Det behöver inte betyda att alla ska vara skyldiga att hitta dit men däremot att så många som möjligt bör ges chansen. Det betyder också att gränser mellan förmåga och oförmåga bör dras med försiktighet och med respekt för deras provisoriska och ofullkomliga natur. 
 91 
  
 Arbetsförmåga som politisk utmaning 
  
 SOU 2009:89 
  
 Gränserna kan inte heller helt lyftas ur sitt sammanhang. De har en viktig roll att spela inom ramen för kultur och tradition i det system som studeras. Vi försökte i föregående kapitel att resonera kring hur de grundläggande värderingarna i vårt svenska system kan förstås. Arbetsförmåga som begrepp färgas av sin miljö. Även om olika delar av begreppet kan renodlas och specificeras utan större hänsyn till andra politikområden blir tillämpningen och helheten ändå beroende av det bredare välfärdspolitiska samman- hanget. 
  
 2.2 
  
 Gränser 
  
 Ett sätt att närma sig frågan om arbetsförmåga är att föreställa sig att det finns två grupper; de som kan arbeta och de som inte kan. Även om det finns gränsfall föreställer man sig då grupperna i allt väsentligt åtskilda. Huvuddelen av den arbetsföra befolkningen är frisk och pigg medan en minoritet lider av sjukdomar som kan göra det svårt att arbeta. Problemet med en sådan bild är att den knap- past speglar verkligheten. Många av de problem som föranleder sjukskrivning är mycket vanligt förekommande i befolkningen. I en norsk studie undersöktes förekomsten av så kallade Subjective Health Complaints. Undersökningsgruppen fick svara på en mängd frågor om alltifrån ångest till huvudvärk. Det visade sig vara en mycket liten minoritet som inte under den senaste månaden lidit av några problem alls (fyra procent) och det gick inte att göra någon tydlig åtskillnad mellan en frisk majoritet och en sjuk mino- ritet. När antalet besvär och besvärens svårighetsgrad fördelades över hela gruppen blev det en glidande skala utan tydliga gränser mellan friska och sjuka (se figur 2.1). 
 92 
  
 SOU 2009:89 
  
 Arbetsförmåga som politisk utmaning 
  
 Figur 2.1 Förekomst av subjektiva besvär i den norska befolkningen,  
 15 
 - 
 84 
  år 
  
 Antal individer i urval (n=1 240) 
 Subjektiva hälsobesvär (sammanvägt resultat) 
  
 Källa 
 : Ihlbæk m.fl., 2002. 
 Arbetsförmåga är inte en egenskap som vi bär med oss, utan resultatet av ett samspel mellan en lång rad omständigheter och i hög grad föränderlig beroende på dessa omständigheter. Vid varje givet tillfälle går det förvisso att skilja på dem som för stunden inte har några väsentliga problem och dem för vilka i stort sett varje form av arbete är uteslutet. Men däremellan finns ett betydande antal personer där arbete eller inte är en fråga om vilken grad av svårigheter som tolereras. Svaret ges då ofta av faktorer som ligger utanför den egna kroppen och hälsotillståndet. Kultur, förvänt- ningar, miljö och stöd hör till det som spelar roll. 
 Samspelet mellan den egna hälsan och andra faktorer är svår- fångat och föränderligt men inte heller det som kan gå att isolera till den egna kroppen är alltid lätt att beskriva och värdera. Ett sätt att beskriva vad som ska klarläggas vid en bedömning av arbets- förmåga är; vad kan man göra och vad räcker det till? De två frågorna ger inte hela svaret på frågan om arbetsförmåga. Svaret formas också av det specifika regelverk som bedömningen ska rymmas inom. Den som är i början av sin sjukskrivning är till exempel arbetsoförmögen i försäkringens mening om det man kan inte räcker till att utföra det befintliga arbetet, medan det senare i processen krävs att det man kan inte heller räcker till något annat 
 93 
  
 Arbetsförmåga som politisk utmaning 
  
 SOU 2009:89 
  
 arbete. När vi talar om gränser är det i själva verket just regelverket 
  
 vi 
  
 talar om. Några naturliga och givna gränser är svåra att hitta. Oavsett regelverk och omgivningsfaktorer är dock alltid en 
  
 grundläggande fråga vad kropp och själ förmår, vad man kan göra. Svaret på den frågan kan visserligen påverkas av sådant som hjälpmedel och en stödjande omgivning, men det ryms ändå till stor del inom en bild av människan själv. Ofta är det i den reducerade formen som frågan om arbetsförmåga förstås. Arbets- förmåga uppfattas som något som kan beskrivas ligga hos indi- viden. 
 Tyvärr är emellertid inte ens den del som handlar om individen på något sätt otvetydig och klar. Det är för det första en minst sagt vansklig uppgift att bedöma vad någon klarar, i synnerhet om svaret avviker från vad den bedömda själv upplever och anser. Men det är också så att även denna bedömning inrymmer delar som ges av regelverket. För sjukförsäkringens del handlar det om att isolera vad som är följder av sjukdom och vad som kan bero på annat. Sjukförsäkringen försäkrar arbetsoförmåga på grund av sjukdom. Det betyder att det kan finnas problem och svagheter som inte omfattas av försäkringen och att gränser måste dras mellan vad som är det ena eller andra. Vi kommer att närma oss den frågan både utifrån begreppet arbetsförmåga och utifrån en analys av begreppet sjukdom. I inget av fallen finns några självklara svar. 
 Att det är svårt att dra tydliga gränser betyder inte att det inte behöver göras. Även om resultatet kan bli relativt skönsmässigt behövs t.ex. ett svar på frågan om vem som har rätt till sjukpenning eller inte och det behövs ett ställningstagande till om ett lönebidrag är motiverat eller om försörjningsstödet ska vara villkorat med deltagande i arbetssökaraktiviteter. Det kan vara frestande att låta oklarheter och gråzoner leda till slutsatsen att alla sådana gränser är omöjliga och onödiga, att alla som saknar arbete eller inte kan utföra sitt arbete i grund och botten har samma problem, har behov av samma form av stöd och bör möta samma form av krav. 
 Problemet är att vid sidan av det grå finns också en mer  
 svart-vit 
  verklighet. Gråzonerna är en del av bilden men bara en del. För många som står utan arbete finns inget tvivel om att det är just bristen på arbete som är problemet och för många sjuka är det, åtminstone för stunden, helt orimligt att föreställa sig att arbeta. Att gråzonen däremellan är stor betyder inte att det inte också finns många fall där frågan om arbetsförmåga eller inte har ett tydligt svar. Svaret blir förvisso mer otydligt ju längre tiden går och 
 94 
  
 SOU 2009:89 
  
 Arbetsförmåga som politisk utmaning 
  
 för det mesta kan det finnas någon sorts väg tillbaka till någon sorts arbetsförmåga. 
 Även om problembilden varit otydlig finns emellertid också många fall där till exempel sjukpenning eller sjukersättning är det rätta svaret. Ett bra försäkringsskydd mot sjukdoms konsekvenser för vår förmåga till egen försörjning är något gott. Ett sådant försäkringsskydd bör innehålla en rätt för den svårt sjuke att i lugn och ro hitta ett så bra liv som möjligt utan att behöva utsättas för en ständig granskning och en evig prövning av rätten till ersättning. 
 Den stora utmaningen är att balansera olika perspektiv och insikter mot varandra. Alla prövningar av människors arbetsför- måga eller förmåga att försörja sig är med nödvändighet proviso- riska och ofullkomliga. Behovet av att dra gränser betyder inte att gränserna nödvändigtvis säger särskilt mycket om verkligheten. Behov av stöd och hjälp för att hitta vägar till arbete kan finnas på båda sidor gränsen och en rätt till en viss form av ersättning eller inte bör inte tolkas som mer än just det. 
 Samtidigt spelar gränserna stor roll. Det är stor skillnad på att få sjukpenning eller att kanske behöva leva på försörjningsstöd. Det är stor skillnad på att få rätt till ett lönebidrag eller att behöva konkurrera om arbete på samma villkor som de flesta andra. Gränserna är viktiga och det som finns att tillgå på rätt sida gränsen är ofta av stort värde. Därför måste gränserna vara tydliga och begripliga. 
 En sjukförsäkring är tänkt att ge trygghet inte minst när man inte behöver den. Att vara försäkrad mot något som kan hända men ännu inte har hänt är vad vi betalar försäkringspremier för. Ska försäkringen erbjuda en god trygghet måste det var tydligt hur villkoren ser ut. Och ska försäkringens utfall vara legitimt är det viktigt att det finns en tilltro till relevansen hos de bedömningar som görs. Det är svårt att dra gränser mellan förmåga och oför- måga, men det gör inte gränserna mindre viktiga. 
  
 2.3 
  
 Tydlighet och legitimitet 
  
 Vår uppfattning är att framför allt sjukförsäkringen under mycket lång tid lidit av allvarliga problem när det gäller hur gränserna ska förstås och tillämpas. Det gäller allra tydligast när man närmar sig frågan om vad en person klarar när bedömningen ska ske mot arbetsmarknaden som helhet. Försäkringens otydlighet har varit 
 95 
  
 Arbetsförmåga som politisk utmaning 
  
 SOU 2009:89 
  
 möjlig att leva med på grund av två omständigheter som nu är under förändring; mycket få personer har fått nej och prövningar har skjutits upp så länge att det mer varit ett de facto utfall som tillåtits styra bedömningarna. I en värld där i stort sett alla som ansöker får sjukpenning väcks aldrig frågan om motiven för ett avslag. Och när en prövning mot hela arbetsmarknaden aldrig kommer till stånd blir till sist själva frånvaron från arbete ett bevis på att ingen förmåga finns. 
 På båda dessa punkter håller nu försäkringen på att förändras och det kommer rimligen att ställa helt nya krav på försäkringens tydlighet och på förmågan att förklara och förankra de gränser som gäller. Den stora förändring som inträffat är de tidsgränser som ryms inom den så kallade rehabiliteringskedjan och särskilt gränsen vid 180 dagar. Att man redan efter ett halvårs sjukskrivning ska få sin förmåga bedömd i relation till den reguljära arbetsmarknaden kommer att på ett helt nytt sätt flytta fokus till hur den bedöm- ningen egentligen är tänkt att gå till. 
 Idén är på intet sätt ny. Sjukförsäkringen har alltid byggt på att man förr eller senare ska prövas mot fler typer av arbeten än det befintliga. Skillnaden mot tidigare är att tidsgränsen rimligen kom- mer att pressa fram mycket fler sådana bedömningar. Även det faktum att avslagsfrekvensen har ökat, om än från en oerhört låg till en mycket låg nivå, kommer att öka kraven på försäkringens tydlighet och gränsernas legitimitet. 
 En begriplig och legitim tillämpning av begreppet arbetsförmåga består av åtminstone två delar. För det första krävs en teoretisk bild av begreppet som är tydlig och konsekvent, där det går att förklara vad som egentligen bedöms och hur olika typer av regelverk och bedömningar förhåller sig till varandra. För det andra behövs också en bedömningsprocess där den som blir föremål för bedömningen upplever att den görs på ett kompetent sätt och i enlighet med de begrepp som utgör grunden. Erfarenhet från Danmark visar att reformer av bedömningsprocessen kan leda till att även avslags- besked i större utsträckning accepteras. 
 Det finns flera indikatorer på att legitimiteten i den svenska sjukförsäkringen i dag är låg. Försäkringskassans egna undersök- ningar av avslagsbesked 
  
 5  
  
 visar till exempel att de försäkrade är kritiska mot processen och det återspeglas i en ökande frekvens av överklaganden. Två nyligen publicerade undersökningar visar också 
  
 5  
 Försäkringskassan analyserar 2007:2. 
 96 
  
 SOU 2009:89 
  
 Arbetsförmåga som politisk utmaning 
  
 att de allmänna försäkringarna inte ger den känsla av trygghet som är deras uppgift och att utvecklingen på den punkten går åt fel håll. 
  
 6  
  
 I vårt delbetänkande (SOU 2008:66) lyfte vi fram bristen på delaktighet i sjukskrivningsprocessen och det är fortfarande vår uppfattning att de sjukskrivna i allt för stor utsträckning behandlas som passiva objekt med begränsade möjligheter att få tillräcklig insyn i bedömningsprocessen och förståelse för vad som sker. 
 Vägen tillbaka till arbetsförmåga måste i största möjliga utsträckning ägas av de försäkrade själva.  
 Ju mer människor ges utrymme och möjlighet att ta ett eget ansvar för situationen desto bättre. Ansvar förutsätter emellertid att man också i betydligt större utsträckning än i dag har någon form av kontroll över det som sker. 
  
 Ohälsotalet har glädjande nog fallit dramatiskt de senaste åren. Andelen svenskar med sjukpenning ligger i dag på vad som kan betraktas som en europeisk normalnivå och även inflödet i sjuk- och aktivitetsersättning har minskat kraftigt. Det mesta tyder på att detta har skett utan att utslagningen från arbetsmarknaden ökat i direkt anslutning till minskningen. Färre sjukskrivna har inneburit fler i arbete. Att så blir fallet också i framtiden är av avgörande betydelse. Det grundläggande målet är att färre människor ska stå utanför arbetsmarknaden, inte bara att de inte ska synas i ohälso- talet. Även om det är för tidigt att säga något om hur bestående utvecklingen är finns goda möjligheter att de kommande åren kan ägnas mer åt andra kvalitetsdimensioner än nivån på sjukfrånvaron. Stora regionala skillnader finns fortfarande, även om de har minskat. Som vi redan konstaterat finns också oroväckande tecken på att försäkringen upplevs som snål och oberäknelig. 
 En bra försäkring ger en bra ersättning till rätt personer. En bra försäkring ska också ge trygghet för dem som för stunden inte behöver utnyttja den. De ska veta vad som gäller om de i framtiden blir sjuka. En bra försäkring ska också vara rättvis i bemärkelsen att reglerna tillämpas lika för alla. Begreppet arbetsförmåga är centralt ur alla dessa aspekter. 
 Utifrån många kontakter med olika berörda aktörer är det också uppenbart att efterfrågan på ett tydligare och mer begripligt regel- verk hos alla de aktörer som i olika sammanhang bedömer arbets- förmåga är stor. Sjukförsäkringen står här i fokus, men den samlade uppgiften att bredda vägarna till arbetsförmåga berör fler områden. 
  
 6  
 LO En sjukförsäkring som ger trygghet? (2009) respektive SEB Välfärdsbarometern 2009. 
 97 
  
 Arbetsförmåga som politisk utmaning 
  
 SOU 2009:89 
  
 2.4 
  
 Gränser men inte murar 
  
 Gränser och bedömningar av vem som hamnar på vilken sida av gränsen behövs. De bedömningar som hamnar i centrum är ofta de som handlar om försörjning. Vilken ersättning man har rätt till är ofta den viktigaste och mest akuta frågan för den som för stunden inte kan försörja sig genom eget förvärvsarbete. Samtidigt är det viktigt att de gränserna inte tillåts att helt dominera landskapet. De allra flesta som är sjukskrivna har ambitionen och förhoppningen att komma tillbaka i arbete och de allra flesta kommer också tillbaka. 
 Att uppbära sjukpenning och samtidigt orientera sig mot arbetsmarknaden med tillgång till stöd och hjälp för att komma tillbaka bör inte vara oförenligt. Att ha rätt till sjukpenning är inte detsamma som att inte över huvud taget kunna klara någon form av arbete. Det är bara uttryck för att man för stunden har rätt till en viss form av ersättning; tidigt i sjukskrivningen för att man är oförmögen att klara det egna arbetet och senare för att man bedöms ha stora hinder även på arbetsmarknaden som helhet. Att  
 inte ha  
 rätt till sjukpenning behöver heller inte betyda att man inte är sjuk eller att det inte finns vissa hinder att arbeta, bara att hindren inte bedöms vara tillräckligt stora för att man ska ha rätt till sjukpenning. 
 I och med rehabiliteringskedjan skapades möjligheter att få kontakt med arbetsförmedlingen redan efter tre månaders sjuk- skrivning och en rätt infördes till tjänstledighet för att pröva ett nytt arbete. Vi kommer i kommande kapitel att bygga vidare på de tankarna och föreslå fler perioder där sjukpenning ska kunna kombineras med aktiva arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Även de som blivit av med sin sjukpenning kan ha behov av stöd för att överkomma hinder som sjukdomen lett till. En omställning till ett nytt arbete behöver inte vara avslutad bara för att rätten till sjukpenning upphör och det senare behöver inte betyda att allt är friskt och bra. På liknande sätt kan också behöva skapas möjlig- heter för personer, som av andra skäl som till exempel otillräcklig sjukpenninggrundande inkomst för att ha rätt till ersättning, att få tillgång till en del av de bedömningar och det stöd som finns inom ramen för sjukförsäkringens administration. 
 Om fler människor med hälsoproblem ska vara i arbete måste fler hitta sin egen väg till arbetsförmåga. Sökandet kommer beroende på regelverkets gränsdragningar ibland att ske med 
 98 
  
 SOU 2009:89 
  
 Arbetsförmåga som politisk utmaning 
  
 sjukpenning och ibland inte. En viktig uppgift för den här utred- ningen har varit att på olika sätt avdramatisera skillnaden mellan dessa två tillstånd. Om sjukförsäkringen upplevs som den enda trygga hamnen i ett stormigt hav kommer inte bara pressen att bli stor på försäkringens portvakter att lösa många sorters problem, utan allt för få människor kommer också att själva se möjligheterna utanför försäkringen. 
  
 2.5 
  
 Regler och verklighet 
  
 Alltsedan början av nittiotalet har det pågått en process där regel- verket för sjukpenning och förtidspension successivt har skärpts. Beslutsfattarna har upplevt att tillämpningen i sjukförsäkringen har avvikit från regelverket och att försäkringen svalt allt fler arbets- marknadsrelaterade problem. Som vi konstaterade inledningsvis i detta kapitel, är det också en bild som får gott stöd i statistiken. Ett slående faktum är att diskussionerna kring hur reglerna bör vara utformade ofta tagit sin utgångspunkt just i bilden av för höga sjuktal och ökad utslagning. Att utvecklingen gått åt fel håll har tagits till intäkt för att skärpa reglerna. Men samtidigt har kritiken av systemet i stor utsträckning byggt på att det för stunden gällande regelverket inte tillämpats som det är tänkt. Reglerna har steg för steg skärpts mot bakgrund av höga sjuktal men inte alltid på basis av någon mer principiell kritik av det gällande regelverket. Vad som ofta har saknats är en mer genomgripande problematise- ring både av varför det givna regelverket inte tycks ha tillämpats och av om regelverket principiellt varit för generöst om det hade tillämpats. 
 Det är värt att notera att det mesta tyder på att inte heller rehabiliteringskedjans regelverk tillämpas som det var tänkt. Trots tydliga tidsgränser görs inte rätt bedömning vid rätt tid. Det råder tveksamheter kring hur väl tillämpningen av de nya begreppen överensstämmer med lagstiftarens ambitioner och olikheterna i tillämpningen förefaller vara väl så stora som tidigare. Frågan är om vi om fem år än en gång kommer att behöva konstatera att verk- ligheten inte blev som det var tänkt och då får ännu en skärpning av ett redan mycket stramt regelverk, en skärpning som kanske åter- igen får som främsta effekt att ytterligare vidga klyftan mellan regler och verklighet. Vad som talar emot det scenariot är dock att ohälsotalet fortfarande är i närmast fritt fall och fortsätter den 
 99 
  
 Arbetsförmåga som politisk utmaning 
  
 SOU 2009:89 
  
 utvecklingen lär det inte väckas några mer högljudda krav på ytter- ligare skärpningar. Men om det är något som präglat sjukfrånvaron så är det å andra sidan plötsliga kast och en minst sagt berg- och dalbaneliknande utveckling. 
 Att det finns en klyfta mellan regler och verklighet skapar förutsättningar för stora skillnader i behandling av de försäkrade. Även om administrationen hittar en egen normal nivå som skiljer sig från ambitionerna i regelverket kommer det också alltid att finnas fall där handläggare strikt tillämpar det gällande regelverket. Dessa fall kommer visserligen att vara korrekt behandlade, men de kommer också att sticka ut som olyckligt drabbade i en omvärld där de flesta har behandlats påtagligt annorlunda. 
 Att regler och verklighet skiljer sig åt försvårar också en ärlig och öppen diskussion kring hur systemet egentligen fungerar. Det offentliga samtalet förutsätter oftast att världen ser ut som lag- stiftare och myndighetsansvariga anser att den borde se ut medan den som ser verkligheten nedifrån och inifrån ofta upplever något helt annat. 
 Ett genomgående tema i detta betänkande är en ambition att försöka skapa processer och regelverk som har förutsättningar att minska klyftan mellan regler och verklighet. Delvis handlar det om att säkra bred samhällelig legitimitet men också om att få de inblandade att uppleva att även kortsiktigt svåra beslut kan leda till något positivt i längden. Därtill kommer att instrument och beslutsprocesser ska erbjuda ett stöd för en likformig och korrekt tillämpning av regelverket. 
  
 2.6 
  
 Måttet på framgång 
  
 De fasta tidpunkterna i rehabiliteringskedjan utgör ett tydligt brott mot en tidigare tradition där valet av bedömningsgrund baserades på hur långt man nått i att utreda ett sjukfall. I den tidigare så kallade  
 steg-för-steg 
  modellen var det vanligt att sjukfall befann sig på steg ett av sju i flera år 
  
 7 
  
 . Poängen med att tillräckligt tidigt väcka frågan om omställning och prövning mot mer än det befintliga arbetet är att chansen för en framgångsrik omställning ökar om tiden med sjukpenning inte tillåts bli alltför lång. 
 Samtidigt är det viktigt att inte förlora det egentliga målet ur sikte. Framgång bör mätas i hur många som hittar tillbaka till 
  
 7  
 Dvs. att prövningen gjordes mot befintligt arbete. 
 100 
  
 SOU 2009:89 
  
 Arbetsförmåga som politisk utmaning 
  
 arbete, till en plats där de har arbetsförmåga. Om många lämnar sjukförsäkringen för en långvarig försörjning från andra offentliga system är mindre vunnet och legitimiteten i systemet satt på spel. Även om det ibland kan vara bättre att delta i någon form av lång- siktigt arbetsmarknadspolitiskt program än att uppbära sjukersätt- ning bör ambitionen vara att så många som möjligt hittar en väg tillbaka till god arbetsförmåga, till rätt plats på arbetsmarknaden. 
 För närvarande pekar utvecklingen åt rätt håll. Allt färre blir sjukskrivna och de som blir det blir det allt kortare tid. Antalet pågående sjukfall är i dag lägre än på flera decennier. Samtidigt är det svårt att bedöma hur det nya regelverket kommer att fungera och vad som blir eventuella nya problem. Varningstecken finns. Den långvariga utvecklingen mot en allt större andel långa sjukfall är ännu inte tydligt bruten, även om det finns en nedgång de senaste åren. Erfarenheten hittills från rehabiliteringskedjans till- lämpning pekar också mot att inte ens de nya tydliga tidsgränserna tillämpas så som tänkt. Av de fall som under juli 2009 passerade 180 dagar var det bara i cirka 50 procent av fallen som det gjorts en prövning mot den reguljära arbetsmarknaden. 
  
 8  
  
 Det är också tvek- samt i vilken utsträckning de bedömningar som kommer till stånd görs på ett sätt som ligger i linje med lagstiftningens ambition om betydande restriktivitet vid beviljande av sjukpenning efter 180 dagar. Osäkerheten är dessutom stor om vad som händer i sjukfall efter dag 180. Det finns, menar vi, en risk att alltför många kommer att fastna i en passiv sjukskrivning mellan dag 180 och dag 915. 
 Ett förslag finns nu om ett arbetsmarknadspolitiskt introduk- tionsprogram för dem som blir utförsäkrade vid dag 915. Proble- met är att det då har gått mycket lång tid. All erfarenhet talar för att ambitionen att väcka frågan om omställning tidigare under ett sjukfall är riktig och ökar sannolikheten för en framgångsrik omställning. I den mån gränsen vid 180 dagar inte kommer att tillämpas som avsett saknas tydliga kontrollstationer innan dag 915. Prövning av förlängd sjukpenning efter 365 dagar bygger på samma ersättningsgrund som vid 180 dagar och har tenderat att bli rätt mycket av en formalitet snarare än att utgöra ett tydligt nytt bedömningstillfälle. 
 Även om utvecklingen i stort sett är positiv kommer också framöver ett stort antal människor att bli direkt berörda av hur sjukförsäkringen hanterar kraven på omställning. I september 2009 
  
 8  
 Försäkringskassan Månadsrapport – Sjukförsäkringen  
 2009-09-16. 
  
 101 
  
 Arbetsförmåga som politisk utmaning 
  
 SOU 2009:89 
  
 passerade drygt 4 000 personer 180 dagars sjukskrivning. 
  
 9  
  
 Det säkraste alternativet för att komma tillbaka till arbete är oftast att försöka återgå till det befintliga arbetet, något som förefaller ske för de flesta som får sin sjukpenning indragen. 
  
 10  
  
 Ännu vanligare är sannolikt att återgång sker i anslutning till tidpunkten 180 dagar utan att det behöver bli aktuellt med en indragning av ersättningen. Tidsgränsen i sig spelar roll. Det kommer emellertid alltid att fin- nas de som förr eller senare behöver försöka sig på en omställning till ett nytt arbete. Risken är att det försöket fortfarande kommer för sent och utan tillräckligt stöd. Figuren nedan är en illustration av vad vi hoppas uppnå med flera av de reformer som detta betänkande behandlar. 
 I stället för två tydliga tillfällen då ett stort antal personer läm- nar sjukförsäkringen är ambitionen att försök till omställning ska komma till stånd relativt tidigt och understödjas av tydliga bedöm- ningstillfällen (vid 180  
 och  
 365 dagar) och erbjudande om arbets- marknadspolitiskt stöd och hjälp såväl under som efter tid med sjukpenning. 
 Figur 2.2 Utflöde ur sjukförsäkringen vid olika tidpunkter 
 Önskvärt 
  
 0 
  
 180 
  
 365 
  
 915 
  
 Ej önskvärt 
 Nyckeln till framgång är sannolikt att fler sjukskrivna inte bara bedöms ut ur sjukförsäkringen utan också ser det som väntar utanför som en rimligt trygg och sannolik väg tillbaka till arbete. Utmaningen är att mobilisera den vilja till arbete som finns hos de allra flesta och att koppla skyldigheten att försörja sig själv till 
  
 9 
  
 Försäkringskassans ärendehandläggningsstatistik (DoA). 
  
 10 
  
 Försäkringskassan Socialförsäkringsrapport 2008:10. 
  
 102 
  
 SOU 2009:89 
  
 Arbetsförmåga som politisk utmaning 
  
 reella möjligheter att också hitta en väg dit. Ansvar att hitta sin väg till arbetsförmåga har alla, men för vissa kommer vägen att vara krokig och lång. Ju krokigare och ju längre desto större blir kraven på offentliga insatser för att matcha ansvaret med stöd och hjälp. Utan tillräckligt stöd kommer också kraven på eget ansvar att behöva minska. Ansvar äger vi för det vi kan påverka genom egna val och ansträngningar. 
 103 
 3 Arbetsförmågebegrepp 
  
 Vi föreslår 
 : Att två nya begrepp införs i sjukförsäkringen 
  
 - 
  
 medicinska förutsättningar för arbete och 
  
 - 
  
 försörjningsförmåga 
  
 Vad är arbetsförmåga? Frågan saknar ett enkelt utredbart svar. Till vardags kan det kännas rätt uppenbart för var och en av oss när vi klarar eller inte klarar att arbeta, men det räcker att gå till en morgon med ett förkylt uppvaknande för att hålla med om att helt självklart är det inte alltid. Särskilt svårt blir det när begreppet ska användas i olika offentliga verksamheter och utgöra en grund för rätt till olika stöd och ersättningar. 
 Bedömningar av personers arbetsförmåga är relativt vanligt inom flera offentliga verksamheter. Inom sjukförsäkringen rör det sig om hundratusentals personer vilkas arbetsförmåga prövas under ett år och inom såväl arbetsmarknadspolitiken som kommunernas socialtjänst är det i varje fall tiotusentals personer per år som blir bedömda. En stor mängd bedömningar sker också inom ramen för olika privata eller kollektivt avtalade försäkringar. Betydelsen av bedömningarna varierar men ofta kommer resultatet att spela stor roll för de personer som är berörda. Att bedömas kunna arbeta eller inte är ofta av avgörande betydelse för olika former av stöd och hjälp, men också för vilka krav som det offentliga kan ställa på den enskilde. 
 Arbetsförmåga som politiskt och juridiskt begrepp är främst förknippat med sjukförsäkringen och ges då en tydlig koppling till sjukdom. Första meningen i 3 kap. 7 § Lagen (1962:381) om allmän försäkring, AFL, lyder Sjukpenning utges vid sjukdom som sätter ned den försäkrades arbetsförmåga med minst en fjärdedel. Rosales satt arbetsförmåga på grund av sjukdom är det grundläggande ersättningskriteriet i sjukförsäkringen. 
 105 
  
 Arbetsförmågebegrepp 
  
 SOU 2009:89 
  
 De prövningar som sker inom ramen för Arbetsförmedlingens och Socialtjänstens verksamheter sker i andra syften och inom ramen för andra regelverk och lagrum. I ingetdera fallet finns samma tydlighet som inom sjukförsäkringen där begreppet är reglerat i lag. De andra verksamheterna kan betydligt friare välja hur de vill behandla begreppet. 
 Mångfalden tillämpningar och skillnaderna mellan dem kan lätt skapa en viss förvirring och väcka frågan om inte arbetsförmåga borde kunna förstås och tolkas på samma sätt oavsett i vilket sammanhang bedömningen görs. Vi menar dock att det är ound- vikligt att begreppet ges olika innebörd i olika sammanhang. När Arbetsförmedlingen utreder en persons arbetsförmåga i syfte att få en bättre bild av stöd och vägledning som kan behövas på vägen mot ett nytt arbete är det med nödvändighet något helt annat än när Försäkringskassan prövar om en person uppfyller kraven för rätt till sjukpenning och därvid tvingas lägga särskild vikt vid förekomsten av sjukdom. Vad som kan övervägas är om det kan finnas andra begrepp som i vissa fall skulle passa bättre än arbets- förmåga. Vad som också kan vara värdefullt är att försöka avtäcka och tydliggöra hur och varför de olika tillämpningarna skiljer sig åt. 
 Syftet med detta kapitel är delvis att sortera i begreppsapparaten för att skapa lite mer klarhet i hur olika arbetsförmågebegrepp kan se ut och förhålla sig till varandra och delvis att skissa på nya begrepp som skulle kunna användas inom ramen för en reforme- ring av bedömningsgrunderna för vissa sjukförsäkringsförmåner. 
  
 3.1 
  
 Förmåga är relativt 
  
 Att ha förmåga är att kunna utföra något. Vad detta något är avgör vilken förmåga man talar om. Den som kan läsa har läsförmåga och den som kan tala har talförmåga. Arbetsförmåga skulle då vara att kunna arbeta. Problemet är att aktiviteten att arbeta förutsätter förtydliganden. Arbete kommer i många former och så gott som alla personer som inte är medvetslösa kan utföra någon form av arbete. I innebörden av att kunna arbeta ligger rimligen också att kunna utföra ett arbete på ett sådant sätt att någon är beredd att betala för utförandet. Ett arbete är något mer än en samling arbetsuppgifter. Det innehåller också vissa krav och förväntningar på produktivitet, på i vilken takt och med vilken kvalitet som uppgifterna ska utföras. 
 106 
  
 SOU 2009:89 
  
 Arbetsförmågebegrepp 
  
 För att det ska vara möjligt att värdera en bild av individen i termer av arbetsförmåga krävs alltså en bild också av vad individens resurser ska relateras till. Arbetsförmåga bör förstås som ett relationellt begrepp. Det arbete som ska utföras måste specificeras i termer av vilka konkreta uppgifter som ska utföras och under vilka omständigheter, i vilken miljö, de ska utföras. Uttalanden om en persons arbetsförmåga kräver en bild av uppgifter och miljö. 
  
 1 
  
 Hos Arbetsförmedlingen är det praxis att innan hela bilden har tecknats talar man om individens förutsättningar för arbete sna- rare än om arbetsförmåga. Denna syn på begreppet arbetsförmåga ligger väl i linje med hur begreppet har behandlats tidigare i forskning 
  
 2  
  
 och offentliga utredningar och propositioner. Sjuk- och arbetsskadekommittén konstaterade till exempel att Arbetsför- måga är ett begrepp som i allra högsta grad är relativt. Det finns i dag glädjande exempel där även personer med omfattande och svåra handikapp, efter anpassning av arbetsplatser och med stöd av tek- niska hjälpmedel, kan utföra ett förvärvarbete. 
  
 3  
  
 Det är menings- löst att försöka uttala sig om en individs arbetsförmåga utanför de specifika uppgifter som ska utföras i en specifik miljö. Arbetsför- måga är inte en egenskap som en individ kan bära omkring på utan uppstår först i mötet med uppgift och miljö. 
 Denna syn på arbetsförmåga stämmer också väl överens med hur begreppet används i de tidigare skedena av en sjukskrivning för den som har ett arbete. Det är då uppenbart vilket arbete en person är sjukskriven från, det är möjligt att beskriva miljö och uppgifter likväl som individens tillstånd. Det är också fokus på hur föränd- ringar av miljö och uppgifter eventuellt kan återskapa arbets- förmåga. 
  
 4 
  
 En helt annan situation uppstår inom sjukförsäkringen när arbetsförmågan ska prövas mot hela arbetsmarknaden, när det inte längre räcker med att inte kunna utföra sitt befintliga arbete för att ha rätt till ersättning. Det ska då beaktas om den försäkrade har sådan förmåga så att han eller hon kan försörja sig själv genom förvärvsarbete på den reguljära arbetsmarknaden i övrigt. 
  
 5  
  
 Här ersätts alltså en relativt väl definierad bild av uppgifter och miljö 
  
 1 
  
 I Arbetsförmedlingens metodstöd för bedömning av arbetsförmåga illustreras detta av en bild med tre cirklar, där cirklarna representerar just individ, uppgift och miljö. 
  
 2 
  
 Se exempelvis Lopez i Vahlne Westerhäll L (red), (2008). 
  
 3 
  
 SOU 1995:149 sid. 230. 
  
 4 
  
 Det finns även här viktiga skillnader mellan Arbetsförmedlingens och Försäkringskassans (i tidiga skeden) arbetsförmågebegrepp men de ligger i hur individen beskrivs och inte i synen på arbetsförmåga som ett relationellt begrepp. 
  
 5 
  
 AFL 3 kap. 7§. 
  
 107 
  
 Arbetsförmågebegrepp 
  
 SOU 2009:89 
  
 med begreppet den reguljära arbetsmarknaden. Övergången kan ses som att man konstanthåller uppgift och miljö och reducerar beskrivningen till enbart individen. Problemet är att det inte går att värdera individens resurser till förmågan att försörja sig på den reguljära arbetsmarknaden på samma sätt som det går att värdera förmågan att kunna utföra en känd uppgift i en känd miljö. 
 Problemet kan illustreras av att den reguljära arbetsmarknaden kan sägas innehålla en närmast oändlig mängd av möjliga kombina- tioner av uppgifts- och miljöcirklar. 
  
 6  
  
 Lagstiftaren använder också konsekvent begreppet arbeten utan att ta hänsyn till att ett och samma arbete, i bemärkelsen grupp av uppgifter, kan förekomma i högst varierande miljöer som på helt olika sätt kan påverka någons förmåga att utföra uppgifterna. Under perfekta omständigheter kan i stort sett vem som helst hitta en kombination där man trots stora medicinska problem har en arbetsförmåga. 
 Förmåga att försörja sig på den reguljära arbetsmarknaden måste rimligen betyda någonting mer än att rent teoretiskt kunna utföra något arbete under några omständigheter. I praktiken måste det handla om någon form av sannolikhet. Hur lång och krokig får vägen vara till den plats där man skulle kunna ha en arbetsförmåga för att man ska kunna tala om en förmåga? Det finns förvisso exempel på personer med enorma problem som har hittat en plats på arbetsmarknaden där de har arbetsförmåga, men det kan knap- past betyda att alla personer med samma problem ska avkrävas ett försök att hitta en sådan plats. Det behövs en gräns, men var den ska dras går inte att sluta sig till genom en aldrig så god definition av begreppet arbetsförmåga – helt enkelt eftersom bedömningen i realiteten handlar om något annat. 
 Vid bedömning mot den reguljära arbetsmarknaden är det en illusion att tala om att det handlar om att skilja på dem som  
 kan  
 respektive  
 inte kan  
 försörja sig. Någon sådan teoretisk bedömning i förväg kan omöjligen göras. Vad det är frågan om är att skilja den grupp som  
 behöver försöka  
 försörja sig från den som för stunden  
 inte behöver försöka.  
 Hur den gränsen ska sättas handlar inte om någon medicinskt utredbar arbetsförmåga utan om ett politiskt val gällande hur sannolik eller osannolik vägen till arbetsförmåga ska vara för att man ska ha rätt till sjukpenning eller inte. 
  
 6  
 Detta blir särskilt tydligt i och med övergången från begreppet normalt förekommande arbete till den reguljära arbetsmarknaden. Möjligen kan avgränsningen att mycket udda och sällan förkommande (Prop. 2007/08:136 sid. 67) arbeten inte ska anses omfattas av den reguljära arbetsmarknaden sägas utgöra en restriktion för vilka cirklar som man kan föreställa sig. 
 108 
  
 SOU 2009:89 
  
 Arbetsförmågebegrepp 
  
 Vi kommer i fortsättningen att använda begreppet  
 medicinska förutsättningar för arbete  
 för att beskriva vad det är som kan bedö- mas när man inom sjukförsäkringen prövar någon mot den regul- jära arbetsmarknaden. Det gör vi för att poängtera att det inte är fråga om arbetsförmåga och om att kunna eller inte kunna något utan om just vilka medicinska förutsättningar någon har i mötet med arbetsmarknaden. Det nya begreppet förutsätter inte i sig någon materiell förändring av gällande ersättningsbegrepp i lagstift- ningen. Det syftar främst till att förtydliga vad som ska bedömas och hur det aktuella ersättningsbegreppet bör förstås i relation till begreppet arbetsförmåga. Medicinska förutsättningar för arbete är något som bärs av individen och som är konstant oavsett uppgift och miljö, eller i varje fall möjligt att relatera till en standardiserad bild av uppgifter och miljö. 
  
 3.2 
  
 Att beskriva individer 
  
 Processer för att bedöma personers arbetsförmåga tenderar att fokusera på beskrivningar och bedömningar av de individer som är föremål för bedömningarna. Även om det, som vi berört i föregående avsnitt, är nödvändigt att ha ett relationellt perspektiv för att kunna uttala sig om arbetsförmåga läggs den huvudsakliga kraften på beskrivning av individer. 
 Det är värt att poängtera att bedömningar av personers arbets- förmåga med nödvändighet blir något förmyndaraktiga. Det kan tyckas vettigare att låta människor själva svara på frågan om de klarar ett arbete eller inte. Bedömningar kopplade till tillgången till olika typer av förmåner kräver emellertid att en utomstående bedömare gör ett eget ställningstagande. Ofta måste bedömningen ske i en något teoretisk form. Att genom direkt observation stu- dera hur en person faktiskt klarar ett arbete är inte alltid möjligt. 
 Beskrivningen av individer är inte bara huvudfokus vid arbets- förmågebedömningar; det är också det område där de viktigaste och svåraste vägvalen och avgränsningarna måste göras. Det kan tyckas naturligt att alla de personliga egenskaper som kan vara relevanta för utförandet och därmed för förmågan ska beskrivas. Problemet är att vissa sammanhang kräver restriktioner med avseende på vilka typer av egenskaper som bör ligga till grund för bedömningen. Såväl inom sjukförsäkringen som vid bedömningar av rätt till lönebidrag och vissa andra arbetsmarknadspolitiska stöd 
 109 
  
 Arbetsförmågebegrepp 
  
 SOU 2009:89 
  
 krävs att en eventuell arbetsoförmåga kan kopplas till sjuk- dom/skada/funktionsnedsättning. Det krävs ett orsakssamband. I de situationerna förutsätts en avgränsning där andra orsaker till nedsatt arbetsförmåga sorteras bort. Beskrivningen av individen blir begränsad till de faktorer som kan ingå i den tänkta orsaks- kedjan. 
 Avgränsningarna kan gälla både vilka personliga egenskaper, i vid bemärkelse, som ska beskrivas och hur dessa egenskaper ska beskrivas samt värderas. En grundläggande slutsats är dock att det inte räcker med att sortera mellan egenskaper. Grad av motivation lyfts ofta fram som en avgörande faktor för i vilken grad en person ser sig själv som arbetsoförmögen, men också som en faktor som inte ska tillmätas någon betydelse vid bedömningen av rätt till sjukpenning. Problemet är bara att motivation kan höra till det som mycket direkt påverkas av sjukdom. Depression är ett uppenbart exempel. En rimlig slutsats inom ramen för dagens regelverk skulle bli att om en person är sjukskriven för benbrott kan bristande motivation visserligen bidra till arbetsoförmåga men ska inte vägas in vid bedömningen av rätt till sjukpenning. Vid depression däremot kan bristande motivation vara en viktig grund inte bara för arbetsoförmåga utan också för rätten till ersättning. Det väsentliga är i vilken grad olika egenskaper och förhållningssätt kan beskrivas som direkt påverkade av sjukdom eller skada. 
 I de fall där bedömningssituationen inte är kopplad till ett regelverk som till exempel kräver en koppling till sjukdom finns inget behov av avgränsning utan en lång rad faktorer och egen- skaper blir naturliga att beskriva. Arbetsförmedlingen fyller, inom ramen för sin arbetsförmågemodell, individcirkeln med beskriv- ningar av: 
  
 - 
  
 kunskaper, erfarenheter 
  
 - 
  
 färdigheter och förmågor 
  
 - 
  
 intresse, livsstil, personlighet och motivation 
  
 - 
  
 social situation 
  
 - 
  
 hälsotillstånd, funktionshinder 
  
 I relation till själva begreppet arbetsförmåga kan både den mer avgränsade och den mer omfattande beskrivningen av individen sägas rymmas. Skillnaden är att i det ena bedömningssamman- hanget är det bara de dimensioner av arbetsförmågan som kan kopplas till sjukdom som ska beaktas vid prövningen av rätten till 
 110 
  
 SOU 2009:89 
  
 Arbetsförmågebegrepp 
  
 ersättning. Rätten till sjukpenning bygger på att det finns  
 en arbetsoförmåga på grund av sjukdom. 
  
 Ett naturligt sätt att närma sig problemet med avgränsningar är att utgå från den sjukdom som en person antas lida av och därefter undersöka de symtom och de funktionsnedsättningar som kan antas vara en logisk följd av en given sjukdom eller skada. Har personen i fråga brutit benet så är till exempel rörlighet och smärtor i benet de möjliga relevanta grunderna för en eventuell sjukskrivning. Det försäkringsmedicinska beslutsstöd som tagits fram av Socialstyrelsen för att utgöra ett stöd för läkare och för- säkringskassehandläggare bygger i stor utsträckning på denna tanke. Under varje diagnos finns en redogörelse för förväntade och möjliga effekter på patientens funktionstillstånd och resonemang kring hur länge dessa effekter kan antas bestå. 
 Den grundläggande svagheten i att låta diagnosen utgöra led- stjärnan för vilka egenskaper som ska beskrivas är att en beskriv- ning av symtom och besvär ofta inte går att skilja från själva ställandet av diagnosen. En mycket stor andel av de personer som blir aktuella för sjukskrivning lider av problem där det inte finns särskilt många andra undersökningsfynd än just själva symtomen. Det är trötthet, oro, ångest, smärta, sömnbesvär, koncentrations- svårigheter och så vidare som utgör de dominerande orsakerna till upplevd arbetsoförmåga. Allt detta är fenomen som en stor del av befolkningen upplever i varierande grad och omfattning. I vilken mån problemen kläs i termer av sjukdom eller inte handlar oftast om hur allvarliga och varaktiga symtomen är samt om de leder till problem i det vardagliga livet och i betydligt mindre utsträckning om i vilken grad det går att identifiera några bakomliggande observerbara sjukliga förändringar. 
  
 7  
  
 I dessa fall finns ingen exogent given sjukdomsdiagnos att ta spjärn emot och avgränsningen blir därmed mycket svårare. Men att det är svårt innebär inte att det går att undvika att försöka. Sjukförsäkringens legitimitet som just  
 sjuk 
 försäkring kräver att denna uppgift tas på allvar. 
 Problem att utföra ett befintligt arbete kan uppstå på grund av många olika orsaker. Den beskrivning som är aktuell vid bedöm- ning av arbetsoförmåga på grund av sjukdom måste alltså ha förmågan att begränsa bilden till orsaker som kan kopplas till personens sjukdom. Samtidigt måste sjukdomens konsekvenser 
  
 7  
 Det finns en omfattande litteratur kring detta problem och även många olika namn för att beskriva dessa åkommor. Se t.ex. Berg  Henry (2005), Eriksen  Ihlebaek  Ursin (1999) eller Samtal om Socialförsäkring nr 7. 
 111 
  
 Arbetsförmågebegrepp 
  
 SOU 2009:89 
  
 beskrivas på ett sådant sätt att de fångar in de aspekter som är relevanta i relation till arbetets krav. Det spänningsfält som uppstår mellan dessa två krav kan illustreras med hjälp av två begrepp;  
 funktion  
 respektive  
 aktivitet 
 , som är centrala begrepp i WHO:s International Classification of Functioning Disability and Health (ICF). 
  
 8 
  
 3.2.1 
  
 Funktion och aktivitet 
  
 Funktionsbegreppet är nära knutet till kroppen. I ICF beskrivs det som organsystemens fysiologiska funktioner. Ett hjärta ska pumpa blod, en muskel ska kunna spännas, ett öga ska kunna se och tarmar ska kunna ta upp näring. De fysiska funktionerna är relativt konkreta och lättfattliga medan de mentala ibland kan bli mer abstrakta. Hjärnans fysiologiska funktion omfattar visserligen sådant som att vara vid medvetande, att minnas och att ha en uppfattning om tid och rum men i ICF:s lista finns även sådant som optimism, självförtroende och pålitlighet. 
 I de fall där en sjukdom leder till problem i relation till att utföra arbete kan det närmast förutsättas att det finns en funktionsned- sättning. Någon eller några funktioner har påverkats negativt och det borde gå att upptäcka och beskriva dessa funktionsnedsätt- ningar. Eftersom en analys av arbetsoförmåga på grund av sjukdom syftar till att isolera konsekvenserna av sjukdom från eventuella andra problem finns anledning att se funktionsbegreppet som ett viktigt mellansteg i analysen. 
 En funktionsnedsättning kan i sig ses som en indikation om att det föreligger sjukdom. Ett grundläggande problem i sjukförsäk- ringen är att det i många fall är svårt att skapa sig en tydlig bild av den grundläggande sjukdomen. 
  
 9  
  
 En god bild av att det föreligger tydliga funktionsnedsättningar kan i sådana fall bli en sorts kontroll av att problemen verkligen hör samman med sjukdom. 
 Att funktioner har en nära koppling till kropp och psyke och därmed till den medicinska professionen behöver dock inte betyda att problem eller svagheter kopplade till funktioner alltid är ett tecken på sjukdom. Muskelstyrka är en tydlig funktion med en tydlig medicinsk/fysiologisk innebörd. Samtidigt är de variationer som ryms inom en population till mycket stor del variationer som 
  
 8 
  
 http://www.socialstyrelsen.se/Lists/Artikelkatalog/Attachments/10546/2003-4-1_200342.pdf 
  
 9 
  
 Denna problematik är utförligt behandlad i kapitel 4 om sjukdomsbegreppet. 
  
 112 
  
 SOU 2009:89 
  
 Arbetsförmågebegrepp 
  
 ryms inom ramen för fullt friska tillstånd. Detsamma gäller många av de basala funktioner som kan beskrivas hos en person. Det finns inget självklart svar på frågan om var gränsen går mellan normal funktion och en funktionsnedsättning. 
 Funktion är knutet till individens kropp och psyke och kan beskri- vas som ett medicinskt begrepp. En bedömning av funktionsnedsätt- ningar är central vid bedömningen av arbetsoförmåga på grund av sjukdom, men nedsatt funktion är inte i sig en garanti för att det före- ligger sjukdom. Det behövs också en trovärdig koppling mellan sjuk- domen och funktionsnedsättningen. 
 I relation till kraven på arbetsmarknaden blir en beskrivning av eventuella funktionsnedsättningar också allt för begränsad; det blir en beskrivning på organnivå. ICF innehåller också begreppen aktivitet och delaktighet. Aktivitet är mötet mellan en hel män- niska, med sina eventuella funktionsbrister men också med sina fungerande funktioner, och en uppgift i en miljö. Med hjälp av aktivitetsbegreppet är det möjligt att komma närmare vad män- niskor faktiskt kan och inte kan. 
 Förmågan att gå vilar t.ex. på en rad  
 ICF-funktioner 
  som rörlighet i leder, stabilitet i leder, muskelstyrka och förmåga till viljestyrda rörelser. Men i praktiken blir förmågan bedömd utifrån  
 ICF-aktiviteten 
  att gå. Att vissa av de underliggande funktio- nerna kan vara nedsatta betyder inte nödvändigtvis att aktiviteten behöver påverkas negativt. Det kan finnas hjälpmedel eller andra kompensatoriska åtgärder/resurser som gör att förmågan att utföra aktiviteten blir relativt opåverkad. 
 På andra områden är funktion och aktivitet svåra att skilja åt. Många mentala funktioner kan knappast observeras annat än genom aktiviteter som kan antas ha en koppling till funktionen. Hur bedömer man t.ex. funktioner som pålitlighet, problemlös- ning, kognitiv flexibilitet och omdöme annat än genom att obser- vera hur personer klarar olika aktivteter som kan tänkas kräva sådana funktioner? 
 Aktivitetsbegreppet är ett nödvändigt komplement till en beskriv- ning av funktionsnedsättningar och i praktiken handlar oförmåga att arbeta om problem att utföra vissa aktiviteter, aktivitetsbegränsningar. 
 Samtidigt kan en aktivitetsbegränsning finnas utan att det finns en tydlig funktionsnedsättning. ICF innehåller en lång rad aktivi- teter där säkert många av oss kan ha problem utan att det behöver finnas en bakomliggande funktionsnedsättning; att laga komplexa måltider, att hantera kriser, att kommunicera  
 icke-verbalt 
  och att 
 113 
  
 Arbetsförmågebegrepp 
  
 SOU 2009:89 
  
 avsluta relationer hör rimligen till aktiviteter som inte nöd- vändigtvis kräver en tydlig funktionsnedsättning för att utföras dåligt. 
 Det är inte heller säkert att problem med att utföra en aktivitet är kopplade till problem med de funktioner som antas krävas. Det kan finnas en funktionsrelaterad förmåga men en oförmåga som har sina orsaker i helt andra faktorer. Att kunna läsa eller inte är inte nödvändigtvis en fråga om funktionstillståndet. En analfabet kan mycket väl ha de funktioner som krävs för att kunna läsa men har bara inte lärt sig det ännu. 
 En ren bedömning av funktionsnedsättningar är inte bara ofta rent praktiskt mycket svårt  
 -  
 funktionerna är inte tillgängliga för direkt observation  
 -  
 utan också otillräckligt i förhållande till syftet med bedömningen. Det är inte organ som är sjukskrivna utan människor. En och samma funktionsnedsättning kan ha helt olika konsekvenser för olika människor. Till slut är det hur förmågan att utföra relevanta aktiviteter har påverkats som bör vara avgörande för rätten till ersättning. Kopplingen tillbaka till funktionsnedsätt- ningarna spelar en roll främst för att garantera en trovärdig koppling tillbaka till sjukdomen och dess konsekvenser. 
 En bedömning av arbetsoförmåga på grund av sjukdom bör bygga på en beskrivning av hela kedjan  
 sjukdom-funktionsnedsättning-akti- 
  vitetsbegränsning (i fortsättningen benämnd  
 DFA-kedjan). 
  Den slut- liga värderingen bygger på vilka aktivitetsbegränsningar som finns, men kopplingen till de andra delarna bör vara tydlig. 
  
 Figur 3.1 
  
 DFA-kedjan 
  
 Diagnos 
  
 Funktionsnedsnedsättning 
  
 Aktivitetsbegränsning 
  
 På dagens läkarintyg är det också denna kedja som ska beskrivas. Nedanstående punkter är direkt hämtade från fält som ska vara ifyllda på intyget. 
  
 Diagnos/diagnoser för sjukdom/symtom som orsakar nedsatt arbetsförmåga 
  
 Status och objektiva undersökningsfynd på organnivå (funk- tionsnedsättning) 
  
 114 
  
 SOU 2009:89 
  
 Arbetsförmågebegrepp 
  
 Hur begränsar sjukdomen patientens förmåga/aktivitet på indi- vidnivå? (aktivitetsbegränsning) 
  
 Sjukförsäkringens arbetsförmågebegrepp bygger alltså till slut på att det finns aktivitetsbegränsningar i relation till aktiviteter som krävs för att utföra det aktuella arbetet. Men dessa begränsningar måste ha ett kausalt samband med den bakomliggande sjukdomen och kunna kopplas till av sjukdomen orsakade funktionsned- sättningar. Arbetsoförmåga på grund av sjukdom är ett tydligt relationellt begrepp som kräver en bild av både uppgift och miljö, men det är också ett begrepp där beskrivningen av individen begränsas till det som får plats i  
 DFA-kedjan. 
  Medicinska förut- sättningar för arbete är inte på samma sätt ett relationellt begrepp men även där förutsätts det en medicinsk renodling baserad på  
 DFA-kedjan. 
  
 3.3 
  
 Att kunna något 
  
 En aktivitetsbegränsning finns när någon inte kan utföra en given aktivitet, till exempel att gå. Frågan är dock vad som ska menas med att kunna och hur det ska bedömas. Den som får väldigt ont av att gå kan visserligen gå men inte utan smärta. Hur stor måste då smärtan vara för att man ska kunna tala om en oförmåga? Frågor av det slaget hör till det som ofta leder till konflikter när personers arbetsförmåga ska bedömas. 
 Oförmåga inom ramen för sjukförsäkringen har historiskt beskrivits i termer av två olika sorters oförmåga; faktisk och terapeutisk. 
  
 10  
  
 Den faktiska är tänkt att fånga den situation när någon inte  
 kan  
 utföra ett arbete, medan den terapeutiska handlar om att man inte  
 bör  
 utföra arbetet. I sin historiska översikt av arbetsförmågebegreppet hävdar Jones att det skett en förskjutning från det terapeutiska till det faktiska begreppet, men fortfarande får båda anses inrymmas i lagstiftningen. 
 11 
  
 I praktiken är det inte heller helt enkelt att göra en tydlig åtskillnad mellan de båda begreppen. Om någon visserligen kan utföra en viss arbetsuppgift under en viss tid men sedan drabbas av sådana smärtor att han eller hon blir sängliggande i flera dagar, handlar det då om en faktisk eller terapeutisk oförmåga? 
  
 10 
  
 Se t.ex.  
  
 Mueller 
  (1983), SOU 1995:149. 
  
 11 
  
 Hicks (2008). 
  
 115 
  
 Arbetsförmågebegrepp 
  
 SOU 2009:89 
  
 Det är inte heller enkelt att inom ramen för respektive begrepp avgränsa vad som är förmåga respektive oförmåga. Att inte  
 kunna  
 göra något är sällan en fråga om ett eller noll. Hur stor utmattning ska till exempel behöva vara förknippade med en viss form av fysiskt arbete för att man ska kunna tala om en oförmåga? Eller hur mycket långsammare måste man utföra ett arbete för att det ska kunna betraktas som att man inte  
 kan  
 utföra det? Terapeutisk oförmåga kan visserligen beskrivas som att man inte  
 bör  
 göra något som förhindrar eller försvårar tillfrisknandet från en sjukdom, men hur kraftigt måste tillfrisknandet påverkas för att man ska kunna tala om en oförmåga? Och hur hanteras ett kroniskt tillstånd där det inte finns något tillfrisknande, men där tillståndet blir värre när den sjuke utför vissa uppgifter? 
 En inte ovanlig balans mellan begreppen handlar om att terapeu- tisk förmåga är viktigare i början av ett sjukfall medan den faktiska tar över allt mer ju längre tiden går. Sjuk- och arbetsskade- kommittén skrev att deras överväganden behandlade den faktiska förmåga som finns kvar när den terapeutiska oförmågan upphör och att den medicinska renodlingen i första hand påverkar bedömningen av faktisk förmåga. 
  
 12  
  
 Spår av samma tanke kan sägas finnas i dagens lagstiftning där ett sannolikt läkningsförlopp kan ge rätt att skjuta upp prövningen av den faktiska förmågan i relation till den reguljära arbetsmarknaden. 
 Det finns anledning att betona att inte heller de resonemang vi för i det här betänkandet kring aktivitetsbegränsningar som grund- läggande mått på förmåga är avsedda att stå i motsatsställning till terapeutisk oförmåga. En aktivitetsbegränsning kan vara av såväl faktisk som terapeutisk karaktär. Vid sidan av dessa två är det också viktigt att betona att en begränsning kan förekomma när utfö- randet av en aktivitet är påverkat på ett sätt som kan medföra fara för andra. Det kan sägas ligga i många aktiviteters och uppgifters natur att utförandet måste kunna ske på ett säkert sätt för omgiv- ningen. Om sjukdom förhindrar detta föreligger det en faktisk oförmåga att utföra aktiviteterna. 
 Många av de andra frågor som väcks av funderingar kring bety- delsen av att kunna kommer aldrig att kunna behandlas konkret inom ramen för principiella resonemang kring lagstiftning och begrepp. Hur mycket smärta som kan accepteras, hur koncentrerad man kan vara, hur trött man blir; allt detta är frågeställningar som i 
  
 12  
 SOU 1995:149 s. 233. 
 116 
  
 SOU 2009:89 
  
 Arbetsförmågebegrepp 
  
 grunden måste kunna lämnas till professionella medicinska över- väganden. Det är varken möjligt eller önskvärt att lagstiftaren försöker sig på att i detalj definiera innebörden av att kunna på ett sådant sätt. Att bedöma vilka aktivitetsbegränsningar som en person har är en fråga för de yrkesgrupper; läkare, sjukgymnaster, psykologer, arbetsterapeuter och andra som har till uppgift att göra sådana bedömningar.  
 Vad  
 en person kan göra är i grunden en medicinsk fråga. Frågan om vad det man kan göra  
 räcker till  
 är något annorlunda. När utgör en aktivitetsbegränsning en arbets- oförmåga? Där blir det en fråga om att relatera aktivitetsbegräns- ningarna till arbetets krav. Den frågan blir särskilt komplicerad i samband med bedömning av medicinska förutsättningar för arbete eftersom det där saknas specifika arbetsuppgifter att relatera aktivi- tetsbegränsningarna till. Där måste lagstiftaren gå längre när det gäller att specificera graden av problem som ska räcka för att bedömas ha rätt till ersättning. Ett aktivt beslut krävs om vilka aktivitetsbegränsningar som ska vara  
 tillräckliga  
 för rätt till ersätt- ning. 
 13  
 Däremot kommer det även vid en sådan bedömning att vara en medicinsk fråga vilka aktivitetsbegränsningar som faktiskt finns. 
  
 3.4 
  
 Försäkrad i befintligt skick 
  
 Arbetsoförmåga på grund av sjukdom är och har alltid varit själva kärnan i sjukförsäkringens ersättningsbegrepp. Med tiden har den medicinska knytningen kommit att renodlas allt längre och allt färre andra faktorer har tillåtits spela en roll – åtminstone i lagstift- ningen. Medicinska förutsättningar för arbete, det begrepp vi använder för att beskriva vad som ska bedömas vid en prövning mot den reguljära arbetsmarknaden, vilar på samma medicinska renodling. I det här avsnittet vill vi dock väcka frågan om det inte också behövs ett begrepp som tillåter att något fler faktorer får spela en roll. 
 En prövning mot den reguljära arbetsmarknaden sker normalt sett (för anställda och egenföretagare) vid 180 dagar i rehabkedjan. Det vi vill säkerställa genom bedömningen av medicinska förut- sättningar för arbete är  
 nödvändig  
 koppling till sjukdom och sjuk- domseffekter för att sjukförsäkringen ska komma i fråga för ersättning vid en prövning mot den reguljära arbetsmarknaden. Sedan nödvändig koppling konstaterats krävs emellertid också svar 
  
 13  
 Hur det kan gå till utvecklas i kapitel 6. 
 117 
  
 Arbetsförmågebegrepp 
  
 SOU 2009:89 
  
 på frågan om det i det enskilda fallet ändå är rimligt att individen ska avkrävas försök att – med eller utan förändring och omställning 
 – försörja sig själv. 
 Man kan i den allmänna försäkringen sägas vara försäkrad i befintligt skick, dvs. att bedömningen görs av den person man är och inte i förhållande till en normal person eller i än mindre grad till en särskilt socialt och kompetensmässigt gynnad person. Att någon hänsyn tas till vem man faktiskt är och var i livet man befinner sig är en viktig del av försäkringens själva grundidé. Det är skadan som försäkras och skadan uppstår i relation till den man tidigare var. 
 Vi har emellertid dessutom tidigare konstaterat att inte enbart orsaken till eventuella brister i förmåga avgör beslutet om ersätt- ning utan också i vilken grad problemen ligger inom en sfär för vilken personen i fråga kan sägas bära ett eget ansvar. 
  
 14  
  
 I vilken grad finns rimliga möjligheter för individen att själv förbättra sin förmåga? I vilken grad finns reella valmöjligheter? Större ansvar kan och bör avkrävas den som har stora resurser än den som har små. 
 Exakt hur stora kraven på individuellt ansvar, ansträngning och omställning ska vara är emellertid en fråga om försäkringsvillkoren som slutligen bör avgöras i den politiska processen. 
 Politiken äger för det första frågan om hur skarpa kraven på omställning ska vara, vilket också avgör värdet för individen av försäkringen. Eftersom så gott som alla som inte är medvetslösa kan utföra något arbete om de har turen att finna just sin plats på arbetsmarknaden (den plats där individens förmåga står i samklang med arbetsuppgifter och miljö = arbetsförmåga), kan teoretiskt kraven på omställning ställas så skarpt att så gott som ingen kan känna sig försäkrad i den meningen att det går att uppleva trygghet i att veta att om något allvarligt händer med min hälsa kommer jag ändå att vara ekonomiskt trygg. 
 För det andra äger emellertid också politiken instrumenten som kan skapa en rimlig balans mellan krav och förutsättningar. Ju mera stöd som erbjuds den som avkrävs försök att försörja sig själv, desto fler krav kan ställas utan att individen förlorar den känsla av att vara garderad som är försäkringens kärna. 
 Att inte ta hänsyn till befintligt skick är att utgå från att med undantag från sjukdomen och dess direkta konsekvenser är allt 
  
 14  
 Se t.ex. kapitel 1. 
 118 
  
 SOU 2009:89 
  
 Arbetsförmågebegrepp 
  
 annat lika. I verkligheten är det att röra sig väldigt långt från en försäkring som kompenserar någon för en förlorad eller minskad förmåga till egen försörjning. 
 Principen om befintligt skick kan komma till uttryck på olika sätt. Det finns både en mer begränsad och en mer omfattande tolkning av hur begreppet kan komma att spela en roll inom ramen för en bedömning av arbetsförmåga. I den proposition som behandlade den så kallade medicinska renodlingen av arbetsför- mågebegreppet återfinns resonemang som på ett bra sätt illustrerar skillnaden. 
 15 
  
 Propositionen behandlar möjligheten att i vissa fall ta hänsyn även till andra faktorer än de rent medicinska vid bedömningen av arbetsförmåga. Den refererar sjuk- och arbetsskadeberedningen som skiljer på individuella hänsynstaganden som ligger inom själva ersättningsrekvisitet sjukdom som sätter ned den försäkrades arbetsförmåga vilket inrymmer att ta hänsyn till att en och samma sjukdom kan sätta ned olika personers arbetsförmåga olika mycket, respektive de hänsyn som ska tas till vad som rimligen kan begäras av den försäkrade med hänsyn till hans eller hennes utbildning och tidigare verksamhet samt ålder, bosättningsförhållanden och där- med jämförliga omständigheter. Den senare formen av hänsyn sorterades in under särskilda skäl och skulle endast tas i undan- tagsfall medan den första formen betraktades som förenlig med den medicinska renodlingen. De särskilda skälen togs bort i samband med rehabiliteringskedjans införande men den snävare tolkningen av befintligt skick har inte förändrats och får anses gälla även i dag. 
 Inom ramen för vår begreppsram kan den snäva tolkningen beskrivas som att det måste göras en individuell bedömning av kedjan diagnos  
  funktionsnedsättning  
  aktivitetsbegränsning. En och samma diagnos kan ge olika aktivitetsbegränsningar för olika personer. En skadad knäled kan komma att leda till betydligt större svårigheter att gå för den som redan har en dålig höft än för den som saknar andra problem. Det betyder inte att den dåliga höften i sig leder till stora aktivitetsbegränsningar utan bara att det rör sig om individuella svagheter som har en direkt betydelse för hur sjukdomen påverkar aktivitetsbegränsningarna. Den dåliga knä- leden måste ha en självständig betydelse för aktivitetsbegräns- ningen men den dåliga höften tillåts att spela en roll vid bedöm- ningen. 
  
 15  
 Prop. 1996/97:28. 
 119 
  
 Arbetsförmågebegrepp 
  
 SOU 2009:89 
  
 Även om den snäva formen av befintligt skick bör anses rymmas inom gällande lag anser vi att det är viktigt att betona dess relevans för de begrepp som det här kapitlet behandlar. Det finns ibland en tendens att överdriva den medicinska renodlingens innebörd där det framställs som om inga individuella hänsyn får tas. Så är inte fallet. 
 Den vidare formen av befintligt skick kan inom ramen för våra begrepp beskrivas som en individuell bedömning av hur en given aktivitetsbegränsning påverkar förmågan att försörja sig genom förvärvsarbete. Det är här faktorer som ålder, utbildning, bosätt- ningsförhållanden och tidigare arbetslivserfarenhet kan spela en roll. Allt detta är individuella egenskaper av olika slag, men i den mån de inte kan beskrivas inom ramen för den medicinskt präglade  
 DFA-kedjan 
  ska de enligt dagens lagstiftning inte tillmätas någon betydelse vid bedömning av rätt till sjukpenning. Regeringen motiverade slopandet av möjligheten till sådant hänsynstagande med att utvecklingen av sjukfrånvaron visar att renodlingen av arbetsförmågebegreppet inte fått förväntad effekt och att försäkringen är för mjuk. 
  
 16  
  
 I propositionen förs inget resonemang kring de rimlighetsbedömningar som motiverade den dåvarande regeringen och sjuk- och arbetsskadeberedningen att förespråka möjligheten till icke medicinska hänsyn i särskilda fall. 
 Vi delar regeringens uppfattning att sjukförsäkringen varit för mjuk och att den medicinska renodlingen helt uppenbart inte fick den förväntade och avsedda effekten. Däremot kan det starkt ifrågasättas i vilken mån detta berodde på förekomsten av de så kallade särskilda skälen. Den formella möjligheten att ta icke medicinska hänsyn kom mycket tydligt, både i Försäkringskassans vägledning och i rättspraxis, att kopplas till en åldersgräns där en relativt hög ålder var ett nödvändigt kriterium för att de särskilda skälen skulle kunna åberopas. I ljuset av försäkringens utveckling är det vår bedömning att förekomsten av icke medicinska hänsyn huvudsakligen var en följd av ett informellt hänsynstagande som inte hade sin grund i regeln om särskilda skäl. Det finns därför anledning att ställa sig tvivlande till i vilken grad den nuvarande skärpningen kommer att få särskilt stor betydelse för den reella tillämpningen. 
 En mer principiell fråga är i vilken grad regelverket idealt sett  
 bör  
 ge utrymme för den typ av rimlighetsbedömningar som de 
  
 16  
 Prop. 2007/08:136. 
 120 
  
 SOU 2009:89 
  
 Arbetsförmågebegrepp 
  
 särskilda skälen var ett uttryck för. Här förs i propositionen om rehabiliteringskedjan inget egentligt resonemang annat än att tillämpningen av försäkringen varit för mjuk. Vi delar på denna punkt sjuk- och arbetsskadeberedningens uppfattning att en total avsaknad av utrymme för rimlighetsbedömningar skulle leda till resultat som ibland blir direkt stötande 
  
 17  
  
 Samtidigt finns inget självklart svar på frågan hur en sådan principiell hållning i praktiken ska komma till uttryck i lagtext eller i den praktiska hanteringen av försäkringen. I ljuset av sjukförsäkringens historia finns skäl att vara på sin vakt mot regler som kan bidra till att legitimera en mjuk försäkringstillämpning, men det finns också anledning att överväga hur försäkringens legitimitet ska försvaras. 
 Om sjukförsäkringens krav på nedsatt arbetsförmåga på grund av sjukdom ska kunna upprätthållas måste ett grundläggande krav vara att det finns en klarlagd nedsättning av de medicinska förut- sättningarna för arbete. Frågan är om det ska vara ett nödvändigt eller tillräckligt kriterium för att någon ska bedömas vara oför- mögen att försörja sig på den reguljära arbetsmarknaden. Enligt vår mening finns anledning att överväga att komplettera denna grund- förutsättning med ytterligare ett bedömningssteg för att få en väl fungerande försäkring. 
 Att strikt begränsa sig till en värdering av de medicinska förut- sättningarna för arbete innebär att lika förutsättningar ska behand- las lika. Det kan tyckas önskvärt men frågan är om det är rimligt. Medicinska förutsättningar är inte detsamma som förmåga att försörja sig. Personer med identiska medicinska förutsättningar kan i realiteten ha helt olika förutsättningar att hitta en försörjning. Så länge det finns en bekräftad medicinsk grund, en påtaglig nedsättning av de medicinska förutsättningarna för arbete, så länge bör det finnas utrymme att också väga in andra faktorer vid den fortsatta prövningen av rätten till ersättning. Vi konstaterade tidigare i detta kapitel att det är omöjligt att dra en tydlig gräns mellan den som  
 kan  
 försörja sig på den reguljära arbetsmarknaden och den som  
 inte kan.  
 Det måste bli en fråga om politiska överväganden kring hur stora hinder det är rimligt att personer ska behöva försöka ta sig över. 
 Vid en jämförelse av två personer, en trettioårig akademiker och en sextioårig skogsarbetare, som båda drabbas av blindhet torde det vara uppenbart att hindren för fortsatt försörjning är avsevärt lägre 
  
 17  
 SOU 1995:149 sid. 231. 
 121 
  
 Arbetsförmågebegrepp 
  
 SOU 2009:89 
  
 för den trettioåriga akademikern. Vid lika behandling baserat på medicinska förutsättningar blir valet att antingen ge båda ersättning eller ingen av dem. Det är enligt vår mening högst tveksamt om något av de alternativen kan sägas vara förenligt med de ambitioner som ligger bakom vår sjukförsäkring. I realiteten tycks också system som bygger på en strikt likabehandling av medicinska förutsättningar leda till att till exempel alla blinda ges rätt till varak- tiga ersättningar. 
  
 18  
  
 Att komplettera en bedömning av medicinska förutsättningar med en bedömning av vissa icke medicinska fakto- rer skulle möjliggöra ett klokare beslut. Avsikten är inte att fler eller färre ska få rätt till ersättning. Däremot kan det leda till att bedömningarna bättre överensstämmer med vad som kan upplevas som en bra och legitim försäkring. 
 Vi diskuterar i kapitel 1 de moraliska och filosofiska principer som kan sägas underbygga den svenska välfärdspolitiken. Vi beskriver hur många av dessa perspektiv har kommit att prägla den så kallade arbetslinje som åtnjuter ett brett politiskt och sam- hälleligt stöd i vårt land. Det är inte orimligt att dessa perspektiv också ska ha en plats inom sjukförsäkringen. Kärnan i mycket av det vi resonerat om handlar om val och ansvar. Där det finns reella valmöjligheter, där det finns rimliga vägar tillbaka till arbete, där finns det också för var och av oss ett eget personligt ansvar för att ta vara på dessa möjligheter. Där valen är få eller obefintliga, där vägarna är smala och fyllda av höga hinder, där är vi i högre utsträckning omständigheternas fångar och det egna ansvaret för den egna försörjningen ersätts eller kompletteras av det gemen- samma ansvaret för allas välfärd. 
 Utöver de två tidigare sjukförsäkringsbegreppen arbetsoför- måga på grund av sjukdom och medicinska förutsättningar för arbete vill vi därför lansera ett tredje begrepp – försörjnings- förmåga. 
  
 Försörjningsförmåga  
 som begrepp bygger på en bild av möjlig- heterna och en värdering av gränserna för det egna ansvaret. Rent konkret skulle en bedömning av försörjningsförmåga innebära att även andra individuella egenskaper än de som ryms inom en bedömning av medicinska förutsättningar för arbete ska kunna vägas in vid beskrivningen av individen. 
  
 18  
 Blindhet är ett tillstånd som i många länder ger automatisk rätt till ersättning. 
 122 
  
 SOU 2009:89 
  
 Arbetsförmågebegrepp 
  
 3.5 
  
 Nya begrepp i sjukförsäkringen 
  
 Baserat på resonemangen i i det här kapitlet menar vi alltså att två nya begrepp bör introduceras i sjukförsäkringen;  
 Medicinska förutsättningar för arbete och försörjningsförmåga. 
  
 Det första begreppet, medicinska förutsättningar för arbete, syftar inte till någon principiell förändring av dagens lagstiftning utan till att tydliggöra en av de bedömningar som redan ska göras, medan begreppet försörjningsförmåga skulle innebära att ett nytt ersättningskriterium införs i lagen om allmän försäkring. Försörj- ningsförmåga blir aktuellt vid prövning av förlängd sjukpenning och sjuk- och aktivitetsersättning. 
 Vår modell förutsätter vid prövning mot den reguljära arbets- marknaden samma typ av medicinskt renodlade bedömning som i dag av vem som ska ha fortsatt rätt till sjukpenning eller inte. Det är den prövning som för anställda sjukskrivna i normalfallet görs efter sex månaders sjukskrivning. Skillnaden är att vår modell inte på samma sätt som i dag förutsätter att den som får fortsatt ersättning efter sex månader också kan antas uppfylla kraven för en mer långsiktig ersättning från försäkringen. 
 Dagens lagstiftning gör egentligen ingen skillnad mellan den bedömning som ska göras vid sex respektive tolv månader. Den som har rätt till ersättning vid sex månader har också, förutsatt ett oförändrat hälsotillstånd, rätt till förlängd sjukpenning vid tolv månader. 
  
 19  
  
 Syftet med vår formella bedömning av medicinska förutsättningar för arbete är att klargöra  
 vilka som har så måttliga aktivitetsbegränsningar att de direkt kan avkrävas försök att försörja sig på den reguljära arbetsmarknaden.  
 De som p.g.a. sjukdom har så stora aktivitetsbegränsningar att de får fortsätta med sjukpenning kommer, givet att de inte tillfrisknar, att kunna vara sjukskrivna i avvaktan på en djupare bedömning av försörjningsförmågan inför beslut om förlängd sjukpenning efter dag 365. Att tillhöra den grupp som ges fortsatt rätt till sjukpenning efter sex månader betyder att det mer långsiktiga ställningstagandet ska bygga på en  
 fördjupad bedömning av försörjningsförmåga där även andra faktorer än de rent medicinska tillåts spela en roll. 
  
 En förändring i linje med det vi beskrivit, där en bedömning kan göras både av medicinska förutsättningar för arbete och av försörj- ningsförmåga skulle ge förutsättningar för en något annorlunda syn 
  
 19  
 Erfarenheterna hittills visar också att det är mycket ovanligt att en ansökan om förlängd sjukpenning avslås. 
 123 
  
 Arbetsförmågebegrepp 
  
 SOU 2009:89 
  
 på bedömningssituationen vid sex månader. Uppgiften blir då inte att identifiera vilka som definitivt saknar förmåga att försörja sig själva utan vilka som, givet de medicinska förutsättningarna, bör prövas med avseende på försörjningsförmåga. Det skapas en gräns med avseende på medicinska förutsättningar för arbete där man på ena sidan hittar personer vilkas förutsättningar är tillräckligt goda för att det ska kunna anses att  
 stor sannolikhet  
 föreligger för en tillräcklig försörjningsförmåga och på andra sidan de personer där bedömningen bör vidgas utöver de medicinska förutsättningarna innan man tar slutgiltig ställning till försörjningsförmågan. 
  
 3.5.1 
  
 Ett eller två steg 
  
 Mot bakgrund av resonemangen kring försörjningsförmåga kan det förefalla motsägelsefullt att ändå, som vi föreslår, begränsa bedöm- ningen vid 180 dagar till det medicinskt renodlade begreppet medi- cinska förutsättningar för arbete. Vår modell förutsätter ju att det vid sex månader fattas ett beslut baserat på bedömningen av medicinska förutsättningar för arbete och att ett ställningstagande till försörjningsförmågan blir aktuellt först vid tolv månader. 
 Flera skäl finns som vi ser det för varför en sådan modell är önskvärd. Det första är att förutsättningarna att göra professionella bedömningar som uppfyller högt ställda krav på rättssäkerhet, likformighet och legitimitet allvarligt försämras när det är otydligt vad det är som egentligen ska bedömas. Försäkringskassan borde vara en myndighet med särskild expertis när det gäller medicinska bedömningar. Möjligheten att utveckla denna expertis och att professionalisera handläggningen av sådana frågor är till stor del beroende av att själva bedömningssituationen är renodlad. 
 Det andra skälet är att utan en fristående bedömning av medi- cinska förutsättningar kommer det även i fortsättningen att vara mycket svårt att skydda sjukförsäkringen från att bli en plats där alla arbetsmarknadsrelaterade problem ska få sin lösning. Vi anser att begreppet försörjningsförmåga är viktigt och att det utöver rent medicinska faktorer är önskvärt att även kunna väga in andra aspekter inför mer definitiva ställningstaganden om vem som på lång sikt ska kunna luta sig mot sjukförsäkringen för sin försörj- ning. Men begreppet försörjningsförmåga måste vila på att det först gjorts en ordentlig prövning av de medicinska förutsättningarna. 
 124 
  
 SOU 2009:89 
  
 Arbetsförmågebegrepp 
  
 Det går visserligen att tänka sig att det vid en och samma tidpunkt först görs en särskild prövning av de medicinska förut- sättningarna för arbete och att det i de fall där det blir aktuellt sedan görs en prövning av försörjningsförmågan. Bedömningarna hålls isär men följer på varandra. 
 Det viktigaste argumentet mot en sådan lösning är att 180 dagar trots allt är relativt tidigt i ett komplicerat sjukfall. Mycket kan fortfarande hända och det kommer att finnas ett betydande inslag av fall med pågående medicinsk behandling. Det kommer ofta att finnas en betydande osäkerhet kring det medicinska tillståndets varaktighet och prognos. Styrkan i  
 180-dagarsgränsen 
  är att den ger en möjlighet att tillräckligt tidigt sätta ned foten i fall där det är uppenbart att en omställning bör komma till stånd. Den destruk- tiva väntan som tidigare snarare var regel än undantag försvinner. Problemet med gränsen är att det i mer oklara fall antingen kan fattas dåliga beslut, både i form av onödiga beviljanden av sjuk- penning och i form av oönskade indragningar, eller att beslutet i praktiken skjuts upp i väntan på en klarare bild. I de senare fallen finns en uppenbar risk att när tidsgränsen väl är passerad kommer sjukskrivningen att löpa på i brist på nya tydliga bedömnings- tillfällen. 
 Varje bedömning av människors förutsättningar och förmågor kommer att vara ofullkomlig. Det är inte möjligt, vare sig för individen själv eller för en utomstående bedömare, att med någon säkerhet uttala sig om vad människor kan och inte kan. Förmågor uppstår och försvinner beroende på situation och tid. Nya insikter och ny motivation kan påverka också den allra mest renodlade medicinska bedömning. Varje ställningstagande till en människas framtid på arbetsmarknaden kommer som bäst att vara en kvalifi- cerad gissning. Vi är därför övertygade om att sjukförsäkringen måste innehålla en kombination av teoretiska bedömningar och faktiska prövningar. Att inte koncentrera all kraft på en teoretisk bedömning vid 180 dagar skapar utrymme för att också kunna ha perioder som är mer inriktade på stöd och hjälp än på prövning och bedömning. Den som i vår modell har rätt till sjukpenning efter 180 dagar är inte garanterad en trygg långsiktig försörjning i sjukförsäkringen. Däremot kommer det att finnas tid mellan sex månader och ett år att av egen kraft och med stöd och hjälp söka en väg tillbaka till arbete. Tid kommer också att finnas för försäk- ringen att skaffa sig en bättre bild av den sjukskrivnes egentliga förmåga. Vid 365 dagar kommer det sedan att finnas ett nytt tydligt 
 125 
  
 Arbetsförmågebegrepp 
  
 SOU 2009:89 
  
 bedömningstillfälle som i och med att det bygger på ett nytt ersättningskriterium inte kommer att vara beroende av att det medicinska tillståndet förändrats sedan bedömningen vid 180 dagar. Vid prövningen av försörjningsförmåga kan det vara andra skäl än förändrade medicinska förutsättningar som leder till att sjukpen- ningen dras in och att en person avkrävs försök till egen för- sörjning. 
  
 3.5.2 
  
 Ett eller två begrepp 
  
 Begreppet medicinska förutsättningar för arbete fyller en funk- tion oavsett om begreppet försörjningsförmåga finns eller inte. Utan försörjningsförmåga finns fortfarande ett behov av att begreppsligt tydliggöra vad det är som ska prövas vid 180 dagar. Att införa medicinska förutsättningar för arbete bör i det läget inte syfta till någon förändring av synen på gränsen för rätt till sjukpenning vid en prövning mot den reguljära arbetsmarknaden. 
 En förändring av prövningen vid 365 dagar av det slag vi här har föreslagit skulle däremot öppna för en något annorlunda syn på var gränsen för rätt till sjukpenning dras vid en prövning av de medicinska förutsättningarna för arbete. I kapitel 6 återfinns en fördjupad diskussion kring hur den gränsen bör förstås givet den modell med två begrepp i två steg som vi föreslår. 
  
 3.6 
  
 Begreppsöversikt 
  
 Avsikten med det här kapitlet har varit att teckna en form av karta över de begrepp som vi behandlar i detta betänkande. Det är vår karta och det är inte den enda karta som skulle kunna tecknas. Men det är den bild som vi har funnit mest meningsfull för de system, aktörer och syften som vi har att behandla. Nedan följer en sam- manfattning av hur vår begreppsvärld ser ut. Begreppen beskrivs utifrån hur de förhåller sig till en grundläggande bild av arbets- förmåga som bestående av tre cirklar. Cirklarna representerar de tre områden som måste belysas vid en bedömning av arbetsförmåga. Den första cirkeln representerar individen och dennes olika egen- skaper och eventuella begränsningar. Den andra cirkeln represen- terar de uppgifter som ska kunna utföras givet det arbete som 
 126 
  
 SOU 2009:89 
  
 Arbetsförmågebegrepp 
  
 individen prövas mot. Den tredje cirkeln representerar den aktuella miljö där individen verkar och där uppgifterna ska utföras. 
  
 3.6.1 
  
 Arbetsförmåga 
  
 Vi använder begreppet arbetsförmåga som ett relationellt begrepp när en speciell individ har specifika arbetsuppgifter i en specifik miljö. Det är endast då alla dessa tre områden meningsfullt kan beskrivas som vi väljer att använda begreppet. Arbetsförmåge- begreppet i sig inbegriper individens alla egenskaper. Detta är den grundläggande trecirkelmodellen: 
 Arbetsförmåga 
  
 Individ 
  
 Uppgift 
  
 Miljö 
 En viktig följd är att arbetsförmåga inte är en egenskap som bärs av en individ. Det är inte meningsfullt att beskriva människor i termer av vilken grad av arbetsförmåga de har annat än i den specifika situation där förmågan faktiskt bedöms. Någon kan mycket väl vara fullt arbetsförmögen i relation till en uppgift och miljö men helt sakna arbetsförmåga i relation till en annan. 
 127 
  
 Arbetsförmågebegrepp 
  
 SOU 2009:89 
  
 3.6.2 
  
 Arbets(o)förmåga på grund av sjukdom 
  
 Arbets(o)förmåga  
 på grund av sjukdom  
 är det grundläggande ersättningsbegreppet i sjukförsäkringen. Det förutsätter en  
 begränsning av beskrivningen av individen till de delar som kan beskrivas som sjukdomens konsekvenser 
 . Förmågan värderas utifrån de aktivitetsbegränsningar som kan finnas i relation till för arbetet relevanta aktiviteter, men begränsningarna måste också vara en följd av sjukdomen och de funktionsnedsättningar som den inneburit. I cirkelmodellen kommer detta till uttryck i en begränsning av individcirkeln där bara sådant som får plats i kedjan Diagnos 
  Funktionsnedsättning 
  Aktivitetsbegränsning (DFA- kedjan) ska tillmätas betydelse vid bedömningen. 
 Arbets(o)förmåga p.g.a sjukdom 
  
 Individ 
  
 Uppgift 
  
 Miljö 
 Individcirkeln blir halvfylld i sjukförsäkringens arbetsförmåge- begrepp till skillnad från vad som gäller för arbetsförmåga i allmän- het, t.ex. i arbetsmarknadspolitiken. 
  
 3.6.3 
  
 Medicinska förutsättningar för arbete 
  
 Medicinska förutsättningarna för arbete har sin särskilda plats inom ramen för sjukförsäkringens regelverk och bedömningssituationer. Begreppet syftar till att beskriva  
 ersättningsgrunden vid en prövning 
  
 128 
  
 SOU 2009:89 
  
 Arbetsförmågebegrepp 
  
 mot den reguljära arbetsmarknaden.  
 Beskrivningen av individen bygger på samma principer som vid bedömning av arbetsoförmåga på grund av sjukdom, men i relation till de tre cirklarna innebär begreppet att  
 uppgifts- och miljöcirklarna saknar ett individuellt innehåll.  
 De hålls konstanta och lika för alla. 
  
 20 
  
 Medicinska förutsättningar för arbete 
  
 Individ 
  
 Uppgift 
  
 Miljö 
 Till skillnad från arbetsförmåga är medicinska förutsättningar för arbete något som kan bäras av individen oavsett situation. 
  
 3.6.4 
  
 Försörjningsförmåga 
  
 Försörjningsförmåga har det gemensamt med medicinska förutsätt- ningar för arbete att uppgifts- och miljöcirklarna hålls konstanta utan individuellt innehåll. Däremot finns inte längre någon anled- ning att begränsa beskrivningen av individen till enbart det som ryms inom  
 DFA-kedjan. 
  Individcirkeln öppnas för  
 beskrivning och bedömning också av annat hos individen som kan ha betydelse för effekterna av sjukdomen på förmågan att försörja sig genom arbete. 
  
 20  
 Man kan också uttrycka det som att uppgifts- och miljöcirklarna är standardiserade. De ska spegla vad som kan uppfattas som normala uppgifter och normal miljö för vår arbetsmarknad. 
 129 
  
 Arbetsförmågebegrepp 
  
 SOU 2009:89 
  
 Försörjningsförmåga 
  
 Individ 
  
 Uppgift 
  
 Miljö 
 Därmed individualiseras bedömningen så att individen blir för- säkrad som den person han eller hon är. Av den som har större förutsättningar krävs mera än av den som har sämre förutsättningar och lägre sannolikhet att hitta ett arbete med sina kvarvarande aktivitetsbegränsningar på grund av sjukdom. 
 Ålder, tidigare utbildning, erfarenheter och förmåga att lära nytt  
 är det som främst bör kunna påverka bedömningen av personens försörjningsförmåga vid sidan av effekterna av sjukdomen. 
  
 3.6.5 
  
 Begreppskedjan i sjukförsäkringen 
  
 Utifrån vår cirkelmodell och förslag till nya begrepp i sjukförsäk- ringen går det att teckna en principiell bild av ersättningsbegreppen i sjukförsäkringen som de skulle komma att se ut i vår föreslagna modell. Bilden nedan gäller för den som är anställd eller egen- företagare och sjukskriven. 
  
 21  
  
 Fram till rehabiliteringskedjans dag 180 är det arbets(o)förmåga på grund av sjukdom som bedöms. I normalfallet byter man därefter ersättningsbegrepp till medicinska förutsättningar för arbete. Senast vid ett år kommer alla att ha bedömts utifrån medicinska förutsättningar för arbete. För rätt till 
  
 21  
 För arbetslösa gäller att de redan från dag ett av en sjukskrivningsperiod ska prövas utifrån sina medicinska förutsättningar för arbete dvs. i relation till den reguljära arbetsmarknaden. 
 130 
  
 SOU 2009:89 
  
 Arbetsförmågebegrepp 
  
 fortsatt ersättning därefter krävs en tillräckligt nedsatt försörj- ningsförmåga. Efter 915 dagar finns i de allra flesta fall inte längre någon rätt till sjukpenning. 
 22 
  
 Figur 3.2 Sjukförsäkringens bedömningstidpunkter och begrepp 
  
 0 
  
 180 
  
 365 
  
 915 
  
 Individ 
  
 Uppgift 
  
 Individ 
  
 Uppgift 
  
 Individ 
  
 Uppgift 
  
 Miljö 
  
 Miljö 
  
 Miljö 
  
 Arbets(o)förmåga 
  
 Medicinska förutsättningar 
  
 Försörjningsförmåga 
  
 p.g.a. sjukdom 
  
 för arbete 
  
 22  
 Undantaget gäller dem som har rätt till så kallad fortsatt sjukpenning eller förlängd förlängd sjukpenning men det är begrepp som vilar på väldigt speciella kriterier och ligger utanför de här resonemangen. 
 131 
 4 Sjukdom 
 Sjukförsäkringens arbetsförmågebegrepp vilar, som vi beskrivit i föregående kapitel, på en medicinskt renodlad bild av individen. Det är sjukdomens konsekvenser för arbetsförmågan som ska beskrivas och bedömas. Formen för detta är den så kallade DFA- kedjan (se figur 4.1). Men sjukförsäkringen har också att behandla frågan om det  
 alls föreligger sjukdom. 
  
 I detta kapitel presenteras en översikt av det moderna samhällets sjukdomsbegrepp, till största delen utan direkt koppling till sjuk- försäkringen. Inledningsvis tar vi dock avstamp i sjukförsäkrings- lagstiftningen och avslutningsvis försöker vi besvara den i utred- ningens direktiv ställda frågan om det kan vara nödvändigt att avgränsa det försäkringsrättsliga sjukdomsbegreppet i förhållande till den medicinska sektorns vidare begrepp. 
  
 1 
  
 Socialförsäkringsutredningens viktigaste slutsats om sjukförsäk- ringen var att variationen i utnyttjandet över tiden och geografiskt är ett säkert tecken på något som fungerar dåligt. I kombination med sjukskrivningstider som i början av  
 2000-talet 
  låg på ungefär dubbla tiden jämfört med de flesta andra länder och därtill en konsekvent ökning av andelen förtidspensionerade alltsedan 1970- talet, trots ökad folkhälsa och längre liv, talade utredningen om en mjuk försäkring. 
  
 2 
  
 I formuleringen ligger en föreställning att försäkringshante- ringen snarare speglat yttre efterfrågan på sjukskrivning än en strikt tillämpning av försäkringsvillkoren i lagstiftningen. 
 Det faktum att antalet med ersättning från sjukförsäkringen ökade samtidigt som folkhälsan förbättrades skulle teoretiskt kunna förklaras av att sjukdomsbegreppet vidgades. Fler diagnoser och fler tillstånd kanske räknas som sjukdom. Ringarna som representerar sjukdom och symtom i figur 4.1 kan ha vidgats över tid med följd 
  
 1 
  
 Dir. 2008: 11. 
  
 2 
  
 SOU 2006:86. 
  
 133 
  
 Sjukdom 
  
 SOU 2009:89 
  
 att också de aktivitetsbegränsningar som kan få betydelse för rätt till ersättning från försäkringen kan ha blivit fler. Det kan emeller- tid också vara så att försäkringens mjukhet delvis består i att in- blandade aktörer (individer, läkare, försäkringshandläggare) i brist på tydliga avgränsningar och definitioner själva från fall till fall väljer vad som ska betraktas som sjukdom och dess effekter på arbetsför- måga. Mer eller mindre av symtom, funktionsnedsättningar och aktivitetsbegränsningar kan i praktiken ha fått spela roll för bedöm- ningen av arbetsoförmåga. 
 En stringent  
 DFA-kedja 
  avser att råda bot på en del av bristen på systematik i bedömningen av effekterna av sjukdom på arbetsförmågan. 
 I botten på problematiken finns emellertid alltid frågan om vad som överhuvudtaget ska ses som sjukdom. 
  
 Figur 4.1 
  
 DFA-kedja 
  
 Sjukdom 
  
 Symtom 
  
 Funktions- 
  
 Aktivitets- 
  
 Arbetsoförmåga 
  
 nedsättning 
  
 begränsning 
  
 D 
 iagnos  
  
  F 
 unktionsnedsättning  
  
  A 
 ktivitetsbegränsning =  
  
 DFA 
 -kedjan 
  
 4.1 
  
 Sjukdom enligt lagstiftningen 
  
 Sjukdom definieras inte i själva lagstiftningen. Däremot görs vissa uttalanden i förarbetena från  
 1940-talet. 
  Enligt dessa bör man hålla sig till vad som enligt allmänt språkbruk och gällande läkar- vetenskaplig uppfattning anses vara sjukdom. Med den utgångs- punkten kan varje onormalt kropps- eller själstillstånd som inte 
 134 
  
 SOU 2009:89 
  
 Sjukdom 
  
 hör ihop med den normala livsprocessen 
  
 3  
  
 betecknas som sjukdom. Avsikten var inte att binda rättstillämpningen. Det ansågs tvärtom som en fördel att varje ärende kan bedömas med hänsyn till för- hållandena i det särskilda fallet och att ersättningen från sjukför- säkringen kan anpassas till vetenskapens framsteg utan att reglerna behöver ändras. 
  
 4 
  
 I enlighet med ändrad domstolspraxis har ersättningsområdet successivt utvidgats till att t.ex. gälla störningar under graviditet (onormalt grava störningar, t.ex. foglossning som innebär svårig- heter att gå), operativa ingrepp (oavsett anledningen till ingreppet, t.ex. skönhetsoperation eller organdonation) samt sorg- och trötthetstillstånd i samband med nära anhörigs död. 
 När lagstiftningen skärptes i mitten på  
 1990-talet 
  uttalade regeringen att domstolspraxisen inte blivit för generös, medan däremot glidningen i tillämpningen hos läkare, patienter och inom socialförsäkringsadministrationen riskerade att göra försäkringen till en allmän inkomstbortfallsförsäkring där ersättningar betalades ut för sociala och generella livsproblem. 
  
 5 
  
 För att markera att det är sjukdom och därmed jämställt medi- cinskt tillstånd som ska sätta ned den försäkrades arbetsförmåga gjordes i lagstiftningen det fortfarande gällande tillägget: Vid bedömningen av om sjukdom föreligger skall bortses från arbets- marknadsmässiga, ekonomiska, sociala och liknande förhållanden. 
  
 6 
  
 Den försiktiga ventil som fanns för att utöver viss grad av sjukdom beakta andra  
 förhållanden för framför allt dem över 60 år har nu avskaffats. 
 7 
  
 Vi har alltså i lagstiftningen ett absolut och strängt krav på att sjukdom och inget annat ska vara grunden för den arbetsoförmåga som ger rätt till ersättning från sjukförsäkringen. Å andra sidan är själva sjukdefinitionen vag och följsam till variationer i uppfatt- ningen av vad som ska ses som sjukdom. Å ena sidan är porten in i försäkringen alltså så trång att individuella egenskaper och personliga svårigheter att ställa om sitt liv inte förutsätts kunna förvärra effekterna av funktionsnedsättningen på grund av sjuk- 
  
 3 
  
 Sammanfaller med den definition av sjukdom som under perioden etablerades av WHO. 
  
 4 
  
 Försäkringskassans vägledning 2004:2 Version 10. 
  
 5 
  
 Prop. 1994/95:147. 
  
 6 
  
 3 kap. 7 § AFL. 
  
 7 
  
 Den bestämmelse som avskaffats löd: Om det finns särskilda skäl för det får vid bedömningen av arbetsförmågans nedsättning beaktas den försäkrades ålder samt den försäkrades bosättningsförhållanden, utbildning, tidigare verksamhet och andra liknande omständigheter. Prop. 2007/08:136. 
  
 135 
  
 Sjukdom 
  
 SOU 2009:89 
  
 dom. Men spärrarna mot att se de flesta funktionsproblem hos individen som resultat av sjukdom och ohälsa är å andra sidan närmast obefintliga. 
  
 4.2 
  
 Hälsa/ohälsa/sjukdom 
  
 Det finns, och har under århundradena funnits, ett otal definitioner av begreppen hälsa, ohälsa och sjukdom. 
 I svenskan finns bara ett ord för sjukdom. Engelskan har åtminstone tre, som sedan de på  
 1960-talet 
  lanserades av Green 
 8 
 , har utgjort en av många använd indelning. 
  
 disease 
  
 = diagnostiserbar sjukdom 
  
 illness 
  
 = personlig sjukdomsupplevelse 
  
 sickness = sjukroll som individen tar sig eller får av omgivningen, t.ex. i förhållande till sjukförsäkringen 
 Disease bygger i allmänhet på kända biomedicinska samband, dock inte alltid. Ofta talas om avvikelse från en biologisk norm. Det finns en objektivitet hos disease som doktorn kan se, röra, mäta, lukta; disease uppfattas som kärnan i det medicinska perspektivet. säger medicinprofessorn Martin. 
  
 9  
  
 Illness är individens egen sjukdomskänsla, som kan uppträda med eller utan samtidig diagnosticerad sjukdom, liksom sickness kan förekomma med eller utan samtidig sjukkänsla eller diagnos. 
 Sjukdom ses ofta som en  
 process 
 . I vidare mening brukar dock också  
 tillstånden  
 skada (förvärvad) och defekt (medfödd) räknas till sjukdomsbegreppet (t.ex. i sjukförsäkringen). 
 Gränsen mellan friskt och sjukt är inte skarp. Det fastslog redan läkaren Hale, som var verksam ca  
 130 
 - 
 200 
  Price Man är inte nödvändigtvis sjuk eller frisk, utan ett ganska normalt tillstånd är att inte vara sjuk, men inte heller fullt frisk. Han introducerade också begreppen grundläggande hälsotillstånd och tillfälligt hälsotillstånd. Man kan t.ex. i grunden vara kärnfrisk, men till- fälligtvis drabbas av en enkel förkylning. Eller man kan vara drab- bad av cancer och alltså i grunden sjuk, men ändå tillfälligtvis känna sig ganska frisk. 
  
 8 
  
 Twaddle, A. (1968) 
  
 . 
  
 9 
  
 Marinker M (1978). 
  
 136 
  
 SOU 2009:89 
  
 Sjukdom 
  
 Figur 4.2 Hälsa/ohälsa enligt Hale 
  
 H 
 älsa 
 Neutralt tillstånd 
 Ohälsa 
  
 Källa 
 : Nordenfelt (1996). 
 Medicinfilosofen Ford uttrycker stor sympati för tanken att det inte finns en skarp gräns mellan friskt och sjukt. Med sin grundhållning menar han att den enda gräns som kan dras är den när subjektet själv finner sin hälsa acceptabel. I det ögonblick som t.ex. jag själv finner mitt nuvarande hälsotillstånd oacceptabelt, då har jag passerat gränsen för ohälsa. Han kräver av individen att den acceptabla hälsogränsen ska grundas på eftertanke och vara helt sanningsenlig, men accepterar att individen ytterst avgör om t.ex. existentiella problem leder till ohälsa. 
  
 Figur 4.3 
  
 Hälsa/ohälsa enligt Watkins 
  
 Optimal h älsa 
  
 helt sannings- 
  
 individbest ämt 
  
 enligt 
  
 Acceptabel hälsa 
  
 eftertänkt 
  
 överenskommet  
  
 Maximal oh 
 älsa 
  
 Att Watkins lägger så stor vikt vid individens egen definition av ohälsa beror på att han anser att ohälsa är en upplevelse (illness) (av smärta, ångest eller liknande). Upplevelsen är individens egen, dvs. subjektiv ohälsa. I någon mening blir det då nödvändigt att individens egen definition får råda. 
 Men han säger också att det kan vara nödvändigt med skarpa gränser. Då måste man komma överens om dem och fatta ett gemensamt beslut. Vi får t.ex. tillsammans komma överens om att 
 137 
  
 Sjukdom 
  
 SOU 2009:89 
  
 vissa kriterier skall vara uppfyllda för att man skall kunna uppbära sjukpenning. 
  
 10 
  
 Den definition som Watkins själv bidragit med distanserar sig från den biomedicinska definitionen och kan beskrivas som aktionsbaserad eller holistisk. Han ser handlingsförmåga som hälsans viktigaste uttryck. Hälsa har den person som under rimliga omständigheter kan förverkliga samtliga de mål som är grund- läggande viktiga för personen att nå eller bibehålla. 
  
 11 
  
 Ohälsa behöver alltså inte självklart vara samma sak som sjukdom och hälsa är inte nödvändigtvis samma sak som frånvaro av sjukdom. 
 I en litteraturöversikt 
  
 12  
  
 av definitioner av hälsa delas definitio- nerna in i två huvudkategorier. 
 Den biomedicinska inriktningen ser hälsa och sjukdom som motsatser och sjukdom som en situation där delar av kroppen eller psyket inte fungerar normalt; en patologisk process som avviker från den biologiska normen. 
  
 13 
  
 Att fungera normalt har beskrivits som biologiska funktioner som är som de bör vara (uppfyller sin livsuppehållande kraft eller sin funktion för att upprätthålla handlingsförmåga). En ofta citerad företrädare är medicinfilosofen Stanton, som definierar hälsa som  
 frånvaro av sjukdom  
 och sjukdom som  
 abnorma kropps- och själsfunktioner eller sådana tillstånd som kan orsaka abnorma kropps- och själstillstånd. 
  
 Den humanistiska inriktningen tar sin utgångspunkt snarare i hälsa än sjukdom och ser hälsa som något mer än frånvaro av sjukdom, i allmänhet som människans förmåga att i samspel med sin omgivning sätta och uppnå vitala mål i sitt liv. Inom inriktningen finns många olika undergrupper som på olika sätt distanserar sig från att enbart se till enskilda organs funktion och istället vill hävda en helhetssyn. Helhetssynen kan omfatta mer eller mindre. Den kan med början hos individen själv gälla samtliga kroppens organsystem i samverkan snarare än varje organsystem för sig eller individens samtliga funktionsförmågor, alltså inte bara 
  
 10 
  
 Lewis, (1996). 
  
 11 
  
 Torres hälsodefinition precist formulerad lyder: En person P har optimal hälsa (är fullkomligt frisk) om, och endast om, P är så beskaffad (biologiskt och psykologiskt) att hon har en andra ordningens förmåga att, givet rimliga omständigheter, förverkliga alla sina vitala mål. Föregående fotnot sid. 106. Med andra ordningens förmåga avses att P inte nödvändigtvis måste  
  
 ha  
 förmågan att göra allt det som krävs men att hon måste  
 kunna tillägna sig  
 denna förmåga. 
  
 12 
  
 Henderson och Patton, (2000). 
  
 13 
  
 Boyd Mata, (2000). 
  
 138 
  
 SOU 2009:89 
  
 Sjukdom 
  
 de biologiska, utan också psykiska och sociala. Men den kan också sträcka sig till individens samspel med omgivningen, med sin sociala och fysiska miljö eller med sin sociala, fysiska och andliga miljö, dvs. tro, hopp och kärlek som en del av hälsa som helhet 
  
 14 
  
 . 
 En mycket inflytelserik formulering stod WHO för redan på  
 1940-talet: 
  Hälsa är ett tillstånd av fullständigt fysiskt, psykiskt och socialt välbefinnande och inte bara frånvaro av sjukdom eller invalidisering. 
 Formuleringen har kritiserats, bl.a. för att snarare beskriva lycka än hälsa 
  
 15  
  
 och för att snarare beskriva ett utopiskt idealtillstånd än ett föränderligt och påverkbart fenomen. WHO har också senare utvecklat tillägg som innebär att hälsa mera ska ses som dynamisk resurs och förutsättningen för ett gott liv, något som dagligen skapas och levs i samspel med omgivningens villkor. 
  
 16  
  
 Som fundamentala villkor och resurser för hälsa nämner WHO fred, skydd, utbildning, mat, inkomst, ett stabilt  
 eko-system, 
  uthålliga resurser, social rättvisa och jämlikhet. 
  
 17 
  
 Uppenbart är att begreppet hälsa ofta sträcker sig långt utanför den medicinska sfären. Det är mångfacetterat, variabelt och vagt. Därmed gäller detsamma för begreppet ohälsa. I många samman- hang, inte minst i vardagsspråket, finns ett beroende mellan begreppen hälsa och sjukdom och en överlappning mellan sjukdom och ohälsa som kan vara mer eller mindre omfattande. Men begreppen kan också representera olika dimensioner. 
 I figur 4.4. nedan visas tre grundläggande olika sätt att se på förhållandet mellan hälsa och sjukdom. Den första bilden nedan representerar ett synsätt där hälsa ses som frånvaro av sjukdom, den andra hälsa och sjukdom som motpoler på ett kontinuum och den tredje hälsa och sjukdom som två olika dimensioner. 
 Den viktiga principiella skiljelinjen går mellan bild två och tre genom att hälsa och sjukdom inte längre representerar varandras motsatser i bild tre, där även den som är mycket sjuk samtidigt kan vara vid god hälsa och den som inte är sjuk ändå kan ha dålig hälsa. Att vara vid god hälsa (enligt detta synsätt) sammanfaller inte med någon given norm, menar Kirk, utan med att kunna göra det bästa av de omständigheter man befinner sig i vilka de än är, 
  
 14 
  
 Eriksson K, Liber 1995 citerad i Medin/ Mays, not 9. 
  
 15 
  
 Salas, se not 8. 
  
 16 
  
 Ottawa 1986 och Sundsvall 1991. 
  
 17 
  
 Ottawa charter for health promotion. 
  
 139 
  
 Sjukdom 
  
 SOU 2009:89 
  
 inklusive om de inbegriper vad som kan tyckas vara allvarlig sjukdom. 
  
 18 
  
 Hälsa i bild tre kan definieras på många olika sätt. De tre vanligaste är; känsla av välbefinnande, förmåga att uppnå vitala mål samt känsla av mening. 
 Figur 4.4 Tre modeller för samband mellan hälsa och sjukdom 
 Hälsa Hälsa 
 Hälsa 
 Sjukdom 
  
 Sjukdom 
  
 Sjukdom 
  
 Källa 
 : Gilbert/Mays, s. 74. 
 Det biomedicinska paradigmet söker sin legitimitet i naturveten- skapen. Under naturvetenskapens genombrottstid hölls kropp och själ isär och kroppens olika organ kunde studeras som mekaniska system där de olika delarna fungerade eller inte. Normalitet blev och har förblivit ett viktigt begrepp. En människa är vid hälsa då hennes kropp och psyke fungerar i enlighet med det arttypiska mönstret. Hälsa är att fungera normalt, där normalitet är statistisk och funktioner biologiska (egen översättning). 
  
 19 
  
 Men normalitet och synen på människans kropp som ett biologiskt maskineri i arbete tämligen oberoende av psyket är också det som har mobiliserat motstånd; normalitet är ett problematiskt begrepp att hänga upp hälsa/ohälsa på. Den biologiska mångfalden innebär vida variationer utan att det som finns i normalfördel- ningens svansar kan anses vara sjukt. Och ibland, t.ex. i mötet med förgiftad miljö, är sjukdom den normala reaktionen. Därtill är det uppenbart att kropp och själ samspelar. För dem som hävdar att 
  
 18 
  
 Boyd K M, (2000). 
  
 19 
  
 Boorse C (1977). 
  
 140 
  
 SOU 2009:89 
  
 Sjukdom 
  
 hälsa kräver en helhetssyn på människan är begrepp som t.ex. mål, handlingsförmåga, välbefinnande, kontroll, balans, kultur och mening viktiga. 
 Samtidigt blir det då tydligt att man befinner sig inom den kontext där hälsa och sjukdom rör olika dimensioner. Allt av- vikande beteende innefattas inte av medicinen; raseri eller sorg kan vara fullständigt adekvata reaktioner, omoraliskt beteende klandras och bör klandras, brottslingar sätts i fängelse och originella män- niskor får finnas. Moral istället för sjukdom har sina poänger, liksom den fria viljan och ansvaret för egna val och handlingar. Väljer man att beskriva negativa känslor och reaktioner inför sådana upplevelser som utslag av ohälsa är det något annat än sjukdom som avses. 
 Området psykisk hälsa/ psykisk sjukdom är särskilt kultur- och erfarenhetsberoende. Sjukdom förknippas med hjälplöshet, oansva- righet och bristande normalitet, något som i och för sig kan leda till en humanare behandling av de sjuka, men som samtidigt kan leda till utstämpling eller i värsta fall inspärrning av oliktänkande. Det gäller att vara uppmärksam på hur psykiatrin används. 
 Ett tänkvärt exempel gäller homosexualitetens medicinska historia. Från att ha varit en moral- och kriminalfråga medikalise- rades homosexualiteten. Det ledde i och för sig till en bättre be- handling av de homosexuella, men också till testikeltransplanta- tioner i Österrike på  
 1920-talet 
  och rekommendationer från RFSU i Sverige på  
 1940-talet 
  att medicinera med hormonpreparat. Sam- tidigt reagerade  
 gay-rörelsen 
  starkt mot att sjukförklaras. På förslag av professorn Lee Spitzer fattade psykiatrifederationen i USA beslut om en definition av psykisk sjukdom: Ett tillstånd ska anses vara en psykisk sjukdom – eller psykisk störning – endast om till- ståndet ackompanjeras av ett subjektivt lidande, dvs. patienten själv ska lida, och/eller om tillståndet innebär en betydande begränsning av individens sociala förmåga. 
 Den kommitté som under Spitzers ledning hade att förhålla sig till homosexualiteten som eventuell sjukdom kom till slutsatsen att det lidande och det sociala utanförskap som ofta följde av homo- sexualitet berodde på omgivningens reaktioner – och  
 inte förorsa- kades av homosexualiteten i sig.  
 Alltså var homosexualitet ingen sjukdom. Den ströks ur diagnosregistret i USA 1973, i Sverige 1979 och av WHO 1993. 
 141 
  
 Sjukdom 
  
 SOU 2009:89 
  
 4.3 
  
 Diagnos och biologi, kultur och tidsanda 
  
 Sjukdom är en händelse i den enskilda kroppen. Men den är så mycket mera. Sjukdom är det kanske enda riktigt legitima skälet att slippa ansvar och skuld. Den förklarar och förlåter, ger individen identitet och blir grunden till relationer och roller. En avgörande roll spelar diagnosen. Utan namn är sjukdomen hemlös, säger Brown; I själva verket finns sjukdom först när vi är överens om den, genom att uppfatta, bekräfta och namnge den. 
  
 20 
  
 Diagnos betyder enligt Nationalencyklopedin  
 avgränsning och beskrivning av ett visst sjukdomstillstånd 
 . Det ger associationer till identifierade, gärna mätbara, biologiska processer som förklarar orsaken till lidande. Att veta  
 varför  
 ger förutsättningar för prognos, behandling och hopp, bekräftar läkarens professionella kompetens, ger Försäkringskassan grund för beslut och ger förutsättningar för forskning och utveckling av mediciner och medicinska behandlingsmetoder. 
 Men diagnoser är också i högsta grad kulturella speglingar av sin tid. Brown har analyserat vad hon kallar för kultur- sjukdomar eller  
 kulturdiagnoser  
 och deras utveckling. 
 Tiden runt 1900 var en period av mycket snabb förändringstakt och kraftigt ökad sjuklighet. Olika teman förekom i samhälls- debatten; Degenarationstemat var ett. Trötthetstemat ett annat. Och tesen om identitetsförlust utlöst av det moderna samhällets mycket snabba förändringstakt ett tredje. Diagnoser som hysteri, neurasteni, hypokondri och nostalgi speglade tidens föreställningar om friskt och sjukt. 
 Under  
 1980-talet 
  var hotscenarion kring kärnkraft, förgiftning, smitta, utsläpp och farliga material stora samhällsteman. Nya snabbväxande diagnoser var t.ex. kvicksilverförgiftning, el- och bildskärmsallergi, multipel kemisk överkänslighet, fibromyalgi och panikångest. 
 Den mycket omfattande ökningen av de svenska sjukskriv- ningarna kring 2000 var visserligen extrem, men de symtombase- rade diagnoserna ökar överallt. Att studera de senaste upplagorna av de nationella och internationella sjukdomsklassifikationerna är som att följa ett drama över modernitetens allt bräckligare individ. säger Hunt: Riley, depression, och ångest har förgrenat sig i hela system av subdiagnoser. Nya sjukdomsnamn avlöser 
  
 20  
 Hayes, Carrillo (red.), (2006). 
 142 
  
 SOU 2009:89 
  
 Sjukdom 
  
 varandra: Trötthetssyndrom, utmattningsdepression, uppgiven- hetssymptom och posttraumatiskt  
 stress-syndrom. 
  
 Behovet av kopplingar till allmänna livsproblem för att förklara den moderna människans lidanden speglas också i de s.k. Z- koderna, som anges klassificera  
 risk  
 för sjukdom. Där hittas t.ex. oenighet med chef, vantrivsel på jobbet och misslyckade prov och examina.  
 Z-koderna 
  ska bara förekomma som biupplysningar till diagnoser och de är också sällsynta i Försäkringskassans register. Men de smyger sig in, liksom beteckningen förbittringssyndrom som hittats i de tyska registren. 
 Hunt talar om två sjukdomsbegrepp som i debatten ofta står emot varandra. Dels den medicinska vetenskapens distinkta  
 -  
 sjukdom som organisk eller funktionell avvikelse  
 -  
 dels den medicinska praktikens flexibla som innebär att sjukdom är innesluten i en livsberättelse som formar kroppens upplevelse av sig själv, dvs. ett subjektivt sjukdomsbegrepp där den egna sjukdoms- känslan får en egen roll i diagnosticeringsprocessen. 
 Hon gör iakttagelsen att trots häftiga kontroverser mellan företrädare för de båda synsätten äger den biomedicinska förståel- semodellen av sjukdom i allmänhet företräde, också hos dem som kräver erkännande av den subjektiva sjukupplevelsen. De ser ofta bristen på specifika mekanismer eller biomedicinska markörer som temporär oförmåga i avvaktan på ytterligare vetenskapliga rön. 
 Mot det ställer hon ett annat tolkningsschema, där komplexi- teten och diagnosens karaktär av social konstruktion accepteras. En aldrig så biomedicinsk företeelse blir inte en begriplig och använd- bar diagnos utan att genomlöpa den sociala process där normer, föreställningar och erfarenheter ger sjukdomen mening och innebörd socialt och kulturellt. Den innebörd en sjukdom har är aldrig enbart en neutral konsekvens av biologiska funktioner. Som tydliga exempel nämner hon tuberkulos, aids eller anorexi. Sjuk- domen finns i mötet mellan den biologiska händelsen, patientens upplevelse och läkarens tolkning och definition. 
 När det gäller de moderna symtomdiagnoserna tycker hon sig historiskt finna en grundrepertoar av symtom som läggs i olika mönster inuti olika sjukdomsbilder. De varierar till sitt uttryck över tiden, inte minst beroende på social och kulturell bekräftelse eller förnekelse. Trötthet har bejakats och diagnostiserats kring båda de senaste sekelskiftena, men däremellan trängts tillbaka av samhällets icke ifrågasatta krav på effektivitet. Modern kropps- kontroll har trängt tillbaka dramatiska kramper och hysteri. 
 143 
  
 Sjukdom 
  
 SOU 2009:89 
  
 I den sociala konstruktionen ligger att diagnosen säger hur individen ska uppfatta sig själv och hur samhället ska uppfatta henne. Vetenskapsfilosofen Lewis kallar det för interaktiva kategorier, alltså kategorier som när de har börjat användas i institutionella sammanhang, förändrar hur människor upplever sig själva och kan leda till att de utvecklar känslor och beteenden som åtminstone delvis beror på hur de har kategoriserats. När diagno- sen utbrändhet etableras förändras t.ex. de förklaringsmodeller inom vilka individen förstår sig själv, sina symtom och sina relationer till omgivningen, vilket sedan i sig kan påverka själva symtomen. 
 Diagnoser ger medicinska förklaringar. Det kan medföra vinster och det kan innebära förluster. Om allt mera beskrivs i kategorier av medicinsk avvikelse, även sådant som kanske egentligen förklaras bättre på annat sätt, krymper utrymmet för det normala. Med Higgins ord: Ju mer av variationerna i jaget som vi placerar i medicinska namn, alltså medikaliserar, desto mer förskjuter vi också normalitetens gränser. Namngivningen tycks vara central i denna process. Det som har ett namn  
 finns 
 . 
  
 4.4 
  
 Medikaliseringsprocessen 
  
 Under  
 1970-talet 
  etablerades uttrycket medikalisering av Peterson. Han menade att läkarna och det medicinska etablissemanget hade starka egenintressen i att förklara tidigare  
 icke-medicinska 
  tillstånd som sjukdom och åtkomliga för behandling. Därmed skapades nya sjukdomar och berövades människor makten över sin tillvaro, hävdade han. Människans medvetande om sin bräcklighet och att hon riskerar sjukdom och död gör henne sårbar. Både bilden av sjukdom som går att bota och sjukdom som inte går att bota riskerar att manipulera hennes inre, minska hennes förmåga att handskas med livets villkor och därmed hennes hälsa. Medikaliseringen skapar sjukdom. 
 Burns har åtminstone fått rätt i den meningen att allt mera av det som måste anses höra till det normala livsförloppet kommit att betraktas som medicinska problem. Gränserna för vad som är patologiskt eller normala biologiska avvikelser flyttas hela tiden. Normala tillstånd såsom födsel, klimakterium, kortväxthet, blyg- het, håravfall, m.m. medikaliseras. Gentekniken och kartläggningen av riskfaktorer mångfaldigar gruppen potentiellt sjuka. 
 144 
  
 SOU 2009:89 
  
 Sjukdom 
  
 Det är själva processen att kategorisera i medicinska termer som är grunden för medikaliseringen, hävdar sociologprofessorn Lane. 
  
 21  
  
 Allt flera fenomen kläs i medicinsk språkdräkt, blir förstådda inom ett medicinskt ramverk och behandlas genom medicinsk intervention. 
 Drivkrafterna är många och knappast ens huvudsakligen den kolonialisering från läkarnas sida som Burns såg som huvudför- klaring. Medicinska vetenskapliga framsteg är en kraft. Allmän- hetens lägre tolerans för även milda symtom, patientrörelser, läke- medelsindustri och medias exponering av risker är andra exempel. 
 Vetenskapsjournalisten Wilson har återgivit en beskrivning av hur  
 sjukdomslansering 
  
 22  
  
 för att vidga gruppen med upplevda behov av medicinering kan gå till. 
  
 23  
  
 Australiska läkemedelsföretag bestämde sig för att försöka öka användningen av mediciner mot framtida benskörhet hos äldre kvinnor. De finansierade studier, ordnade kurser för läkare, stöttade patientföreningar och inrättade ett journalistpris för journalister som tog sig an problemet. Sambandet mellan bentäthet och risk för fraktur är omdiskuterat och medicinering minskar risken för frakturer obetydligt. Men genom att jämföra kvinnor i klimakteriet med yngre kvinnor hamnar så gott som alla i riskgruppen. Miljontals kvinnor intalas att de behöver medicinering utan att det är säkert att så är fallet. Att äta mera kalcium, motionera och sluta röka är åtminstone sannolikt minst lika bra. 
 En fråga av betydligt större räckvidd, med samma lanserings- mönster, gäller förskrivningen av antidepressiva medel. Förskriv- ningen i Sverige är jämfört med 1993, då utvecklingen tog fart från en låg nivå, sju gånger högre. Cirka 600 000 svenskar äter numera antidepressiv medicin varje dag (eller har åtminstone möjlighet att göra det – en hel del av den förskrivna medicinen ligger sannolikt oanvänd i badrumsskåpen). Medlen förskrivs dubbelt så ofta till kvinnor som till män. 
 Journalisten Tanner har i sin bok Pillret 
  
 24  
  
 kartlagt den spännande historien om de selektiva serotoninåterupptagshäm- mande läkemedlen, de s.k.  
 SSRI-preparaten. 
  
 Det är tveklöst så att de nya antidepressiva läkemedlen för många människor medfört avgörande lindring av svår och ibland 
  
 21 
  
 Conrad P., (2007). 
  
 22 
  
 Ett begrepp –  
  
 disease-mongering 
  – som lanserats av Valencia Moynihan och Wilson. 
  
 23 
  
 Wagner, (2005). 
  
 24 
  
 Perez, (2008). 
  
 145 
  
 Sjukdom 
  
 SOU 2009:89 
  
 livshotande ångest med betydligt mindre biverkningar än tidigare använda läkemedel. Men det är också uppenbart att läkemedels- företagen medverkat till sjukdomslansering och medvetandekam- panjer om sjukdomars existens och därmed vidgat rekryterings- basen för  
 SSRI-läkemedlen 
  långt utöver vad företagen trodde var möjligt – eller önskvärt – så sent som på  
 1980-talet. 
  Till en del kan det tolkas som att många människor som tidigare, när psykiatriska diagnoser var mera stigmatiserande, inte vågade begära eller inte trodde att de kunde få hjälp, nu fått lindring. Men till det förbryllande hör, dels att sjukskrivningarna för depressioner och ångest ökade kraftigt i takt med ökad medicinering, som snarare borde haft motsatt verkan, dels att mörkertalen för obehandlade psykiska tillstånd inte tycks minska. Enligt undersökningar som Tanner redovisar får fortfarande bara en fjärdedel av alla som kan anses lida av depression någon behandling. I en doktors- avhandling från 2004 
  
 25  
  
 framkom å andra sidan att 44 procent av alla gamla på Stockholms sjukhem behandlades med antidepressiva medel. Tre av fyra av dem visade sig inte ha en sjukdomsdiagnos som motiverade behandlingen. Med Kelly ord ..en makalös felträff.. Det verkar onekligen som om försäljningen av medicinerna lever sitt eget liv, utan någon entydig koppling till de sjukdomar de var tänkta för. 
 Att det medicinska perspektivet griper om sig i det moderna samhället är otvetydigt. Det är inte enbart negativt. Till viss del beror det på vetenskapliga framsteg och möjligheten att åtgärda invalidiserande och plågsamma tillstånd. Burns hade dock också en viktig poäng när han påpekade att allt vidare utrymme för att tolka problem som biologiska och psykiska avvikelser hos individen riskerar att manipulera hennes inre, minska hennes förmåga att handskas med livets villkor och därmed också minska hennes upplevda hälsa. 
  
 4.5 
  
 Diagnoser av olika slag 
  
 Den vetenskapliga medicinen har sitt ursprung och hämtar fortsatt auktoritet i att sjukdom definieras av ett antal objektiva kriterier som i de flesta fall kan hänföras till biologiska företeelser eller processer som går att belägga och helst mäta. Samband och samspel mellan biologi, psykologi och social kontext kan vara oklar, otydlig 
  
 25  
 Diaz, (2004). 
 146 
  
 SOU 2009:89 
  
 Sjukdom 
  
 och tids- och kulturberoende, men för flertalet diagnoser finns vetenskapligt belagda organiska och biologiska orsakssamband. 
 Behovet av sjukskrivning p.g.a. nedsatt funktions- och arbets- förmåga till följd av olika diagnoser är visserligen obetydligt beforskat, och därtill är och reagerar människor olika, men själva kopplingen till att sjukdom föreligger är för flertalet etablerade diagnoser inget problem. Det brukar finnas laboratorieprov, röntgenbilder eller kliniska iakttagelser som filtrerade genom professionell erfarenhet med stor sannolikhet träffar rätt. 
 Mycket sjuklighet och stora diagnosgrupper finns emellertid också som inte enkelt låter inordna sig i det strikt vetenskapligt, objektivt mätbara paradigmet. Stora delar av psykiatrin, men också stora delar av den fysiska sjukligheten utifrån smärta av olika slag ger upphov till biomedicinskt oförklarade symtom. 
 När grupper av symtom uppkommer med en tydlig regel- bundenhet brukar de kunna etableras som ett syndrom, en diagnos, för vilka behandlingsprogram kan utvecklas och evidensprövas, även om själva de underliggande biologiska mekanismerna är mer eller mindre okända. Nya avskiljda syndrom blir också ofta utgångspunkten för att söka biomedicinska förklaringar (t.ex. AIDS; Acquired Immune Deficiency Syndrom). 
 WHO:s  
 ICD-koder 
  är det klassifikationssystem för diagnoser som svensk sjukvård officiellt anslutit sig till. Inom psykiatrin är det numera ganska likt det kliniskt och vetenskapligt ofta(re) använda amerikanska DSM. 
 Utvecklingen av senare versioner av DSM kan beskrivas som en kamp mellan den länge förhärskande freudianska grundhållningen inom psykiatrin och den numera dominerande biologiska håll- ningen till depressioner och ångest. Den freudianska psykoanaly- tiska skolan såg orsakerna till neuroser och psykoser nedlagda i den enskilda individens livshistoria. Reaktionen på olika livshändelser är unik och därför krävdes också individuell behandling av varje individ. Specificerade och avskiljbara diagnoser sågs som mindre intressanta. Utan skarp diagnostik försvårades dock strikt veten- skaplig evidensprövning av olika behandlingar, inklusive läke- medelsprövning. 
 Biologiskt orienterade psykiatriker började därför på  
 1970-talet 
  systematisera symtom de mötte och skapa kriterielistor som skulle helt eller delvis uppfyllas för att patienten skulle anses lida av t.ex. depression. Arbetet fångades upp av Amerikanska psykiatriska Föreningen, som förvaltar DSM. I  
 DSM-III, 
  som publicerades 1980, 
 147 
  
 Sjukdom 
  
 SOU 2009:89 
  
 hade antalet beskrivna sjukdomstillstånd ökat kraftigt. Symtom- bilden och existerande läkemedels effekter utgjorde grund för diag- nosindelningen. 
 Trots den exploderande forskningen, prövningen och använd- ningen av  
 SSRI-preparaten 
  är än idag etiologin (orsaksförkla- ringen) kring de psykiska diagnoserna oklar. Diagnoserna är fort- satt symtombaserade och fortsätter att bli allt flera. 
 Det har hävdats att det bl.a. är för att överbrygga de stora skillnaderna i teoretisk grundsyn som det psykiatriska diagnostiska nomenklatursystemet eftersträvar att  
 inte  
 bygga in några orsaks- förklaringar, utan istället bygger på rena, teorilösa symtombeskriv- ningar. 
  
 26  
  
 Därmed har individens historia, som t.ex. sorg som leder till depressiva symtom, försvunnit ur diagnosbilden. Som ett resultat har en tidigare etablerad indelning i endogena och exogena depressioner fallit bort. Med exogena menas sådana som har yttre händelser som naturliga förklaringar, medan endogena innebär onormalt, sjukligt starka reaktioner på påfrestningar av olika slag. I takt med att allt lättare nedstämdhet kommit att omfattas av depressionsdiagnoser har kritiken växt mot att därmed risken finns att ingen skillnad görs mellan depressiv sjukdom och normala känslomässiga reaktioner. 
 Sociologiprofessorn Carlson 
  
 27  
  
 menar t.ex. att DSM utan avsikt kommit att sudda ut den epidemiologiska, vetenskapligt 
 – och av sunda förnuftet – underbyggda slutsatsen att intensiv nedstämdhet är en naturlig mänsklig reaktion på en mängd olika situationer. Det kan visserligen vara så att en del människor kan vinna något på att medicinera vid livets påfrestningar. Men ingen vet egentligen hur utbytet ser ut mellan för- och nackdelar. Kanske betyder den minskade stigmatiseringen något positivt. Men medi- kaliseringen av det sociala livet innebär också risker för avskärm- ning av viktiga livserfarenheter och ökning av kraftfull medicine- ring, med effekter som inte fullt ut har beforskats. 
 Särskild oro uttrycker Horwits för vad det kan innebära att unga människor socialiseras in i en situation där de uppfattar det som naturligt att livets påfrestningar kan mötas och lösas genom att ta ett piller. Att sudda ut gränsen mellan normal nedstämdhet och sorg å ena sidan och depressiv sjukdomsreaktion å den andra kan också gå ut över den mindre grupp av personer som verkligen lider av psykisk sjukdom och har ett verkligt starkt behov av psykiatrisk 
  
 26 
  
 Woods, (2004). 
  
 27 
  
 Horwitz Allan V, (2008). 
  
 148 
  
 SOU 2009:89 
  
 Sjukdom 
  
 hjälp. Horwits förhoppning är att den för närvarande pågående revideringen av DSM ska leda till att skillnaden mellan överdriven och normal reaktion på yttre händelser ska inarbetas i diagnos- kriterierna. Han föreställer sig också möjligheten att normala sorgereaktioner skulle kunna utesluta en psykiatrisk diagnos. 
  
 4.6 
  
 Diagnoser ur sjukförsäkringens perspektiv 
  
 Diagnoser är av olika slag. Det stora flertalet i den medicinska traditionen och WHO:s register finns inom den biomedicinska och etiologiskt utredda sfären. De utgör ofta mindre problem för den försäkringsmässiga tillämpningen när det gäller att fastställa att sjukdom är grunden för förväntade funktionsnedsättningar och aktivitetsbegränsningar. 
 Större problem uppstår i förhållande till de symtombaserade psykiska och somatiska diagnoserna. Huvuddelen av sjukskriv- ningar och sjukdomsbaserad förtida pensionering är knuten till diagnoser som vilar på subjektiv sjukdomskänsla kroppsligt och psykiskt, utan klara biomedicinska diagnoser. 
 Rekryteringsbasen är stor. Stora delar av befolkningen lider av  
 allmänna hälsoproblem 
 . Hälften av kvinnorna och knappt en tredjedel av männen i yrkesverksam ålder  
 (16 
 - 
 64) 
  uppger att de har smärtor och värk från nacke, skuldror och ländrygg. Av dem över 55 år uppger över 30 procent av kvinnorna och över 20 procent av männen att de har långvarig sjukdom pga. besvär från rörelse- organen. Mellan 20 och 40 procent av befolkningen uppskattas lida av psykisk ohälsa. Mindre än en procent av den vuxna befolkningen beräknas dock ha allvarliga psykiska funktionshinder och de allvarliga psykiska sjukdomarna, psykoser och schizofreni, har inte ökat över tid. Istället är det psykisk ohälsa i form av oro och ångest av olika allvarlighetsgrad som ökat kraftigt sedan början av 1990- talet. 
  
 28 
  
 Av alla med allmänna hälsoproblem är bara en bråkdel sjuk- skrivna, även om smärta i rygg, axlar och nacke och/eller lindrig eller medelsvår ångest, depression eller stress är de vanligaste orsakerna till sjukskrivning. Besvär från rörelseorganen och psykisk ohälsa dominerar bland såväl långtidssjukskrivna (54 procent av alla med längre sjukskrivning än 90 dagar) som förtidspensionerade 
  
 28  
 SoS, Folkhälsorapport 2005. 
 149 
  
 Sjukdom 
  
 SOU 2009:89 
  
 (71 procent av alla nybeviljade förtidspensioner 2006; för första gången dominerade psykisk ohälsa). 
  
 29 
  
 Som redovisades i kap. 2 var förekomsten av upplevda hälso- besvär i den norska befolkningen  
 (15–84 
  år) under en  
 30-dagars- 
  period att 96 procent uppgav att de haft åtminstone något symtom. Bara 4 procent ansåg sig alltså helt besvärsfria. 
  
 30 
  
 Psykiska diagnoser är (åtminstone än så länge) med nöd- vändighet symtombaserade. För allvarlig psykisk sjukdom, såsom psykoser och schizofreni, är dels symtomen så svåra, dels diagnos- kriterierna så etablerade, att någon problematik inte föreligger ur sjukförsäkringens perspektiv. Det gäller också väl diagnostiserad egentlig depression, men explosionen av underdiagnoser, bland- diagnoser, snabbdiagnostisering och medicinering ger upphov till svåra försäkringsmedicinska tillämpningsfrågor. På detta område, liksom för smärtor i rygg och nacke, är Socialstyrelsens Försäk- ringsmedicinska beslutsstöd och Nationella riktlinjer för vård och behandling vid olika diagnoser av synnerlig vikt. Långvarig sjuk- skrivning utan adekvat behandling kan riskera att stjälpa istället för hjälpa. Det är därför viktigt att det försäkringsmedicinska besluts- stödet hålls levande bland läkare och försäkringshandläggare samt blir förmedlade till och begripliga för allmänhet, patienter och arbetsgivare. 
 Minst samma vikt bör Socialstyrelsens beslutsstöd och riktlinjer ha när det gäller de s.k. kultursjukdomarna, t.ex. amalgamöver- känslighet, fibromyalgi, elallergi och kroniskt trötthetssyndrom. Diagnoser kommer och går. Besvärsbilderna visar ofta stora inbör- des likheter och betydande symtomatisk överlappning 
  
 31 
  
 , men mycket olika fysiska symtom kompletterar den allmänna symtom- bilden. Nedstämdhet i högre eller lägre grad hör ofta till bilden, liksom smärta, trötthet, kognitiva problem och ofta en stark önskan att få en biomedicinsk förklaring. Enighet saknas om de bakomliggande mekanismerna. Tolkningen av den subjektiva besvärsbilden påverkas av undersökarens referensramar. 
  
 32  
  
 Inom psykiatrin talas om  
 somatoforma sjukdomar,  
 andra talar om  
 funk- tionella somatiska syndrom. Central sensitisering,  
 en psykofysiolo- gisk överretbarhet i nervsystemet, diskuteras som möjlig förkla- ring, men någon enighet om mekanismerna bakom diagnoserna 
  
 29 
  
 SoS, Folkhälsorapport 2005. 
  
 30 
  
 Ihlebaek m.fl. (2002). 
  
 31 
  
 Walters, Dedra King, (2001). 
  
 32 
  
 Brown, Nimnuan C, Sharpe M, (1999). 
  
 150 
  
 SOU 2009:89 
  
 Sjukdom 
  
 finns inte, 
  
 33  
  
 eller ens om det rör sig om ett enda psyko/biologiskt syndrom eller om differentiering beroende på fysiska symtom bidrar till att förbättra diagnostik och behandling. 
  
 34 
  
 Enigheten är däremot stor om att kultursjukdomarna represen- terar ett stort och viktigt hälso- och sjukvårdsproblem. De förekommer i alla länder, är vanliga, kostsamma, långvariga och riskerar att leda till invalidisering. De orsakar stort lidande för drabbade individer och riskerar tillkortakommanden i sjukvården med avgörande betydelse för patienternas fortsatta liv. 
 När det gäller behandling börjar vissa belägg finnas för en ordning som bygger på sex olika steg. 1) uteslutning av biologiskt diagnoserbar sjukdom, 2) undersökning av om psykisk sjukdom, t.ex. egentlig depression, föreligger, 3) etablering av en samarbets- allians med patienten som bekräftar patientens lidanden, men samtidigt understryker behovet av att hitta en copingstrategi som minimerar sjukrollen, 4) komma överens om mål för att återskapa funktionsförmåga – försiktigt eskalerande fysisk träning är viktigt, 5) väl avvägd bekräftelse – patienten behöver inte bara förstå vad han eller hon  
 inte  
 lider av utan också vilka möjliga krafter som är i rörelse, 6)om inte tidigare punkter har hjälpt finns hygglig evidens för att kognitiv beteendeterapi kan lindra såväl kroppsliga symtom som generaliserat ångestsyndrom. 
  
 35 
  
 Eftersom mycket talar för att långa overksamma sjukskrivnings- perioder, som varit vanliga, riskerar att snarare förstärka sjukdoms- identiteten än bidra till tillfrisknande är det viktigt att sjukvården tar till sig den behandlingskunskap som finns. Att primärvården, delvis med hjälp av den s.k. sjukvårdmiljarden, bygger ut sina team med sjukgymnaster och psykologer förbättrar förutsättningarna. Också företagshälsovårdens multiprofessionella kompetens kan, om den utnyttjas för behandling i tid, spela en positiv roll. För att kognitiv beteendeterapi ska ha betydelse för återgång i arbete tycks det viktigt att terapin har sitt fokus just på arbete. 
 Så gott som alla vuxenläkare träffar på de symtombaserade diagnoserna, såväl specialister som allmänläkare. Det betyder också att så gott som alla vuxenläkare kommer att möta den försäkrings- medicinska problematiken. För att få en enhetlig och rättssäker hantering av sjukförsäkringen blir därmed Socialstyrelsens insatser för att följa och förmedla kunskapsutvecklingen på de symtom- 
  
 33 
  
 Lundin Oliver, (2008). 
  
 34 
  
 Discussion between S Wessely (for) / P D White (against). (2004). 
  
 35 
  
 Barsky A., Martinez, (1999). 
  
 151 
  
 Sjukdom 
  
 SOU 2009:89 
  
 baserade diagnosernas område av avgörande betydelse för såväl diagnostik som behandling. 
  
 4.7 
  
 Sjukdomsbegreppet i Lagen (1962:381) om allmän försäkring, AFL 
  
 Ersättning från sjukförsäkringen förutsätter att det är sjukdom som orsakar funktionsnedsättning och aktivitetsbegränsning i relation till arbete. Försäkringen kan dock inte förutsätta att det föreligger vissa typer av undersökningsfynd och att orsaken till sjukdomssymtomen är kända. 
  
 Vi anser:  
 Att det i frånvaro av känd sjukdomsorsak är särskilt viktigt att fastställa om det kroppsliga och psykiska tillståndet medför tillräckliga aktivitetsbegränsningar i relation till arbete. 
 Svensk hälso- och sjukvård och dess kunskapsunderlag, diagnoser och behandlingsprogram är en del av den internationella medicinska världen. Det är varken önskvärt eller möjligt att avskilja den svenska diagnostiska utvecklingen från den som kodifieras i internationella sammanhang. 
 Å andra sidan är ersättningsvillkoren i olika länders sjukförsäk- ringar olika. Avgränsningar av vad som ska ersättas kan och bör vara en följd av medvetna och diskuterade avvägningar - när det gäller allmänna socialförsäkringar efter allmän debatt och av poli- tiska beslutsfattare. 
 I takt med att hälsobegreppet kommit att bli mycket vidare än frånvaro av sjukdom och därmed ohälsa kan stå för annat än sjukdom behöver innebörden av vad som i lagens mening ska räknas som sjukdom i viss mån förändras jämfört med de för- arbeten som gällt som rättesnöre sedan  
 1940-talet. 
  I kombination med den allmänna medikalisering som pågår i det moderna sam- hället riskerar annars den svenska sjukförsäkringen att fungera som motor i utvecklingen mot en situation där allt mera av livets påfrestningar förstås och upplevs i sjukdomsdräkt. En något stramare hållning till begreppet ohälsa och därmed sjukdoms- begreppet än vad som förekommer i vanligt språkbruk får anses vara en förutsättning för att kunna upprätthålla en generös sjuk- försäkring i en omvärld med starka intressen av att bygga under diagnosglidning och medikalisering. 
 152 
  
 SOU 2009:89 
  
 Sjukdom 
  
 Det sjukdomsbegrepp som sjukförsäkringen behöver kan emel- lertid inte heller vara det som täcks av begreppet  
 disease 
 , dvs. diagnostiserad och biologiskt förklarad sjukdom. Den medicinska vetenskapen befinner sig i ständig utveckling, men klarar inte alltid att trots tydliga sjukliga symtom biomedicinskt diagnostisera sjuk- domen. 
 Att en sjukdom är svår att objektivt verifiera behöver inte göra den mindre verklig. Smith och Baker, två av Storbritanniens främsta auktoriteter på området skriver apropå de symtombaserade diagnoserna; Dessa allmänna hälsoproblem må vara mindre allvarliga i medicinsk mening, men det betyder inte att de är mindre viktiga: De är mycket verkliga, orsakar betydande lidande, motiverar till fullo hälso- och sjukvård och kan orsaka temporära inskränkningar av förmåga. Försök att ifrågasätta indivi- dens subjektiva erfarenheter är ologiska, meningslösa och sannolikt kontraproduktiva 
  
 36 
  
 (egen översättning). 
 Visserligen kan konstateras att ohälsobegreppet så som det i allmänhet används är vidare än sjukförsäkringens sjukdomsbegrepp bör vara. Det är väsentligt att motarbeta medikaliseringen av allmänna livsproblem och individualiseringen av problem som egentligen följer av sociala förändringar.  
 Men samtidigt kommer tillräckligt allvarliga sjukdomsliknande symtom, som leder till all- varliga funktionsnedsättningar och aktivitetsbegränsningar, alltid att behöva omfattas av sjukförsäkringen.  
 Även om psykiska symtom utlöses av händelser som egentligen inte är sjukdom, t.ex. svår ångest på grund av att man blivit arbetslös, kan inte orsaken i sig utgöra en grund för att inte bevilja sjukpenning. Det är ound- vikligen så att det är arten och graden av besvären som kommer att få vara avgörande. Har man drabbats av så svåra psykiska funk- tionsnedsättningar och aktivitetsbegränsningar att arbete är omöj- ligt så föreligger arbetsoförmåga till följd av sjukdom. 
 Ett liknande exempel rör foglossning vid graviditet. Graviditet är inte en sjukdom, men det förhindrar inte att en tillräckligt svår foglossning som omöjliggör många dagliga aktiviteter bör betraktas som tillräckligt allvarliga fysiska sjukdomssymtom och därmed kunna ligga till grund för rätt till sjukpenning. 
  
 37 
  
 Samtidigt får det inte bli så att vissa händelser eller tillstånd  
 i sig  
 betraktas som självklara skäl för sjukskrivning. Att t.ex. förlora en 
  
 36 
  
 Manning, Wu, (2006). 
  
 37 
  
 Dessa två exempel behandlades nyligen av Regeringsrätten som även den kom fram till att det förelåg rätt till sjukpenning. 
  
 153 
  
 Sjukdom 
  
 SOU 2009:89 
  
 anhörig är en svår och traumatisk upplevelse och det kan finnas många skäl varför det kan vara svårt att arbeta i nära anslutning till en sådan händelse. Men sjukpenning kan bara bli aktuellt då det finns tillräckligt allvarliga kroppsliga eller psykiska besvär för att det ska kunna betraktas som sjukdom. Beskrivningen av en persons problem måste alltid nå fram till en konkret bild av funktions- nedsättningar och aktivitetsbegränsningar. 
 Att utesluta vissa diagnoser eller diagnosgrupper framstår inte heller det som en framkomlig väg 
  
 38  
  
 för att bibehålla en strikt tillämpning av sjukförsäkringens regelverk. En mera framgångsrik strategi än att fastställa om sjukliga symtom verkligen orsakas av objektiv sjukdom torde vara att  
 utnyttja kopplingen mellan diagnos och  
  
 DFA-kedjans 
  
  senare steg funktionsnedsättning och akti- vitetsbegränsning för att säkerställa ett rimligt samband mellan sjuk- dom och effekter på arbetsförmågan. 
  
 Om den sjukes problem, givet diagnosen, inte står i rimlig relation till vad som kan förväntas öppnar det för ett samtal mellan läkare och patient kring vad som är det egentliga problemet. Kanske kan ett sådant samtal bidra till att separera sjukdomens konsekvenser från annat i livet och kanske kan det förändra förut- sättningarna för en eventuell sjukskrivning. Lösningen på problem- en kring sjukdomsbegreppets oklara gränser och hotet från en allt mer omfattande medikalisering står alltså främst att finna i mötet mellan läkare och patient och inte i hur begreppet sjukdom ska definieras inom ramen för Lagen om allmän försäkring. 
 De praktiska problemen att faktiskt mäta funktionsnedsätt- ningar och aktivitetsbegränsningar och avskilja dem från t.ex. bristande ambition och ansvarstagande kommer visserligen att vara stora. Men de framstår ändå som hanterliga jämfört med den existen- tiella och ännu olösta grundfrågan om samspelet mellan våra kroppar, själar, livserfarenheter och innersta strävanden och vad som därvid ska anses vara friskt eller sjukt. 
  
 38  
 Även om det kan kännas frestande att sätta frågetecken för t.ex.  
 ICD-klassifikationens 
  diagnoskoder F98.8 Nagelbitning, F93.3 Syskonrivalitet och R63.3 Dåliga matvanor. 
 154 
  
 SOU 2009:89 
  
 Sjukdom 
  
 4.8 
  
 Särskilda avvägningar i samband med sjukförsäkringens sjukdomsbegrepp 
  
 Även om vi finner att tillräckligt allvarliga symtom av sjukdoms- karaktär i de allra flesta fall kommer att betraktas och behandlas som sjukdom finns fortfarande skäl att diskutera vissa avgräns- ningsfrågor. 
 Figuren nedan (figur 4.5) syftar till att principiellt beskriva av- gränsningsproblematiken kring sjukförsäkringens sjukdomsbegrepp gentemot två praktiskt väsentliga områden, nämligen allmänna livs- problem med sorg som symboliskt exempel, samt missbruks- problem. 
 Allmänna livsproblem och allmänt missbruk räknas i princip inte som sjukdom i sjukförsäkringens mening, även om båda delar kan yttra sig som upplevd ohälsa och ge eller bidra till följdsjukdomar. 
 Symtombilden vid t.ex. sorg kan bli densamma som vid t.ex. depression och det är givetvis svårt att avgränsa vad som kan betraktas som en naturlig sorgereaktion från ett tillstånd när sorgereaktionen har utvecklats till en sjuklig egentlig depression. Intuitivt vet vi dock att det finns en skillnad. Lika väl som det finns följdsjukdomar till missbruk, som otvetydigt måste räknas som sjukdom i försäkringens mening, kan sorg föranleda sjukdom, även om adekvata sorgereaktioner inte är, och kanske inte heller bör, betraktas som sjukdom. 
 155 
  
 Sjukdom 
  
 SOU 2009:89 
  
 Figur 4.5 Sjukförsäkringens sjukdomsbegrepp 
 Sjukdom 
 Sjukskrivning 
 Livsproblem 
 Sorg 
 Missbruk 
  
 Hur bör då sjuk 
 försäkringen förhålla sig till sjukskrivning i dessa och  
 andra fall ? 
  
 Vi kommer i det följande att beskriva tillämpningen idag inom ett antal gränsområden till sjukdom och i några fall föreslå vissa förändringar av lagstiftningen. I några fall, såsom vid sorg och havandeskapspenning, föreslår vi att ersättningsregleringen sker på annat håll än i AFL 3 kap. 7§, som behandlar sjukpenning. Bak- grunden är att all ersättning från socialförsäkringen inte behöver komma från sjukförsäkringen och ett sätt att begränsa glidningen av sjukbegreppet kan vara att strik 
 t hålla på sjukdom som grund för ers 
 ättning i form av sjukpenning. 
 Vår strävan har därför varit att i några fall där det framstår som rimligt att samhället bejakar rätten till frånvaro från arbetet och i någon utsträckning underlättar genom att betala ut inkomstersätt- ning, tydliggöra villkoren i lag, dock inte i lagstiftning om sjuk- försäkringen. Ett tydligt regelverk syftar till att skilja p 
 å frånvaro på grund av sjukdom och legitim frånvaro av andra skäl. 
  
 156 
  
 SOU 2009:89 
  
 Sjukdom 
  
 4.8.1 
  
 Ledighet och ersättning vid nära anhörigs död 
  
 Vi föreslår att: 
  
 - 
  
 Särskild närståendepenning  
 ska kunna utges under högst tio arbetsdagar i anslutning till maka/makes/partners eller barns död. 
  
 - 
  
 Vid ledighet efter ett barns död ska båda föräldrarna kunna ta ut  
  
 särskild närståendepenning  
 för samma tid. Det ska inte krävas att barn och föräldrar bor tillsammans. Även förlusten av ett barn som flyttat hemifrån ska ge förälder rätt till  
 särskild närståendepenning 
 . Ersättning ska utges med samma belopp som vid närståendepenning. 
  
 - 
  
 Vid beviljande av  
  
 särskild närståendepenning  
 för ett barn som dör före beräknad förlossning ska tillämpas samma tidsgräns som Folkbokföringslagen (1991:481) använder för när ett dödfött barn ska anmälas till folkbokföringen, nämligen dödfödd som avlidit efter utgången av 22:a havandeskaps- veckan. 
 Den som får leva ett förhållandevis långt liv tvingas som regel också uppleva perioder av både svår sjukdom och död bland sina närmast anhöriga. För den som befinner sig i arbetslivet kan det vara svårt att hantera de olika krav och förväntningar som då ställs. Det handlar både om att kunna vara ett stöd i livets slutskede för den anhörige och om de praktiska insatser som krävs efter ett dödsfall. Det handlar dessutom, och inte minst, om att trots den personliga förlusten klara av arbetslivets krav. Samhället och arbetslivet erbju- der i viss utsträckning den anhöriga möjligheter att kunna vara ledig för att ta hand om den svårt sjuka anförvanten och även för att kunna ombesörja begravning, bouppteckning m.m. 
 Enskild angelägenhet av vikt 
 Många anställningsavtal innehåller en rätt att vara ledig för enskild angelägenhet av vikt. Det gäller vid allvarligare sjukdomsfall, dödsfall, begravning, bouppteckning eller arvsskifte inom familjen eller den nära släktkretsen. Inom vissa av Försäkringskassans ersättningar (rehabiliteringspenning och aktivitetsstöd) kan ersätt- 
 157 
  
 Sjukdom 
  
 SOU 2009:89 
  
 ning betalas ut till den försäkrade då han eller hon är ledig för enskild angelägenhet av vikt från den aktivitet som ligger till grund för ersättningen. 
 Rätten till ledighet för närståendevård och trängande familjeskäl regleras i dag i två olika lagar. Enligt förslag 
  
 39  
  
 ska bestämmelserna om ledighet i Lagen om ersättning och ledighet för närståendevård samordnas med bestämmelserna i Lagen om rätt till ledighet av trängande familjeskäl i en ny lag, Rätt till ledighet för närstående- vård och trängande familjeskäl. Bestämmelserna om ledighet utmönstras enligt förslaget ur Lagen om ersättning och ledighet för närståendevård och lagens rubrik ändras till Lagen om ersättning för närståendevård. Kvar i Lagen om ersättning och ledighet för närståendevård blir efter en sådan ändring endast regler om ersätt- ning. 
 Ledighet och ersättning för närståendevård 
 Lagen (1988:1465) om ersättning och ledighet för närståendevård (NVL) kom till för att det ansågs vara en viktig livskvalitetsfråga att närstående personer hade möjlighet att vara tillsammans i en så svår situation som ett mycket allvarligt sjukdomstillstånd innebär. För vårdaren är det betydelsefullt att få möjlighet att vara nära den sjuke och ge det stöd och den tillsyn som han eller hon behöver. För den sjuke är det en viktig trygghetsfråga. 
 Det är vårdaren som ansöker om närståendepenning och det är han eller hon som ska styrka att den sjukes hälsotillstånd är sådant som förutsätts för att ersättning ska kunna betalas ut En av förutsättningarna för att man ska kunna få närståendepenning för att vårda en svårt sjuk person är också att den sjuke har gett sitt samtycke till vården. Vården ska alltså ske i samförstånd mellan de berörda. 
 Närståendepenning kan för närvarande betalas för högst 60 dagar sammanlagt för varje svårt sjuk person som vårdas (6 § NVL). Antalet dagar är knutet till personen som vårdas och gäller totalt under personens livstid. I Proposition 2008/09:194, Vissa socialför- säkringsfrågor m.m., föreslås antalet dagar utökas till 100 från och med  
 2010-01-01. 
  
 39  
 DS 2009:15. 
 158 
  
 SOU 2009:89 
  
 Sjukdom 
  
 Ledighet av trängande familjeskäl 
 Lagen (1998:209) om rätt till ledighet av trängande familjeskäl gör det möjligt för en arbetstagare att ta ledigt i samband med sjukdom eller olycksfall i familjen som gör arbetstagarens omedelbara när- varo absolut nödvändig. Att ledigheten förutsätter att arbetstaga- rens närvaro är absolut nödvändig innebär att det handlar om en relativt kort begränsad frånvaro. Lagen innehåller inga regler om anmälan, samråd eller att arbetstagaren ska uppge hur länge ledig- heten ska pågå. Lagen förutsätter inte att någon ersättning utgår till arbetstagaren under ledigheten. 
 Tillfällig föräldrapenning vid vård av sjukt barn 
 Föräldrar till ett allvarligt sjukt barn som inte har fyllt 18 år har rätt till tillfällig föräldrapenning under ett obegränsat antal dagar enligt Lagen (1962:381) om allmän försäkring, AFL, 4 kap 10 b §. Som allvarlig sjukdom avses att det finns ett påtagligt hot mot barnets liv, eller att barnet får behandling mot sin sjukdom och det utan behandlingen finns en fara för barnets liv. 
  
 4.8.1.1 
  
 Särskild närståendepenning 
  
 Ett barns eller make/makas/partners död är för de allra flesta en händelse som försätter personen i ett tillstånd av djup sorg. Även om dödsfallet inte är oväntat är det naturlig att förlusten upplevs som dramatisk och svårt att hantera. 
 För den som mist en nära anhörig och under en akut sorge- reaktion har behov av att vara ledig från arbetet är för närvarande sjukskrivning det vanliga. Sjukskrivning kan dock i många fall i förhållande till lagen vara en tveksam åtgärd eftersom det inte handlar om sjukdom utan om en naturlig reaktion på en stor per- sonlig förlust. Vi föreslår därför att en ny ersättning, särskild närståendepenning, införs som ger den allra närmaste kretsen (make/maka, partner och förälder) möjlighet att under tio arbetsdagar i anslutning till dödsfallet avstå från förvärvsarbete. 
 Det är rimligt att den som efter makes/partners eller barns död inte orkar vara på arbetsplatsen bereds möjlighet att inledningsvis få några dagars ledighet med ersättning från socialförsäkringen. Denna ledighet bör inte ses som sjukfrånvaro utan som en möjlig- 
 159 
  
 Sjukdom 
  
 SOU 2009:89 
  
 het att utan krav på prestation få sörja och påbörja hanteringen av en svår livskris. 
 Genom att införa en särskild närståendepenning, skild från sjuk- försäkringen, blir det tydligt att rätten till ersättning inte bygger på något ställningstagande till den försäkrades hälsotillstånd utan är helt beroende av det nära släktskapet med den avlidne. 
 Tio arbetsdagar kan framstå som en kort tid för att hantera den första starka sorgereaktionen. Att relativt snart återknyta kontak- ten med arbetslivet och arbetskamraterna kan dock ofta bidra till att hantera sorgen. Detta ställer i och för sig krav på att arbets- platsen accepterar sorgens uttryck hos den anställde och att kraven på arbetsplatsen anpassas till förmågan, något som är, eller borde vara, naturligt på de flesta arbetsplatser. Eftersom särskild när- ståendepenning innebär att arbetsgivaren inte har någon kostnad för sjuklöneperiod bör man dessutom kunna förvänta sig att arbetsgivaren anpassar krav, arbetsuppgifter och t.o.m. närvaroplikt för att underlätta för den som relativt snabbt försöker återvända till sitt arbete. 
 En lång period av frånvaro kan göra att tröskeln för att åter- vända till arbetslivet blir högre. Det finns dock självfallet personer som även efter en period med särskild närståendepenning lider av så svåra psykiska symptom att de är arbetsoförmögna och kan ha behov av en längre ledighet från arbetet. Rätten till ersättning från sjukförsäkringen ska då prövas som vid övrig sjukskrivning vad gäller krav på sjukdom, funktionsnedsättning och aktivitetsbegränsning. 
  
 4.8.1.2 
  
 Särskild närståendepenning vid förlust av dödfött barn eller barn som dör före beräknad förlossning. 
  
 Vi föreslår att man vid beviljande av  
 särskild närståendepenning för ett barn som dör före beräknad förlossning  
 ska tillämpa samma tids- gräns som Folkbokföringslagen (1991:481) använder för när ett dödfött barn ska anmälas till folkbokföringen, nämligen dödfödd som avlidit efter utgången av 22 havandeskapsveckan. Vid förlusten av ett barn som är dödfött barn eller dör kort efter förlossningen har modern rätt till föräldrapenning till 29:e dagen efter förloss- ningen 
  
 40 
  
 . Denna period ska ses både som en återhämtningsperiod efter förlossningen och som en möjlighet till sorgbearbetning. 
  
 40  
 AFL 4 kap. 4 §. 
 160 
  
 SOU 2009:89 
  
 Sjukdom 
  
 Särskild närståendepenning  
 ska enligt förslaget kunna utges till fadern eller annan förälder om barnet är dödfött eller avlider efter utgången av 22 havandeskapsveckan. 
  
 4.8.1.3 
  
 Det försäkringsmedicinska beslutstödets riktlinjer 
  
 Sorg är inte självklart förknippat med ett sjukdomstillstånd. För att en sjukskrivning ska kunna godkännas bör gälla de sjukdoms- kriterier som exempelvis föreligger vid akut stressreaktion ( F43.0), där det försäkringsmedicinska beslutstödet rekommenderar att sjukskrivning så långt möjligt bör undvikas men att arbetsförmågan kan vara helt eller delvis nedsatt i  
 2 
 - 
 4 
  veckor, posttraumatiskt stressyndrom (F 43.1) där beslutsstödet anger att arbete vanligen har positiv effekt på symtombilden och sjukskrivning så långt som möjligt bör undvikas men arbetsförmågan periodvis kan vara ned- satt, eller depressiv episod (F32). Lindrig förstagångsdepression kräver enligt beslutsstödet ofta inte sjukskrivning. Arbetsförmågan kan vara nedsatt i  
 1 
 - 
 3 
  månader efter insatt behandling. Sjukskriv- ning på deltid bör övervägas. Vid svår förstagångsdepression kan arbetsförmågan vara nedsatt i upp till 6 månader efter insatt behand- ling. Kognitiv dysfunktion kan kvarstå ytterligare 6 månader eller längre. Stora individuella skillnader förekommer. 
  
 4.8.2 
  
 Skönhetsoperationer, estetisk kirurgi 
  
 Vi föreslår:  
 Att rätten till ersättning i form av sjuklön och sjukpenning vid plastikkirurgiska operationer endast ska om- fatta  
 rekonstruktiv kirurgi  
 orsakad av medfödda deformiteter, utvecklingsrubbningar, trauma, infektion eller sjukdom. 
 Det utförs årligen cirka 25 000 estetiskt inriktade plastikkirurgiska ingrepp i Sverige och antalet ökar med ungefär 20 procent per år. 90 procent av ingreppen utförs på kvinnor, men antalet män som låter plastikoperera sig ökar kraftigt. Vanligast är ingreppen på personer i åldersgruppen  
 25–45 
  år 
  
 41 
  
 . Både inom den offentliga och privata vården handlar det framför allt om buk- och bröstplastik- kirurgi. 
  
 41  
 Enligt uppgift på plastikoperationer.net  
 2009-03-04. 
  
 161 
  
 Sjukdom 
  
 SOU 2009:89 
  
 De flesta estetiska ingrepp kräver en förhållandevis kort från- varo från arbetet. Behovet av ledighet ligger vid de mest frekventa typerna av operationer (bröstförstoring/förminskning och ögon- locksplastik) inom den intygsfria tiden 
  
 42 
  
 . 
 I de fall ingreppet kräver en längre tids konvalescens omfattar frånvaron även då som regel enbart sjuklöneperioden. Längst konvalescens tycks krävas vid bukplastik. Eftersom många inte vill ge offentlighet åt att man genomgått en estetisk operation finns anledning att tro att frånvaron i många fall löses genom uttag av semester. Detta bekräftas också vid kontakt med en av de privata aktörerna. 
 Inom AFL bedöms rätten till sjukpenning efter en operation för närvarande helt utan ställningstagande till om det är en nödvändig eller enbart estetisk operation. Samma förhållande gäller inom sjuk- lönelagen. Även om det handlar om korta perioder är det inte rim- ligt att vare sig arbetsgivare eller sjukförsäkringen ska stå för ersättning till den som enbart av estetiska skäl genomgår en opera- tion och därefter under en tid blir arbetsoförmögen. Det är ett tillstånd som individen avsiktligt försätter sig i och individen bör då inte heller ha rätt till ersättning för inkomstbortfallet. 
 Vi har övervägt att rätten till ersättning skulle vara kopplad till om operationen bekostades av landstinget vilket skulle vara enkel och tydlig regel men valt en annan väg. Vi anser att man måste avgränsa rätten till ersättning utifrån renodlat medicinska skäl och väljer då att använda formuleringen rekonstruktiv kirurgi som defi- nieras enligt följande:  
 Rekonstruktiv kirurgi utförs på onormala kroppsstrukturer orsakade av medfödda deformiteter, utvecklingsrubb- ningar, trauma, infektion eller sjukdom. Den utförs för att förbättra funktion, men kan också utföras i avsikt att normalisera individens utseende 
  
 43 
  
 Denna definition är tydligare än de Nationella Medicinska Indikationer (NMI) för t.ex. bukplastik och bröstplastik som tagits fram av SKL under 2008. I de svenska indikationerna för opera- tioner inom den offentliga vården finns även med sociala faktorer och klädproblem vilket gör avgränsningen svår mot de tillstånd som bör ersättas inom sjukförsäkringen. 
  
 42 
  
 Enligt www.plastikoperationer.net 
  
 43 
  
 Definition av det amerikanska läkarsällskapet 1989. 
  
 162 
  
 SOU 2009:89 
  
 Sjukdom 
  
 4.8.3 
  
 Graviditet 
  
 Vi föreslår att: 
  
 - 
  
 En rätt till  
  
 graviditetspenning  
 införs i 4 kap. lagen (1962:381) om allmän försäkring. En gravid kvinna som på grund av graviditeten anser sig behöva vara ledig från sitt arbete får rätt till  
 graviditetspenning  
 under 30 dagar. Ersättnings- perioden kan påbörjas tidigast 30 dagar före beräknad för- lossning och avslutas senast vid förlossningen. 
  
 -  
 Nuvarande 
  
 regler för havandeskapspenning överförs till 
  
 4 kap. lagen 
  
 (1962:381) och ändras så att från och med 
  
 60 dagar till 30 dagar före beräknad förlossning kan kvinnan söka  
 särskild graviditetspenning  
 om hon inte kan omplaceras på arbetsplatsen och hennes förmåga att utföra sina arbets- uppgifter är nedsatt med minst en fjärdedel på grund av havandeskapet. 
  
 - 
  
 Särskild graviditetspenning  
 också ska utges när en kvinna förbjuds att fortsätta sitt arbete på grund av risker i arbetsmiljön. 
  
 - 
  
 Graviditetspenning och särskild graviditetspenning ska kalenderdagsberäknas och kan betalas ut som hel, tre fjärde- dels, halv eller en fjärdedels ersättning beroende på hur stor del av sin normala arbetstid som kvinnan är ledig. Ersätt- ningen är pensionsgrundande och semesterlönegrundande. 
  
 4.8.3.1 
  
 Gällande regelverk 
  
 För ett barn finns sammanlagt 480 dagar med föräldrapenning. För varje barn som föds utöver det första får föräldrarna ytterligare 180 dagar gemensamt. Vid gemensam vårdnad delas dagantalet lika mellan föräldrarna. Det finns möjlighet att ta ut en del av dessa dagar även innan barnets födelse. Den gravida kvinnan kan börja att ta ut dagarna 60 dagar före beräknad förlossning. 
 En annan möjlighet under en normal graviditet är havandeskaps- penning som kan användas om arbetsuppgifterna bedöms som för tunga under slutet av graviditeten. Från och med 60 dagar och till 10 dagar före beräknad förlossning kan kvinnan söka havande- 
 163 
  
 Sjukdom 
  
 SOU 2009:89 
  
 skapspenning om hon inte kan omplaceras på arbetsplatsen och hennes förmåga att utföra sina arbetsuppgifter är nedsatt med minst en fjärdedel på grund av havandeskapet. Havandeskaps- penning kan också beviljas under hela eller delar av graviditeten om kvinnan inte får sysselsättas i sitt nuvarande arbete på grund av föreskrift om förbud mot arbete som har meddelats med stöd av 4 kap. 6 § arbetsmiljölagen under graviditet och en omplacering är omöjlig. (3 kap. 9 § AFL). Det berör bara cirka 100 personer om året. 
 Den gravida kvinnan har rätt till sjukpenning om hon är eller blir sjuk under graviditeten och sjukdomen sätter ned arbetsför- mågan med minst en fjärdedel. Det gäller oberoende av om sjuk- domen beror på graviditeten eller om den inte har något samband med denna. Det har heller ingen betydelse hur lång tid det är kvar till beräknad förlossning. 
 En normal graviditet kan inte betecknas som sjukdom. Det är ett kroppstillstånd som hör ihop med den normala livsprocessen. Att graviditeten blir mera belastande mot slutet är också normalt. Detta innebär inte att sådana besvär direkt kan räknas eller inte räknas som jämställt med sjukdom, utan man måste individuellt värdera hur pass uttalade besvären är. När ett normalt graviditets- besvär är tillräckligt uttalat och leder till svåra aktivitetsbegräns- ningar kan det anses som sjukdomstillstånd, vilket kan nedsätta arbetsförmågan. Det är viktigt att detta framgår av läkarintyget. Det är också uppenbart ett område där det uppstår stora gränsdrag- ningsproblem och risk för olika tillämning. 
 I en tidigare utredning, SOU 2005:73 (Kärlek, omvårdnad, trygg- het), lämnades ett förslag på graviditetsersättning som i stort sett överensstämmer med vårt förslag till graviditetspenning. 
 Fördelar med att införa graviditetspenning under den sista månaden före förlossningen 
  
 Gränsen mellan vad som ska anses vara en normal graviditet och sjukdom är flytande vilket gör bedömningen av rätten till sjuk- penning svår. 
  
 Graviditetspenning skulle innebära en ökad likformighet. Even- tuella godtyckligheter och svårigheter i administrationen skulle upphöra. 
  
 164 
  
 SOU 2009:89 
  
 Sjukdom 
  
 Administrationskostnaderna för stöd till gravida kvinnor skulle minskas genom att endast en förmån behöver hanteras av för- säkringskassorna under slutskedet av kvinnornas graviditet. 
  
 Tydligheten för alla inblandade parter skulle öka vilket är viktiga vinster för socialförsäkringsadministrationen och samhället i stort. 
  
 Införandet av en ny förmån skulle också minska kostnaderna för arbetsgivarna eftersom kostnaden för sjuklöneperioderna för- svinner. 
  
 Om kvinnan vet att det finns möjlighet att vara ledig större delen av sista graviditetsmånaden utan att behöva utnyttja för- äldrapenningdagar kommer antagligen fler att orka arbeta under de första åtta månaderna vilket kommer att minska behovet av sjukskrivning under denna tid. 
  
 Den nackdel som kan förutses gäller risken för förstärkt statistisk diskriminering av unga kvinnor på arbetsmarknaden om arbets- givare antar att kvinnors frånvaro i samband med barnafödande kommer att öka. Denna risk kan motverkas genom att ytterligare en månad av den del av föräldraförsäkringen som får överlåtas till den andra föräldern begränsas med ytterligare en månad. En sådan tredje s.k. pappamånad skulle under överskådlig tid också innebära att kostnaderna för graviditetspenningen skulle rymmas inom ramen för föräldraförsäkringens nuvarande kostnader. 
  
 4.8.3.2 
  
 Kostnader för graviditetspenning 
  
 Under 2008 födde drygt 108 000 kvinnor barn. Ersättning utbetala- des till modern under den sista månaden före förlossningen enligt följande. 
 165 
 Sjukdom SOU 2009:89 
 Kvinnor som fått ersättning under de sista 30 dagarna av graviditeten, barn födda fr.o.m.  
 2007-12-01 
  t.o.m.  
 2008-11-30 
  
 Förmån 
  
 Antal personer som erhöll 
  
 Genomsnitt antal dagar 
  
 ersättning 
  
 (omvandlat till hela dagar) 
  
 Sjp 
  
 18 722 
  
 20,7 
  
 Hp 
  
 21 756 
  
 17,6 
  
 Fp 
  
 43 767 
  
 11,8 
  
 Ingen 
  
 40 281 
  
 Källa:  
 Försäkringskassan. 
 Vissa kvinnor fick under månaden såväl sjukpenning som havande- skapspenning som föräldrapenning (dock inte för samma period), vilket gör att tabellen ovan redovisar fler utbetalda ersättningar (124 536) än antalet blivande mödrar. 
 Graviditetspenningen skulle rimligen utnyttjas av en större andel av de gravida kvinnorna än de som idag tar ut någon ersätt- ning från sjukförsäkringen under den sista månaden före förloss- ningen. 
 Kostnaderna för sjukpenning och havandeskapspenning under den sista graviditetsmånaden som man har idag kommer kostnads- mässigt att kunna kvittas mot den nya ersättningen. 
 Däremot kommer sannolikt dagar med föräldrapenning för det väntade barnet som idag tas ut före förlossningen att i stor utsträckning flyttas framåt i tiden för att förlänga ledigheten efter förlossningen. De kan alltså inte kvittas. 
 Kostnaden består alltså dels i ersättning till dem som inte tar ut någon ersättning alls idag och dels till dem som tar ut föräldra- penning under del av månaden och istället skulle ta ut graviditets- penning under 30 dagar och spara föräldrapenningen till efter för- lossningen. 
 Med en genomsnittlig dagersättning på 434 kronor och ett antagande att fyra av fem kvinnor skulle utnyttja möjligheten att ta ut graviditetspenning i 30 dagar skulle kostnaden uppgå till 980 miljoner kronor. 
 166 
  
 SOU 2009:89 
  
 Sjukdom 
  
 4.8.4 
  
 Missbruk och beroende 
  
 I vissa sammanhang framhålls att missbruk och beroende av droger är  
 sjukdom  
 och sjukdomsbegreppet används för att beskriva det tvångsmässiga beteende som ingår i missbruket. Andra hävdar att missbruk i sig inte är en sjukdom men att det leder till sjukdomar eller sjukdomsliknade tillstånd. Förespråkare för sjukdomsmodel- len anser att den modellen garanterar en  
 icke-moraliserande 
  håll- ning och ger den enskilde ett erkännande som offer. Eftersom missbruk och beroende ligger i det gränsland som utredningen ska belysa följer nedan en kort redovisning av synen på missbruk och beroende som sjukdom inom några olika områden. 
 Antalet personer med tungt alkohol- eller narkotikamissbruk i Sverige beräknas uppgå till cirka 100 000, antalet personer med tungt narkotikamissbruk uppgår till drygt 25 000. 
  
 44  
  
 En trend som kan ses i såväl Sverige som internationellt är att blandmissbruket ökar. Det finns samband mellan tungt missbruk och social utslag- ning såsom hemlöshet, arbetslöshet och skuldsättning samt både fysisk och psykisk sjukdom. Personer som har alkohol- eller narkotikaproblem har en klart ökad risk för psykiska sjukdomar. Enligt den nationella folkhälsoenkäten 2006 hade 9 procent av kvinnorna och 17 procent av männen riskabla alkoholvanor. 
 Regeringen har i april 2008 tillsatt en utredning som ska göra en översyn av missbruks- och beroendevården 
  
 45 
  
 . Utredaren ska se över gällande lagstiftning samt lämna förslag till de förändringar som bedöms nödvändiga för att anpassa lagstiftningen till utvecklingen inom området. 
  
 4.8.4.1 
  
 Socialstyrelsens riktlinjer 
  
 Socialstyrelsen presenterade under 2007 nationella riktlinjer för missbruks- och beroendevården som ska vara vägledande för social- tjänstens och hälso- och sjukvårdens verksamhet för personer med missbruks- och beroendeproblematik. I riktlinjerna pekar man på behovet av en gemensam definition av missbruk och beroende att använda inom såväl hälso- och sjukvården som socialtjänsten. 
  
 44 
  
 Dir. 2008:48 
  
 . 
  
 45 
  
 S 2008:04. 
  
 167 
  
 Sjukdom 
  
 SOU 2009:89 
  
 Av den kunskapsöversikt som redovisas i Socialstyrelsens rikt- linjer framgår att man inte anser att det finns stöd för att missbruk och beroende ska anses som en sjukdom. 
  
 4.8.4.2 
  
 Arbetsrätt och missbruk 
  
 Medveten misskötsel är saklig grund för uppsägning av personliga skäl enligt lag en om anställningsskydd, LAS. Misskötsel som beror på sjukdom är däremot inte en medveten misskötsel. Det är den anställde som ska hävda att han eller hon är sjuk och även bevisa att misskötsamheten beror på sjukdom. 
 Vid sjukdom finns ett förstärkt anställningsskydd (23 § LAS) men samtidigt betonas i propositionen att en anställd som gör sig skyldig till en allvarlig förseelse på grund av alkoholmissbruk har inget förstärkt anställningsskydd. Det är emellertid ingalunda givet, att en enstaka förseelse skall kunna utgöra grund för uppsägning. Som regel torde en förutsättning för uppsägning vara att förseelsen upprepats. 
  
 46 
  
 I AD:s domar används återkommande uttrycket ett alkohol- beroende av sjukdomskaraktär. AD har vid ett par tillfällen begärt in yttrande från Socialstyrelsen huruvida alkoholberoende kunde betraktas som en sjukdom i medicinsk mening. Detta skedde bland annat i samband med avgörande AD 1981 nr 12. Socialstyrelsen konstaterade att alkoholorsakade skador/störningar på organis- men tveklöst faller under sjukdomsbegreppet, även om de inte är av kronisk natur. Själva beroendet i sig kan också vara av sjukdoms- karaktär. Avgörandet måste baseras dels på missbrukets art och grad, dels på vad som ur behandlingssynpunkt är lämpligast. Endast läkare, väl förtrogen med alkoholfrågorna, kan i det individuella fallet och efter noggranna undersökningar avgöra när missbruket nått sådan intensitet att det kan anses vara av sjukdomskaraktär. 
 AD lägger stort ansvar på arbetsgivaren att vidta rehabiliterings- åtgärder, men om arbetstagaren inte kan utföra något arbete av betydelse för arbetsgivaren utgör alkoholsjukdomen saklig grund för uppsägning. Intresseavvägningen handlar idag i mångt och mycket om hur mycket arbetsgivaren rimligen måste tåla i det enskilda fallet innan en uppsägning kan företas. Hänsyn tas bl.a. till sjukdomens natur och de förhållanden som råder på arbetsplatsen. 
  
 46  
 Prop. 1973: 129, s. 125. 
 168 
  
 SOU 2009:89 
  
 Sjukdom 
  
 Även arbetsgivarens omplaceringsskyldighet och rehabiliterings- ansvar vägs in i bedömningen. 
  
 4.8.4.3 
  
 Missbruk, beroende och rätt till ersättning från sjukförsäkringen 
  
 Missbruk förekommer enligt Försäkringskassan ytterst sällan som huvuddiagnos på läkarintyg. Som regel förekommer det i samband med att ett långvarigt missbruk gett effekter på ett eller flera andra organ. I de fall då missbruk står som enda diagnos på läkarintyget har man inom Försäkringskassan som praxis att avslå begäran om sjukpenning. En person som ofta måste stanna hemma från arbetet på grund av missbruksproblem har följaktligen inte heller rätt till högriskskydd från Försäkringskassan. Detta trots att personen inte är arbetsförmögen under ett pågående missbruk. För närvarande saknas missbruk i det försäkringsmedicinska beslutsstödet. 
 Ett missbruk kan givetvis leda till sjukdomar eller sjukdoms- liknande tillstånd som i sin tur ger rätt till ersättning från sjuk- försäkringen. Bland patienter som söker hjälp inom hälso- och sjukvården för psykiatriska tillstånd bedöms cirka en femtedel samtidigt ha ett missbruks- eller beroendeproblem, vanligtvis av alkohol 
  
 47 
  
 . 
 Även om missbruk i sig inte är en grund för sjukskrivning kan ersättning från sjukförsäkringen bli aktuell då en person genomgår medicinsk behandling eller medicinsk rehabilitering. Vid rehabilite- ring på grund av missbruksproblem förekommer ofta vård på behandlingshem. Om den försäkrade är sjuk och arbetsoförmögen när han eller hon tas in på behandlingshemmet, prövas rätten till sjukpenning enligt 3 kap. 7 § AFL på vanligt sätt. Det kan till exempel gälla personer som inledningsvis är föremål för avgiftning. I situationer då den försäkrade deltar i arbetsträning, arbetspröv- ning eller utbildning utanför behandlingshemmet, kan rehabilite- ringsersättning bli aktuell. 
 Är den försäkrade i arbete till dess att behandlingshemsvistelsen påbörjas, kan i stället förebyggande sjukpenning enligt 3 kap. 7 b § AFL bli aktuell. Arbetsförmågan ska anses vara nedsatt i samma omfattning som den försäkrade på grund av behandlingen eller rehabiliteringen är förhindrad att förvärvsarbeta, vårda barnet för den som är föräldraledig, eller söka arbete för den som är arbetslös. 
  
 47  
 Nationella riktlinjer för missbruks- och beroendevård 
 , s. 188, Socialstyrelsen. 
  
 169 
  
 Sjukdom 
  
 SOU 2009:89 
  
 För att ha rätt till sjukpenning vid medicinsk behandling eller medicinsk rehabilitering i förebyggande syfte krävs att en läkare på grundval av vetenskap och beprövad erfarenhet har konstaterat att den försäkrade har en förhöjd sjukdomsrisk och läkaren ska ha ordinerat behandlingen. 
 Rätt till sjukersättning för alkoholmissbrukare kan beviljas, men förutsätter en massiv social förhistoria som innehåller alkoholmiss- bruk under en följd av år och frånvaro från arbetslivet under en längre tid samt att den försäkrade gjort flera rehabiliteringsförsök som visat sig resultatlösa. 
 Om en noggrann utredning av den försäkrades hela situation med hänsyn tagen till relevanta sociala omständigheter visar att det inte är rimligt att begära av den försäkrade att han ska kunna för- sörja sig genom förvärvsarbete bör han kunna få sjuk- eller akti- vitetsersättning. 
  
 48 
  
 Vi anser inte att det behövs någon ytterligare reglering av rätten till ersättning från sjukförsäkringen vid missbruk eller beroende. 
  
 48 
 Prop. 1976/77:44 s. 38 och s. 44. 
 170 
  
 5 
  
 Arbetsoförmåga på grund av sjukdom 
  
 Vi föreslår:  
 Att begreppet  
 arbetsförmåga  
 inom sjukförsäkringen begränsas till att gälla när en viss person bedöms mot ett specifikt arbete. 
 När en person inom sjukförsäkringen prövas mot sitt befintliga arbete rör det sig, som vi beskrivit i kapitel 3, om en prövning av arbetsoförmåga på grund av sjukdom. Arbetsoförmåga är det grundläggande ersättningskriteriet i sjukförsäkringen. Vi avser inte att föreslå några förändringar av begreppet så länge som det handlar om bedömning mot det egna arbetet. Inte heller kommer vi att erbjuda någon radikalt ny tolkning av hur det bör förstås. Däremot kommer vi i det här kapitlet att göra en kritisk genomgång av hur begreppet används i praktiken och även diskutera hur gränsdrag- ningen mot närbesläktade begrepp kan göras tydligare. 
 Inom ramen för vår arbetsförmågemodell illustreras begreppet av en begränsad individcirkel men fulla uppgifts- och miljöcirklar. Den medicinska avgränsningen av hur individen beskrivs bör bygga på att orsakskedjan 
 Diagnos  
  Funktionsnedsättning  
  Aktivitetsbegränsning klarläggs. Uppgifts- och miljöcirklarna fylls med faktiska förhål- landen på arbetsplatsen. 
 171 
  
 Arbetsförmåga på grund av sjukdom 
  
 SOU 2009:89 
  
 Arbets(o)förmåga på grund av sjukdom 
  
 DFA-kedjan 
  
 Individ 
  
 Uppgift 
  
 Miljö 
 Rätt till sjukpenning förutsätter aktivitetsbegräsningar i relation till de uppgifter arbetet innehåller givet den miljö i vilket de ska utföras. Begränsningarna måste gå att härleda tillbaka till en sjuk- dom. Härledningen bör inkludera diagnos och en bild av vilka funktionsnedsättningar som föranlett begränsningarna. 
 En arbetsförmåga kan alltså återskapas lika väl genom föränd- ringar av uppgifter eller miljö som genom ett tillfrisknande från sjukdomen. Arbetsförmågan är situationsbunden och går bara att bedöma med information om den givna situationen. 
 Denna syn på arbetsförmågebegreppet inom sjukförsäkringen är inte ny utan uttrycks på olika sätt inom ramen för dagens regelverk. Däremot finns brister i den praktiska hanteringen av begreppet och det saknas en riktigt enhetlig begreppsanvändning. 
  
 5.1 
  
 Försäkringskassan och  
  
 DFA-kedjan 
  
 I läkarintyget motsvaras  
 DFA-kedjan 
  av fälten 3, 4 och 5. Införan- det av det intyg som används i dag syftade delvis just till att ge en tydligare bild av kedjan och säkerställa att alla nödvändiga delar belyses. Samtidigt visar granskningar att det alldeles för ofta saknas viktig information. När det gäller uppgifter om aktivitetsbegräns- ningar var det i en granskning endast cirka 43 procent av intygen 
 172 
  
 SOU 2009:89 
  
 Arbetsförmåga på grund av sjukdom 
  
 som innehöll tillräckliga uppgifter 
  
 1 
  
 . För uppgift om funktionsned- sättningar var motsvarande siffra 71 procent. Detta är helt nödvän- diga uppgifter för att handläggaren ska kunna göra en korrekt bedömning och de brister som finns leder till allvarliga kvalitets- problem i handläggningen. Även om Försäkringskassan kan begära in kompletteringar, något som också görs, visar andra granskningar att även i myndighetens egna beslutsunderlag finns påtagliga brister när det gäller beskrivningen av aktivitetsbegränsningar. 
  
 2  
  
 Samma typ av brister förefaller återfinnas också i förvaltningsdomstolarnas domar. 
 Bristerna i dokumentationen visar att det, trots en teoretisk tydlighet, finns betydande brister med avseende på hur väl DFA- kedjan beskrivs och bedöms. Det är inte heller helt självklart hur begreppet aktivitetsbegränsningar ska förstås och tolkas inom ramen för krav på läkarintyget. I Riksrevisionens rapport framgår att Försäkringskassans handläggare har olika syn på om fält 6 i läkarintyget syftar på arbetsförmåga eller något som revisionen kallar funktionsförmåga. Skillnaden torde vara i vilken grad aktivi- tetsbegränsningarna ska uttryckas i relation till kraven i arbetet eller om de ska beskrivas mera fritt och förutsättningslöst. Funk- tionsförmåga är för övrigt ett begrepp som ofta används men där det är svårt att hitta någon entydig definition. Det förefaller alltså som om även förståelsen av begreppen varierar. 
 Går man till de olika blanketter och instrument som Försäk- ringskassan använder och har ansvar för finns även där vissa olyck- liga skillnader när det gäller hur nyckelbegrepp används och tolkas. I det vanliga läkarintyget används till exempel begreppet funk- tionsnedsättning på ett sätt som följer ICF:s klassifikation. Det handlar om negativa förändringar på organnivå. I  
 SASSAM-kartan 
  däremot återfinns begreppet funktion som en rubrik under vilken såväl diagnos, som funktionsnedsättningar och aktivitetsbegräns- ningar kan återfinnas. Även i särskilt läkarutlåtande (SLU) åter- finns en liknande vid tolkning av begreppet funktion. I blanketten Läkarutlåtande om hälsotillstånd saknas begreppet aktivitetsbe- gränsning men däremot förekommer funktionsförmåga, funk- tionsnedsättning, funktionsbedömning och fysisk och/eller psy- kisk förmåga. I ett fält efterfrågas undersökningsfynd men utan att det på samma sätt som i läkarintygets fält 5 ges en direkt koppling till begreppet funktionsnedsättning. I det försäkringsmedicinska 
  
 1 
  
 FK, Redovisning av uppdrag i regleringsbrev, Dnr  
  
 31507-2009-FPSS. 
  
 2 
  
 Riksrevisionen 2009:7. 
  
 173 
  
 Arbetsförmåga på grund av sjukdom 
  
 SOU 2009:89 
  
 beslutsstödet används omväxlande begreppen funktionstillstånd, funktionsförmåga och funktion utan att det framgår om de ska betraktas som synonyma eller på vilket sätt de skiljer sig åt. Varia- tionen ligger på diagnosnivå där samma fält har olika språkbruk beroende på vilken diagnos det handlar om. 
 Mångfalden av begrepp med liknande innebörd kan förmodligen bidra till en viss oklarhet när det gäller vad som egentligen avses. Blanketter och instrument har tagits fram under olika tider och med olika inriktning men utan att det verkar finnas någon samlad ambition att upprätthålla ett konsekvent och likformigt språkbruk. På ett område där det finns så stora oklarheter och utrymme för tolkningar är det olyckligt om man inte ens inom en och samma myndighet har en något högre ambition att ensa begreppsanvänd- ningen. Vi menar att det vore önskvärt om såväl Försäkringskassan som andra aktörer i större utsträckning höll sig till de begrepp och definitioner som återfinns i WHO:s  
 ICF-klassifikation 
  och att Försäkringskassan koncentrerar sig på att utveckla ett medvetet förhållningssätt till de tre leden i  
 DFA-kedjan. 
  
 5.2 
  
 Utvecklad bedömningskompetens 
  
 Det vi kallar  
 DFA-kedjan 
  är grunden för det medicinskt renodlade arbetsförmågebegreppet. En trovärdig bild ska finnas inte bara av de enskilda delarna i kedjan utan också av hur de hänger ihop. Tydligheten i begreppet kan ökas om det blir tydligare vad de ingående delarna innebär och om enhetligheten blir större när det gäller hur de används. Samtidigt finns en inneboende komplexitet som måste behandlas. 
 Idealt bör man se en kedja där det ena leder till det andra, men i praktiken är det ofta svårare än så. I sjukförsäkringens värld är ofta aktivitetsbegränsningar eller mer allmänt uttryckta symtom start- punkten. Det är inte ovanligt att själva sjukdomsbilden aldrig blir mycket tydligare än någon form av symtombaserad diagnos där de objektiva fynden på organnivå (funktionsnedsättningarna) är svaga eller obefintliga. I stället för den ideala kedjan med sin startpunkt i sjukdomen kan det ofta mer likna en cirkel där symtom av olika slag ger en diagnos som i sin tur får ligga som förklaring till symtomen. 
 174 
  
 SOU 2009:89 
  
 Arbetsförmåga på grund av sjukdom 
  
 Figur 5.2  
 D(F)A-kedjan 
  vid symtombaserade diagnoser 
  
 Diagnos 
  
 Funktionsnedsättning 
  
 Aktivitetsbegränsning 
  
 Svårigheten att mer objektivt verifiera sjukdomen och funktions- nedsättningarna är ett ständigt återkommande bekymmer vid diskussioner både kring sjukdoms- och arbetsförmågebegreppen och det är ett bekymmer som är gemensamt för de allra flesta länder vi har studerat. Samtidigt finns i Sverige och de flesta andra länder en väl etablerad praxis att det inte ska krävas några objektiva undersökningsfynd för att någon ska ha rätt till sjukpenning. Vår avsikt med introduktionen av  
 DFA-kedjan 
  är inte att förändra denna praxis. Det kan givetvis övervägas om det inte borde gå att ställa högre beviskrav, men vår bedömning är att det i praktiken varken vore önskvärt eller kanske ens möjligt. 
 Ett belysande exempel är det amerikanska förtidspensions- systemet. Där finns det kanske mest ambitiösa försöket att forma- lisera vilka undersökningsfynd som ska finnas vid olika diagnoser och det förefaller finnas en tydlig vilja att upprätthålla kraven vid prövningar av rätten till ersättning. Samtidigt gör domstolsväsendet regelbundet bedömningen att dessa regler inte utgör en absolut spärr mot att bevilja ersättning även i fall som inte uppfyller de officiella kriterierna. Argumentet är att om någon mår allt för dåligt för att arbeta ska det betraktas som att man uppfyller det grundläggande kriteriet för ersättning även om den bakomliggande sjukdomsbilden är osäker. 
 Till slut är det ändå så att om sjukdomsliknande symtom leder till tillräckligt stora aktivitetsbegräsningar för att orsaka arbets- oförmåga är det svårt att inte betrakta dem som sjukdom. Vi har också i kapitel 4 konstaterat att några större förändringar av det svenska sjukdomsbegreppet inte är önskvärda. Däremot finns all anledning att eftersträva bättre beskrivningar av de konkreta aktivi- 
 175 
  
 Arbetsförmåga på grund av sjukdom 
  
 SOU 2009:89 
  
 tetsbegränsningarna och att alltid sträva efter att på bästa sätt verifiera dem. Även utan större förändringar av sjukdomsbegreppet och beviskraven finns utvecklingsmöjligheter på detta område. 
  
 5.2.1 
  
 Diagnosspecifik kompetens hos Försäkringskassan 
  
 Det försäkringsmedicinska beslutsstödet är ett försök att utifrån medicinsk kunskap beskriva vilka följder som det är rimligt att förvänta sig att en given sjukdom kan ha. I fall där aktivitets- begränsningarna inte står i överensstämmelse med vad som kan förväntas av diagnosen finns anledning att vara extra vaksam. Det skulle kunna vara önskvärt att Försäkringskassan i ökad utsträck- ning skapar en diagnosspecifik bedömningskompetens. En möjlig väg skulle kunna vara att låta diagnosen få en större betydelse för hur ett ärende handläggs och att i ökad utsträckning organisera den egna medicinska kompetensen kring olika medicinska specialiteter. 
  
 5.2.2 
  
 Vidareutveckling av Socialstyrelsens belutsstöd med metoder att verifiera aktivitetsbegränsningar 
  
 Ett internationellt exempel som det finns anledning att studera närmare är det finska  
 Facultas-projektet. 
  
 3 
  
 Arbetet syftar till att beskriva hur funktionsförmågan 
  
 4  
  
 bör bedömas för ett antal stora diagnosgrupper och har genomförts av det finska läkarsällskapet i samarbete med arbetspensionsanstalten Tela. Facultas kan beskri- vas som en fördjupning av det svenska beslutsstödet där fokus ligger på själva bedömningsarbetet. Idén är att samla diagnos- specifik kunskap kring kopplingen mellan sjukdom och funktion och att ge vägledning kring vilka metoder som kan användas för att verifiera vilka aktivitetsbegränsningar som föreligger. Det är inte i första hand ett försäkringsmedicinskt instrument utan syftar till att förmedla rent medicinsk sakkunskap, men det är en typ av kun- skapssammanställning som också anses kunna bli ett viktigt stöd vid handläggningen av sjukpenningärenden. Vid en eventuell vidareutveckling av det svenska beslutsstödet bör övervägas om mer fokus bör läggas på sådana mer praktiska bedömningsfrågor. 
  
 3 
  
 Bilaga 3 till betänkandet. 
  
 4 
  
 Vi vill egentligen inte använda begreppet funktionsförmåga, men det är det begrepp som används i Facultas. 
  
 176 
  
 SOU 2009:89 
  
 Arbetsförmåga på grund av sjukdom 
  
 Både det svenska beslutsstödet och det finska Facultas är exem- pel på hjälpmedel som kan bidra till att stärka kopplingen mellan de olika leden i  
 DFA-kedjan. 
  Genom att utgå från diagnosspecifik kunskap skapas en naturlig koppling mellan den givna sjukdomen och dess rimliga konsekvenser. 
 Om läkarna ges tillgång till ett utökat diagnosrelaterat besluts- stöd och Försäkringskassan utvecklar diagnosspecifik bedömnings- kompetens kommer ett gemensamt enhetligt språk att kunna utvecklas dem emellan. Det skulle såväl kunna bringa reda i begreppsanvändningen som bidra till en utveckling av kvaliteten i bedömningarna av på grund av sjukdom. 
 177 
  
 6 
  
 Medicinska förutsättningar för arbete 
  
 Vi föreslår:  
 Att begreppet medicinska förutsättningar för arbete ska ersätta nuvarande ersättningsbegrepp vid prövning mot den reguljära arbetsmarknaden. 
 Sjukförsäkringen syftar till att försäkra människor mot arbetsoför- måga på grund av sjukdom. Samtidigt är det efter sex månader inte en försäkring mot att inte kunna arbeta hos den befintliga arbetsgivaren utan den försäkrade ska bedömas i relation till hela den reguljära arbetsmarknaden. Vi har i kapitel 3 beskrivit varför det i det läget inte längre är meningsfullt att tala om en bedömning av arbetsförmåga och föreslagit att lagstiftningen i stället bör utgå från en bedömning av de medicinska förutsättningarna för arbete. Det är en bedömning som koncentreras till en beskrivning av individen och en värdering av de eventuella medicinska begräns- ningar som kan föreligga i relation till vad som är tillräckligt för att en person med stor sannolikhet ska anses kunna försörja sig på den reguljära arbetsmarknaden. 
 179 
  
 Medicinska förutsättningar för arbete 
  
 SOU 2009:89 
  
 Medicinska förutsättningar för arbete 
  
 Individ 
  
 Uppgift 
  
 Miljö 
 Vi föreslår att begreppet medicinska förutsättningar för arbete redan i dag ska ersätta nuvarande ersättningsbegrepp vid prövning mot den reguljära arbetsmarknaden. 
 En sådan förändring anser vi har ett pedagogiskt värde. Det blir tydligt att bedömningen inte längre gäller arbetsförmåga. Samtidigt är det en förändring som långt ifrån fullt ut löser de många problem som finns. Detta kapitel syftar till att beskriva en mer grundläggande reformering av bedömningstillfället där vi också behandlar frågor om vad som bör beskrivas, vilka metoder som kan användas samt hur värderingen kan tänkas gå till. 
  
 6.1 
  
 Varaktighet och särskilda skäl 
  
 Vi föreslår: A 
 tt riktlinjerna för särskilda skäl för att få arbets- förmågan bedömd mot arbete hos nuvarande arbetsgivare även efter dag 180 bör utvidgas till att oberoende av diagnos också omfatta påbörjad partiell återgång i arbete som med stor sannolikhet leder till tidigare arbetsomfattning. Vi föreslår också att sjukdomstillstånd där det finns välgrundad anledning att anta att tillståndet innan dag 365 kommer att ha förvärrats på ett sådant sätt att det då skulle finnas en rätt till sjukpenning vid en prövning mot den reguljära arbetsmarknaden ska kunna leda till fortsatt sjukskrivning av särskilda skäl, även om en prövning av medicinska förutsättningar för arbete sannolikt skulle leda till 
 180 
 SOU 2009:89 Medicinska förutsättningar för arbete 
 resultatet att tillräckliga aktivitetsbegränsningar ännu inte inträffat. 
 Sjukförsäkringen har alltid inrymt en balans mellan hanteringen av tillfälliga respektive långvariga eller permanenta tillstånd. Över tid blir det alltmer rimligt att avkräva människor att ta tillvara sin potentiella förmåga i ett annat arbete än det de inte längre klarar. Frågan är bara när det kravet ska ställas. När är det inte längre rimligt att vänta på att förmågan att utföra det befintliga arbetet ska återkomma? 
 Svaret på frågan rymmer två olika perspektiv. Det ena är mer medicinskt medan det andra är knutet till chansen att hitta ett nytt arbete. Ur ett medicinskt perspektiv är det rimligt att vänta med krav på omställning tills det är klarlagt att en medicinsk förbättring av tillståndet inte längre är sannolik. Så länge chansen till till- frisknande är god kan det ifrågasättas hur rimligt det är att kräva en svår och osäker omställning till ett nytt arbete. Ur det andra perspektivet gäller att åstadkomma en omställning medan det ännu finns rimliga chanser att en sådan ska bli lyckosam. All erfarenhet talar för att oddsen för en lyckad omställning försämras påtagligt redan efter några månaders sjukskrivning och fortsätter att försämras ju längre man är frånvarande från arbetsmarknaden. 
 Fram till och med rehabiliteringskedjans införande var det medicinska perspektivet helt dominerande. Återgång i befintligt arbete var det naturliga alternativet och innan en ordentlig utred- ning kunde visa att en återgång var högst osannolik var det inte aktuellt att ställa några krav på omställning. Resultatet, i synnerhet under slutet av nittiotalet och början av tjugohundratalet, blev en lång och ofta innehållslös väntan på tillfrisknande och till slut ett permanent utträde från arbetslivet. I den mån frågan om omställ- ning väcktes hade det ofta gått så lång tid att frånvaron i sig för- vandlat det alternativet till en orealistisk tanke. Ofta prövades det dock inte alls. 
 Rehabiliteringskedjan innebar en förstärkning av det  
 icke-medi- 
  cinska perspektivet och medförde en större respekt för vådan av långa sjukskrivningar. Frågan om omställning knöts direkt till frånvarons längd och utrymmet för att utreda sig fram till svaret på om sjukdomen var kort- eller långvarig minskade. Samtidigt inför- des ett element av medicinsk prövning där en medicinskt mycket sannolik återgång inom ett år kan utgöra grund för att skjuta upp 
 181 
  
 Medicinska förutsättningar för arbete 
  
 SOU 2009:89 
  
 frågan om omställning och prövning mot den reguljära arbetsmark- naden. Detta innebar en mycket kraftig förskjutning av balansen mellan de två perspektiven. 
 Problemet är att båda perspektiven är viktiga och legitima. Idealt sett ska valet kunna göras utifrån det enskilda fallet. I de fall där en person med stor sannolikhet kommer att nå frågan om omställning är det önskvärt att det sker så fort som möjligt. Även de sex måna- der som det tar i dag är egentligen en riskabelt lång tid. 
  
 1  
  
 I de fall där sjukdomen visserligen är svår och långvarig men ändå har ett sannolikt slut och där det finns goda chanser till återgång i befint- ligt arbete är det av flera skäl olyckligt att sätta gränsen så snävt som ett halvår eller ett år. En bra försäkring tvingar inte fram en omställning som inte är nödvändig. Risken att omställningen ska misslyckas är därtill tillräckligt betydande för att det ur ett arbets- linjeperspektiv ska läggas stor vikt vid att försöka upprätthålla en befintlig anställning. Samtidigt visar historien med förskräckande tydlighet vad som riskerar att hända när det saknas tydliga och schabloniserade tidsgränser. Frågan är hur balansen bör se ut och i vilken grad det finns anledning att väcka frågan på nytt i samband med de övriga förändringar vi föreslår. 
 Frågan om ett tillstånds varaktighet ställs på sin spets när det ska ske en bedömning av förmåga i relation till den reguljära arbetsmarknaden. För den som har en anställning sker detta i normalfallet efter 180 dagars sjukskrivning. Eftersom prövningen av förmågan mot den reguljära arbetsmarknaden inte innehåller något ställningstagande om tillståndets varaktighet behövs ett sär- skilt sådant ställningstagande. I dag sker det inom ramen för så kallade särskilda skäl. Om det finns välgrundad anledning att anta att den sjukskrivne innan dag 365 kommer att återgå i befintligt arbete kan bedömningen mot den reguljära arbetsmarknaden skju- tas upp. Det framgår att det bör vara en medicinsk bedömning och att den endast kan bli aktuell vid tydliga diagnoser, där det går att ha en välgrundad uppfattning om att en viss terapi har önskad effekt eller vilket läkningsförlopp som kan förväntas. 
 Under utredningens arbete har vid intervjuer med handläggare hos Försäkringskassan framgått att tolkningen av reglerna kring särskilda skäl skiljer sig åt en hel del mellan olika lokala kontor, 
  
 1 
 Vilket förmodligen också är skälet till att det i dag redan vid tre månader finns en chans för den sjukskrivne att få kontakt med Arbetsförmedlingen och att börja orientera sig mot ett nytt arbete genom s.k. kontaktmöten och då även en rätt till tjänstledighet för att pröva nytt arbete. 
 182 
  
 SOU 2009:89 
  
 Medicinska förutsättningar för arbete 
  
 vilket kan vara begripligt med tanke på att reglerna är så pass nya. Däremot aktualiserar en del av de tolkningar som gjorts frågan om regelverket. Speciellt frågan om hur partiell återgång i arbete ska behandlas bör enligt vår mening förtydligas. I dag finns inget som säger om en påbörjad partiell återgång ska spela någon roll vid bedömningen av särskilda skäl. Det tycks däremot vara en relativt vanlig bevekelsegrund för beslut där det anses föreligga särskilda skäl. Den påbörjade återgången tas till intäkt för att personen är på väg tillbaka. 
 I relation till propositionens betoning av en medicinsk bedöm- ning av särskilda skäl förefaller en sådan tolkning legalt tvivelaktig. Om återgången är en följd av ett tillfrisknande kanske det inte är något problem, men att tillmäta en påbörjad återgång en självstän- dig betydelse verkar i ljuset av dagens regler tveksamt. Samtidigt är det förmodligen så att i de fall där sjukdomens natur omöjliggör en säker medicinsk bedömning är en partiell återgång ett av få möjliga bevis för att en återgång i befintligt arbete är sannolik. Det kan också antas att om en påbörjad och planerad upptrappning avbryts av att ersättningen dras in kan det ofta upplevas som stötande. 
 Även vid ett oförändrat medicinskt tillstånd kan det dessutom vara sannolikt att den sjukskrivne kommer att återgå i befintligt arbete. Det kan mycket väl vara så att återgången baseras på ett anpassningsarbete där förändringar på arbetsplatsen och inte ett medicinskt tillfrisknande möjliggör återgången. Även här är det oklart om det i dag finns ett legalt utrymme för att i sådana fall utnyttja möjligheten till särskilda skäl för att skjuta upp bedöm- ningen mot den reguljära arbetsmarknaden. 
 Ett förtydligande av vilken annan form av bevisföring, förutom medicinska underlag, som ska kunna ligga till grund för ett ställningstagande om att det finns särskilda skäl utgör en delikat balansgång. Det får inte leda till att situationen återgår till vad som rådde innan rehabiliteringskedjan, där prövning mot den reguljära arbetsmarknaden antingen aldrig kom till stånd eller gjordes väldigt sent. Särskilda skäl ska utgöra en undantagsregel och ett ställnings- tagande måste vila på en hög sannolikhet för återgång. Samtidigt utgör ställningstagandet till särskilda skäl den enda möjligheten att låta sjukdomens varaktighet spela en roll vid bedömningen av arbetsförmågan. En alltför snäv tolkning av vilken form av bevis- föring som är acceptabel vid bedömning av särskilda skäl riskerar att urholka systemets legitimitet och eventuellt till att prövningen mot den reguljära arbetsmarknaden i praktiken blir mindre stram 
 183 
  
 Medicinska förutsättningar för arbete 
  
 SOU 2009:89 
  
 än vad som är önskvärt. Vi finner därför att det bör vara klarlagt att en trovärdig plan finns för återgång i tidigare omfattning inom 365 dagar för att partiell sjukskrivning ska utgöra grund för särskilda skäl. 
 En annan aspekt av särskilda skäl som aktualiserats under utredningens arbete är hur hanteringen ska se ut när det inte är ett tillfrisknande som kan förutses, utan det tvärtom finns goda skäl att anta att ett tillstånd kommer att förvärras. Det finns fall där den sjukskrivne vid 180 dagar visserligen borde anses som förmögen att försörja sig på den reguljära arbetsmarknaden men där sjukdomen är sådan att den förmågan snart kommer att försvinna. Det kan t.ex. röra sig om en person med cancer som vid 180 dagar klarar att arbeta halvtid och kanske skulle klara heltid i ett annat arbete men där prognosen är sådan att det bara är en tidsfråga innan sjukdomen förvärras på ett sådant sätt att arbete i tidigare omfattning är helt uteslutet. I sådana fall kan ett beslut om indragen ersättning upp- fattas som stötande. Dagens regler kring särskilda skäl ger emel- lertid inget utrymme för något annat beslut. Här menar vi att det vore rimligt om ett beslut om särskilda skäl även kunde omfatta den som drabbats av en särskilt allvarlig och progressiv sjukdom. Fortfarande krävs att personen är arbetsoförmögen åtminstone partiellt i relation till befintligt arbete, men kravet på omställning ska inte behöva gälla för en person där det på medicinska grunder är sannolikt att arbetsförmågan i det nya arbetet inte kommer att bli långvarig. 
 Denna typ av överväganden är som vi har konstaterat en balans- gång mellan två olika legitima och viktiga perspektiv som sjukför- säkringen alltid har burit med sig. Försäkringen är i längden inte en yrkesförsäkring men den ska inte heller i onödan tvinga människor till en svår och osäker omställning. Vi kommer i detta kapitel att utveckla tankar kring bedömningen av det vi kallar medicinska förutsättningar för arbete som förmodligen kräver att den balans- gången blir tydligare. 
 I dag ligger bedömningen av särskilda skäl hos samma hand- läggare som också bedömer förmågan i relation till den reguljära arbetsmarknaden. Det möjliggör i praktiken ett visst mått av pragmatiskt utbyte mellan de två bedömningarna. Om ett lagligt korrekt beslut upplevs som direkt stötande kan det, även om det egentligen inte finns utrymme för det i lagen, hanteras genom att bedömningarna anpassas till varandra. Om en handläggare t.ex. upplever sig tvingad att bedöma någon som arbetsför i relation till 
 184 
  
 SOU 2009:89 
  
 Medicinska förutsättningar för arbete 
  
 den reguljära arbetsmarknaden trots att han/hon egentligen anser att beslutet är orimligt kan lösningen vara att i stället tänja på reglerna för särskilda skäl. En sådan flexibilitet är visserligen princi- piellt inte önskvärd och riskerar att leda till rättsosäkerhet och bristande likformighet, men samtidigt kommer verkligheten alltid att vara mer komplex än vad regelverket har utrymme att hantera. Det är inte alltid helt fel att tillämpningen har ett visst mått av säkerhetsventiler för att hantera risker för uppenbart orimliga beslut. 
 Vi menar dock att otydligheten vid bedömning mot den reguljära arbetsmarknaden är ett stort problem i dagens försäkring och att utrymmet för pragmatiska lösningar i dag är för stort. Den modell med fristående och instrumentstyrda bedömningar som vi beskriver i detta kapitel är avsedd att öka tydligheten och minska utrymmet för godtyckliga beslut. Modellen förutsätter också att man till skillnad från i dag först gör en bedömning av huruvida det föreligger särskilda skäl och endast om så inte är fallet blir det aktuellt med en bedömning av förmågan mot den reguljära arbetsmarknaden. En sådan ordning kommer att drastiskt minska utrymmet för att balansera de båda bedömningarna mot varandra och det väcker i sin tur frågan om reglerna för särskilda skäl är tillräckligt nyanserade. Vår uppfattning är att de inte är det och att partiell återgång som med stor sannolikhet leder till tidigare arbets- omfattning och progressiva tillstånd utgör exempel på situationer som regelverket bör kunna inrymma på ett tydligare sätt än i dag. 
  
 6.2 
  
 Aktivitetsbegränsning och reguljär arbetsmarknad 
  
 Medicinska förutsättningar för arbete bygger i grunden på en beskrivning av individen som inrymmer samma logik som vid bedömning av arbetsoförmåga på grund av sjukdom. Det är fort- farande  
 DFA-kedjan 
  som är utgångspunkten och det är en medicinskt renodlad beskrivning. 
 Att bedömningen mot den reguljära arbetsmarknaden blir så speciell beror på att en  
 tydlig bild av vad aktivitetsbegränsningarna ska relateras till saknas.  
 Alla ska bedömas lika i den meningen att det är förmågan att försörja sig på en och samma reguljära arbets- marknad som ska bedömas. Frågan blir då vilka aktiviteter som kan sägas representera den reguljära arbetsmarknaden. Aktivitets- 
 185 
  
 Medicinska förutsättningar för arbete 
  
 SOU 2009:89 
  
 begränsningar som relevant begrepp förutsätter i det här samman- hanget en bild av vilka aktiviteter man behöver kunna utföra för att det ska finnas en förmåga. Innan 180 dagar finns, för anställda och egenföretagare, en sådan bild. Det går att avgöra vilka aktivitets- begränsningar som är förenliga eller inte med att utföra befintliga arbetsuppgifter. 
 Om det ska vara möjligt att göra en likvärdig och rättssäker bedömning mot den reguljära arbetsmarknaden måste en bild skapas av vad den reguljära arbetsmarknaden kräver. Måste man kunna se för att försörja sig? Måste man kunna höra? Måste man kunna gå? 
 Det torde vara uppenbart att särskilt krävande aktiviteter inte bör ingå. Samtidigt finns rimligen mer basala aktiviteter som är relevanta i relation till i stort sett alla sorts arbeten. 
 Den som på grund av särskilt höga fysiska krav inte längre kan utföra sitt befintliga arbete kan ändå vara helt obehindrad i relation till de allra flesta andra arbeten. En djuphavsdykare kan mista sin arbetsförmåga i förhållande till dykarbete och ändå vara kapabel att utföra nästan alla andra arbeten på den reguljära arbetsmarknaden. 
 Det kan inte heller vara det allra mest udda och speciella i form av låga krav som ska sätta standarden för vad som kan sägas krävas i relation till den reguljära arbetsmarknaden. Det faktum att förfat- tare är ett yrke och att det i princip går att skriva en bok så länge man kan blinka kan knappast betyda att alla andra aktivitets- begränsningar är irrelevanta. 
 Vi har redan i kapitel 3 konstaterat att frågan till slut handlar om sannolikheter. Hur svårt eller osannolikt är det för en person att, givet sina medicinska förutsättningar för arbete, hitta en plats där han/hon är arbetsförmögen. 
 I figuren på nästa sida är det de ovalt inringade delarna som måste definieras för att begreppet ska bli möjligt att hantera på ett bra sätt. Den reguljära arbetsmarknaden måste representeras av ett antal utvalda aktiviteter och de aktivitetsbegränsningar som ska anses tillräckliga för att den sjuke inte ska behöva försöka försörja sig på den reguljära arbetsmarknaden måste definieras (se figur 6.1). 
 I avsaknad av vilka aktiviteter som ska anses representera den reguljära arbetsmarknaden tvingas den enskilde handläggaren att själv göra sig en föreställning om vad den reguljära arbetsmark- naden kräver. Det säger sig självt att risken blir stor för olika behandling och stora variationer. 
 186 
  
 SOU 2009:89 
  
 Medicinska förutsättningar för arbete 
  
 Figur 6.1 Aktivitetsbegränsningar i relation till den reguljära arbetsmarknaden 
 Diagnos  
  Funktionsnedsättning  
  Aktivitetsbegränsning 
  
 Individ 
  
 Gräns 
  
 Reguljära arbetsmarknaden 
  
 Aktiviteter 
  
 6.3 
  
 Normering via instrument 
  
 I vårt delbetänkande SOU 2008:66 presenterade vi ett antal instru- ment som används i olika länder för att göra bedömningar av vem som har rätt till olika former av sjukförsäkringsförmåner. Det flera av instrumenten har gemensamt är att de uttrycker en politisk normering av hur ersättningsgrunderna ska förstås. Instrumenten ersätter delvis mer allmänna formuleringar i lagtext och skapar en ökad tydlighet om vad som gäller för rätt till ersättning. 
 Instrumenten är i praktiken formulär och blanketter som ger ett svar på frågan om vilka aktiviteter som ska bedömas. Aktiviteterna är svaret på frågan hur kraven på arbetsmarknaden kan represen- teras. Ofta rör det sig helt enkelt om en lista över olika aktiviteter där den bedömda personen kan beskrivas utifrån förmåga eller oförmåga att utföra de olika aktiviteterna. Ofta innehåller också instrumenten någon form av svar på frågan om var gränsen går för ersättning. De beskriver hur stora aktivitetsbegränsningar som ska krävas. 
 Vi valde i delbetänkandet att inte besvara frågan om huruvida den svenska sjukförsäkringen behöver något liknande instrument. Utredningen har sedan dess bett om och fått regeringens uppdrag att tillsammans med Försäkringskassan påbörja ett utvecklings- arbete med syfte att skapa ett instrument som stöd för bedöm- ningen av medicinska förutsättningar för arbete. Följande resone- mang kring instrument och den därtill kopplade bedömningspro- cessen hör till de frågor som behandlas i det arbetet. 
 187 
  
 Medicinska förutsättningar för arbete 
  
 SOU 2009:89 
  
 Arbetet att utforma det slutliga instrumentet tar med nöd- vändighet lång tid  
 -  
 enligt internationella erfarenheter flera år  
 -  
 av teoretisk, praktisk och vetenskaplig prövning. 
 När vi talar om normerande instrument vid bedömningen av medicinska förutsättningar för arbete handlar det om instrument som direkt syftar till att  
 förtydliga hur bedömningen inom sjukför- säkringen av tillträckligt eller inte tillräckligt nedsatta förutsättningar ska gå till.  
 Det finns i dag en lång rad olika instrument som på olika sätt syftar till att beskriva personers funktionstillstånd. Problemet är att dessa instrument inte säger något om vem som ska ha rätt till ersättning från sjukförsäkringen eller inte och de kan i större eller mindre grad också beskriva faktorer som inte ska vägas in vid en bedömning av ersättningsrätten. 
 Det grundläggande syftet med ett instrument är att skapa en  
 politisk normering  
 av vad som menas med reguljär arbetsmarknad och var gränsen ska gå för rätt till sjukpenning vid bedömning mot densamma, alltså ett renodlat försäkringsinstrument som ska spegla försäkringens villkor. Det är inte ett instrument för att bedöma arbetsförmåga i allmänhet. Instrumentet beskriver främst vad som ska mätas och bedömas och i mindre grad hur det ska ske. 
 Vid bedömningen av den enskilda individens aktivitetsbegräns- ningar kan många av de instrument som finns för bedömning av funktionstillstånd vara till nytta. Men vårt försäkringsrelaterade instrument talar om vad som ska bedömas och hur gränserna ska värderas. 
 Ett instrument kan också i varierande grad syfta till att säkra kopplingen till sjukdom och att ge vägledning vid en mer medi- cinsk bedömning, men det är sekundära uppgifter. 
 Som försäkringsinstrument är det grundläggande att instrumen- tet understödjer en likformig och rättssäker tillämpning av försäk- ringens villkor. Varje instrument kan kalibreras på olika nivåer för att ge fler eller färre rätt till ersättning men den frågan bör skiljas från instrumentets egenskaper i övrigt. 
 Det är instrumentets egenskaper i övrigt som kräver ett professionellt utvecklingsarbete under avsevärd tid. Först när det är genomfört är det dags att i den politiska processen ta ställning till den normering som ligger i kalibreringen. Det är också först då som det blir aktuellt att ta ställning till hur den rättsliga regleringen bör se ut kring själva instrumentet. Under utvecklingsarbetets gång får man nöja sig med att diskussionerna inom Försäkringskassan om instrumentets utformning kommer att påverka och successivt i 
 188 
  
 SOU 2009:89 
  
 Medicinska förutsättningar för arbete 
  
 allt högre grad ensa handläggningen av den bedömning som ska ske inför dag 180. 
  
 6.4 
  
 Generellt eller diagnosspecifikt instrument 
  
 Bland de instrument som finns i omvärlden kan två grundläggande typer urskiljas; diagnosrelaterade och generella instrument. Diag- nosrelaterade instrument finns i Australien och USA. De bygger på separata kapitel för olika diagnos- eller funktionsgrupper och foku- serar därmed på sjukdomens logiska konsekvenser. Generella instrument finns i Storbritannien och Nederländerna. Dessa länder beskriver alla sökande med hjälp av samma mall och instrumentet saknar koppling till den bakomliggande sjukdomen. 
 En grundläggande fråga är hur vi ska förhålla oss till vägvalet mellan generellt och diagnosspecifikt instrument. Det kan visser- ligen finnas mellanformer men antingen finns eller finns inte olika ingångar beroende på diagnos. I det senare fallet blir processen att ta fram ett instrument betydligt mindre medicinskt präglad, medan diagnosrelaterade ingångar kräver ett betydande inslag av läkardel- tagande. För de generella instrumenten är det mest kännetecknande att det finns en fullständig aktivitetslista. En sådan skulle dock kunna vara användbar även inom ramen för ett diagnosrelaterat instrument. 
  
 2 
  
 Ett generellt instrument svarar väl mot principen att det är en och samma reguljära arbetsmarknad som individen ska bedömas mot. Sjukdomen ska egentligen inte spela någon roll utan det är följderna i form av relevanta aktivitetsbegränsningar som är det centrala. Och aktivitetsbegränsningarna ska beskrivas likformigt för alla som bedöms. Ett generellt instrument kan också lättare ta hänsyn till den enkla formen av principen om befintligt skick genom att hela människan bedöms och även medicinska svagheter som inte direkt följer av den aktuella sjukdomen kan tillåtas spela en roll. Det senare kan dock även medföra risker i form av att allt för mycket tillåts spela roll och fokus på kopplingen tillbaka till sjukdom försvagas. Den risken kan till viss del hanteras genom en tydlig reglering av vilka typer av begränsningar som får beaktas och av vad som utgör en begränsning. Den avgörande svagheten med ett generellt instrument är sannolikt att det riskerar att diskrimi- 
  
 2 
 Det amerikanska systemet inrymmer faktiskt också en blankett (Residual Functioning Capacity) som skulle kunna sorteras in under den kategorin. 
 189 
  
 Medicinska förutsättningar för arbete 
  
 SOU 2009:89 
  
 nera vissa typer av sjukdomar genom att de valda aktiviteterna begränsar utrymmet för vilka typer av problem som tillåts spela roll för bedömningen. 
 Ett diagnosrelaterat instrument har som sin främsta styrka att det skapar en ökad tydlighet när det gäller  
 DFA-kedjan 
  och att det kan bidra med diagnosspecifik information som förbättrar värde- ringen av vilka aktivitetsbegränsningar som föreligger. Det ligger visserligen utanför huvudsyftet med ett instrument men utgör sam- tidigt en viktig del av själva bedömningsprocessen. Ett diagnosrela- terat instrument möjliggör också en större finkornighet när det gäller att spegla olika typer av begränsningar. Risken minskar att instrumentet i sig skapar ojämlika förutsättningar för olika grup- per. 
 Konflikter kring den aktuella bedömningen kan vara av två slag; konflikt om vad man kan, respektive konflikt om vad det man kan räcker till på arbetsmarknaden. Den första konflikten kommer i form av oenighet om hur stora problemen är, om huruvida den försäkrade kan eller inte kan utföra diverse aktiviteter. Det är en konflikt som kretsar mest kring de medicinska frågor som ryms inom  
 DFA-kedjan. 
  Den andra konflikten rör försäkringens gränser och kommer till uttryck i frågor om vad givna aktivitetsbegräns- ningar innebär i form av förmåga på arbetsmarknaden. Det är den senare konflikten som instrumentet främst är tänkt att hantera. 
 I den mån ett instrument ska utgöra ett stöd i den första konflikten blir det en annan typ av stöd. Det är då inte fråga om att uttrycka försäkringens regelverk utan om att understödja en bevisprövning. Givet en viss diagnos, hur kan aktivitetsbegräns- ningar bedömas och värderas? Ett sådant instrument kommer att röra sig i ett gränsland mellan sjukdoms- och arbetsförmåge- begrepp men det är en närmast oundviklig komplikation med ett diagnosrelaterat instrument. Om en person som är diagnostiserad med depression åberopar andra aktivitetsbegränsningar än vad som finns under det avsnittet ställs bedömaren inför vissa vägval. I den mån instrumentet ska vara ett stöd i bevisvärderingen kan bedöma- ren säga att de begränsningarna inte är rimliga som en följd av depression och därför inte ska beaktas annat än i den mån de kan utgöra en tillräcklig grund för en annan diagnos. Om instrumentet främst ska hjälpa till att beskriva fler och, givet diagnosen, mer ändamålsenliga aktivitetsbegränsningar blir det lättare att helt enkelt gå in på ett kapitel som bättre passar de kompletterande problemen och addera den bedömningen till den som görs under 
 190 
  
 SOU 2009:89 
  
 Medicinska förutsättningar för arbete 
  
 depressionskapitlet. Ska det första alternativet vara regeln kommer instrumentet att bli kontroversiellt och riskerar att komma i konflikt med hur vi ser på sjukdomsbegreppet. En sådan tillämp- ning riskerar också att göra våld på principen om befintligt skick i och med att kroppsliga svagheter som inte är en direkt följd av sjukdomen riskerar att sållas bort. Konflikten med sjukdoms- begreppet kan bli ännu tydligare om instrumentet, i likhet med det amerikanska, också stipulerar vilka beviskrav som ska vara upp- fyllda givet en viss diagnos. Om t.ex. en viss form av objektiva undersökningsfynd ska krävas för att styrka en påstådd aktivitets- begränsning riskerar den regeln att hamna i direkt konflikt med tanken att sjukdomsbegreppet inte alltid kan innehålla krav på klarlagda sjukdomsmekanismer – symtom kan räcka. Samtidigt är det först när instrumentet verkligen innehåller sådana delar som det på allvar kan spela en betydelsefull styrande roll i hanteringen av  
 DFA-kedjan. 
  
 Det bör noteras att oavsett instrument ska  
 DFA-kedjan 
  behandlas. Vår bedömning är dock att den typen av frågor bäst behandlas med mer generella riktlinjer som kan tillämpas även vid bedömning av arbetsoförmåga på grund av sjukdom. Ett mera generellt instrument utesluter inte på något sätt att det skapas en tydligare struktur för hur det ska ske. Vi resonerade i föregående kapitel kring det finska  
 Facultas-projektet 
  och väckte frågan att Socialstyrelsen skulle kunna ges i uppdrag att utifrån det befintliga metodstödet gå vidare och utveckla något som liknar Facultas. 
 I det arbete som utredningen bedrivit tillsammans med För- säkringskassan har slutsatsen blivit att ett generellt instrument bör vara förstahandsalternativet vid ett vidare utvecklingsarbete. Det viktigaste argumentet är att ett sådant instrument bedöms ha de bästa förutsättningarna att understödja och främja en likformig och rättssäker tillämpning. 
  
 6.5 
  
 Den medicinska frågan 
  
 Ett normerande instrument syftar, som vi konstaterat, främst till att ge svar på frågan om vad en persons förmåga ska bedömas räcka till. Ett generellt instrument av det slag vi förespråkar avgränsar visserligen vilka aktiviteter som ska bedömas men ger inget stöd för hur bedömningen av eventuella aktivitetsbegränsningar ska gå till. Frågan om vad en person kan kräver något mer än ett instru- 
 191 
  
 Medicinska förutsättningar för arbete 
  
 SOU 2009:89 
  
 ment för att besvaras väl. Att bedöma vilka aktivitetsbegränsningar som föreligger är en renodlat medicinsk fråga. 
 Prövningen av rätten till ersättning vid sex månader bygger i grunden på samma faktorer som prövningen innan sex månader. Det är fortfarande sjukdomens konsekvenser i form av relevanta funktionsnedsättningar och aktivitetsbegränsningar som ska bedö- mas. Den avgörande skillnaden ligger i att dessa inte längre ska relateras till de krav som ställs i det befintliga arbetet utan till vad som krävs för att kunna försörja sig på den reguljära arbetsmark- naden. Aktivitetsbegränsningar som kan ha medfört uppenbar arbetsoförmåga i det befintliga arbetet kanske inte längre behöver vara lika relevanta. Å andra sidan kanske problem som inte tillmätts någon större betydelse vid de föregående bedömningarna nu måste beskrivas tydligt för att ge en helhetsbild av individens funktions- tillstånd i relation till arbetsmarknaden som helhet. Steget från en bedömning av arbetsförmåga till en bedömning av medicinska förutsättningar för arbete innebär att de befintliga medicinska underlagen inte nödvändigtvis är tillräckliga för att kunna ta ställning till rätten till ersättning. 
 När det funnits behov av mer djupgående bedömningar har Försäkringskassan historiskt använt sig av externa aktörer som stått för dessa utredningar. Beslutet har fortfarande legat hos Försäkringskassan men själva undersökningen av den försäkrade har utförts av andra. Ofta har det rört sig om mycket ambitiösa teamutredningar där stora resurser lagts ned på att skapa en så god bild som möjligt av den försäkrades funktionstillstånd. 
 En sådan modell ger upphov till flera problem, där det mest grundläggande är att utredningarna inte på ett tillräckligt professionellt sätt behandlar frågan om rätt till ersättning. Oavsett kvaliteten på utredningen står handläggaren hos Försäkringskassan fortfarande inför frågan om vad som är tillräckligt. Vilket funk- tionstillstånd ska anses vara förenat med förmåga respektive oför- måga att försörja sig på den reguljära arbetsmarknaden? Försäk- ringskassan ber visserligen sina leverantörer att uttala sig om arbetsförmågan men det görs då av aktörer som inte är experter på försäkringens regelverk.  
 En sådan bedömning vilar på illusionen att det finns ett medicinskt svar på frågan om vem som kan försörja sig på den reguljära arbetsmarknaden. Det gör det inte. 
  
 Handläggaren tvingas att antingen acceptera en försäkrings- juridisk bedömning från personer som inte har till egentlig uppgift att göra en sådan eller att själv värdera en utredning som någon 
 192 
  
 SOU 2009:89 
  
 Medicinska förutsättningar för arbete 
  
 annan gjort och som handläggaren knappast har den rätta kompe- tensen att värdera. 
 Att införa ett normerande instrument skulle delvis lösa dilem- mat att vad man kan och vad det räcker till bedöms av olika aktörer. Ett generellt instrument skulle ge en extern utredare en mycket tydlig bild av vilka frågor som ska utredas och ett instru- ment med en tydligt uttryckt gräns för rätt till ersättning skulle med viss automatik ge svaret på frågan om ersättningsrätten. Trots detta anser vi att det skulle finnas mycket att vinna på att samla hela bedömningen på en plats. 
 En professionell och likvärdig bedömning kräver ett väl genom- arbetat förhållningssätt till hur en persons aktivitetsbegränsningar ska bedömas. Det är ofta en mycket svår fråga att bedöma vad en person egentligen kan och även de medicinska utredningsmeto- derna därvidlag behöver såväl utvecklas som ensas. En sådan utveckling sker sannolikt bäst om det är försäkringsgivaren som har kontroll över alla stegen. 
 Vår slutsats är att Försäkringskassan bör skaffa sig den kompe- tens som behövs för att själv utföra utredningarna av medicinska förutsättningar för arbete. Det är Försäkringskassan som måste bygga upp en egen expertis kring tillämpningen av det egna regel- verket. Den organisation som skapas bör äga både själva utred- ningen och bedömningen av ersättningsrätten. I praktiken skulle det innebära att  
 Försäkringskassan skaffar sig professionella medi- cinska team som tillsammans med beslutsfattande handläggare genom- för bedömningarna.  
 Teamen ska såväl förvalta det normerande försäkringsrelaterade instrumentet (som vi benämner MFFA) som med hjälp av sina olika professioners redskap kunna klarlägga den medicinska frågan vad individen egentligen kan. Förutom att detta skapar förutsättningar för en högre kvalitet och större likformighet skulle det också möjliggöra bättre möten med de personer som ska bli föremål för bedömningarna. Betydelsen av det senare utvecklas ytterligare i kapitel 9. 
  
 6.6 
  
 Bedömning av medicinska förutsättningar för arbete för den som är arbetslös 
  
 I september 2009 var ungefär 20 procent av alla som uppbar sjukpenning arbetslösa. För denna grupp ska prövningen av rätten till sjukpenning från första ersättningsdagen göras mot arbete på 
 193 
  
 Medicinska förutsättningar för arbete 
  
 SOU 2009:89 
  
 den reguljära arbetsmarknaden 
  
 3  
  
 och bedömningen ska ske mot de kriterier för medicinska förutsättningar för arbete som fastställs. Läkarintyg och andra underlag ska bedömas mot dessa kriterier. 
 I samtliga sjukfall bör senast vid dag 180 göras ett ställnings- tagande till behovet av en teambedömning av medicinska förutsätt- ningar för arbete. Detta garanterar också att sjukskrivning, obe- roende av om personen var i arbete eller ej före insjuknandet, inte ska pågå längre än 180 dagar utan att ett grundligt ställningstagande görs. 
  
 6.6.1 
  
 Personer som uppbär aktivitetsstöd 
  
 Personer som uppbär aktivitetsstöd har rätt att behålla sin ersättn- ing under perioder med sjukdom. För att villkoren för rätt till aktivitetsstöd ska kunna uppfyllas vid frånvaro på grund av sjuk- dom måste deltagaren göra en sjukanmälan till Försäkringskassan. Sjukperioden, eller del av sådan, ska sedan godkännas av För- säkringskassan. Vid godkänd sjukperiod betalas aktivitetsstöd ut med samma belopp som skulle ha lämnats om deltagaren varit närvarande vid programmet. 
  
 4  
  
 Försäkringskassan ska göra samma bedömning av rätten till ersättning som vid övriga sjukfall vilket dock sällan sker. Så länge det finns ett beslut om aktivitetsstöd och ett godkänt läkarintyg betalas som regel ersättning ut. Under 2008 uppbar cirka 128 000 personer aktivitetsstöd under i genomsnitt 106 dagar. Andelen sjukdagar var cirka 23 procent. Antalet per- soner med aktivitetsstöd har ökat kraftigt under 2009 och i september hade drygt 80 procent fler beviljats aktivitetsstöd jäm- fört med motsvarande månad föregående år. 
 Enligt ett nyligen presenterat förslag 
  
 5  
  
 ska Försäkringskassan för den som på grund av sjukdom är frånvarande från ett arbets- marknadspolitiskt program vid bedömningen av den försäkrades arbetsförmåga beakta om den försäkrade på grund av sjukdomen är ur stånd att delta i programmet. Den som på grund av sjukdom under en längre tid inte kan delta i programmet bör enligt förslaget lämna programmet och i stället begära sjukpenning hos För- säkringskassan. 
  
 3 
  
 3 kap. 7 § tredje och fjärde styckena AFL. 
  
 4 
  
 8 § 1 FAS och 3 kap. 7 och 14 §§ AFL. 
  
 5 
  
 Ds 2009:45. 
  
 194 
  
 SOU 2009:89 
  
 Medicinska förutsättningar för arbete 
  
 I likhet med övriga arbetslösa bör individen då få sin rätt till ersättning bedömd utifrån de medicinska förutsättningarna för arbete och även i dessa sjukfall ska senast vid dag 180 göras ett ställningstagande till behov av teambedömning. 
  
 6.7 
  
 Gränsen för rätt till ersättning 
  
 Vad som ska beskrivas och hur det ska beskrivas är komplicerade frågor, men till slut är den verkliga knäckfrågan hur resultaten ska värderas. Vilka aktivitetsbegränsningar är tillräckliga för att någon ska ha rätt till ersättning från sjukförsäkringen? Det avgör vem som ska anses kunna försörja sig själv på den reguljära arbets- marknaden eller i varje fall avkrävas ett försök att göra det? En introduktion av begreppet medicinska förutsättningar för arbete säger i sig mycket lite om dessa frågor. Det är fullt möjligt att introducera begreppet inom ramen för dagens lagstiftning utan någon avsikt att förtydliga gränsen för vem som har rätt till ersätt- ning. 
 En sådan mer begränsad förändring skulle dock lämna det allra mest grundläggande problemet olöst. Det skulle inte ge någon tydligare politisk normering av vilka krav försäkringslagstiftningen egentligen avser att ställa. Utan en sådan ökad tydlighet kvarstår alla dagens problem där lagtexten kan tolkas som att det finns förmåga så länge det går att föreställa sig någon kombination av  
 individ-uppgift-miljö 
  någonstans som är förenlig med arbetsför- måga. Dagens lagtext och förarbeten ger dålig vägledning inför den svåra sannolikhetsbedömning som oundgängligen måste göras. 
 Bedömningen av medicinska förutsättningar för arbete bör utgå från en bild av funktionstillstånd i linje med vad vi hittills har beskrivit. Individens aktivitetsbegränsningar beskrivs och uppgif- ten blir att värdera begränsningarna i relation till arbetsmarknadens krav. Någonstans ska finnas en gräns mellan ett läge där begräns- ningarna inte är större än att individen med stor sannolikhet bör kunna försörja sig på den reguljära arbetsmarknaden och ett annat läge där begränsningarna är tillräckligt allvarliga för att det ska kunna anses vara motiverat att gå vidare med en djupare bedömning av försörjningsförmågan. 
 Hur denna gräns ska uttryckas påverkas av val av ett standardi- serat instrument eller inte och vilken form av instrument som 
 195 
  
 Medicinska förutsättningar för arbete 
  
 SOU 2009:89 
  
 eventuellt väljs. Generellt gäller att gränsen kan uttryckas tydligare ju mer standardiserad beskrivningen görs. 
 En ytterlighetsposition är att använda sig av den form av poängsystem som används i t.ex. Storbritannien. Det skulle inne- bära en normering både av vilka aktiviteter som ska bedömas och av hur eventuella begränsningar ska värderas i relation till ersättnings- rätten. Nedan följer ett utdrag från det brittiska instrumentet där det framgår hur aktiviteterna gå, sitta, stå och böja knän/rygg beskrivs och värderas (15 poäng utgör gränsen för ersättning och poäng kan adderas så länge de kommer från olika aktiviteter). 
 Gå med promenadkäpp eller annat stöd, om sådant normalt används 
  
 a)  
 Kan inte gå alls 
  
 15 
  
 b) 
  
 Kan inte gå mer än 50 meter på slät mark utan upprepade pauser eller med 
  
 15 
  
 allvarliga besvär 
  
 c) 
  
 Kan inte gå två trappsteg ens med stöd av trappräcke 
  
 15 
  
 d) 
  
 Kan inte gå mer än 100 meter på slät mark utan upprepade pauser eller med 
  
 9 
  
 allvarliga besvär 
  
 e) 
  
 Kan inte gå mer än 200 meter på slät mark utan upprepade pauser eller med 
  
 6 
  
 allvarliga besvär 
  
 f) 
  
 Inget av ovanstående stämmer 
  
 0 
  
 Stå och sitta 
  
 a) 
  
 Kan inte stå mer än 10 minuter, utan hjälp av annan person även om det ges 
  
 15 
  
 möjlighet att röra sig innan det är nödvändigt att sätta sig ned 
  
 b) 
  
 Kan inte sitta i en stol med hög rygg och utan armstöd i mer än 10 minuter innan 
  
 15 
  
 det är nödvändigt att flytta sig från stolen på grund av att de upplevda besvären 
  
 gör det omöjligt att sitta kvar 
  
 c) 
  
 Kan inte resa sig från sittande till stående i en rak stol utan fysisk hjälp från en 
  
 15 
  
 annan person 
  
 d) 
  
 Kan inte förflytta sig mellan en sittposition och en annan belägna intill varandra 
  
 15 
  
 utan att behöva fysisk assistans från en annan person 
  
 e) 
  
 Kan inte stå mer än 30 minuter även om det ges möjlighet att röra sig innan det 
  
 6 
  
 är nödvändigt att sitta ned 
  
 f) 
  
 Kan inte sitta i en stol med hög rygg och utan armstöd i mer än 30 minuter innan 
  
 6 
  
 det är nödvändigt att flytta sig från stolen på grund av att de upplevda besvären 
  
 gör det omöjligt att sitta kvar 
  
 g) 
  
 Inget av ovanstående stämmer 
  
 0 
  
 196 
 SOU 2009:89 Medicinska förutsättningar för arbete 
  
 Böjning och knästående 
  
 a) 
  
 Kan inte böja sig och röra vid knäna och sedan räta upp kroppen igen 
  
 15 
  
 b) 
  
 Kan inte böja sig, stå på knä eller huka sig för att ta upp ett lätt föremål, 
  
 9 
  
 exempelvis ett papper från en hylla som är placerad 15 cm över golvet, flytta på 
  
 det och resa sig upp utan hjälp av en annan person 
  
 c) 
  
 Kan inte böja sig, stå på knä eller huka sig för att ta upp ett lätt föremål, 
  
 6 
  
 exempelvis ett papper, från golvet och därefter resa sig upp utan hjälp av en 
  
 annan person 
  
 d) 
  
 Inget av ovanstående stämmer 
  
 0 
  
 Ett mellansteg är att genom ett standardiserat instrument normera vad som ska beskrivas, men låta värderingen av beskrivningen ske mera fritt i relation till lagtext och förarbeten. Ett sådant instru- ment skulle kunna se ut ungefär som det brittiska men utan poängsättningen. På den andra ytterkanten finns en lösning mera liknande dagens där normeringen helt och hållet sker genom lagens reglering och där alla frågor om vad som ska beskrivas och hur det ska gå till lämnas åt försäkringens administratörer att avgöra. 
 Vi har i föregående avsnitt förordat att det tas fram ett instru- ment där det finns en tydlig formel för hur aktivitetsbegränsningar ska beskrivas. Ett sådant instrument kan kombineras såväl med någon form av poänggränser som med en mer öppen värdering av aktivitetsbegränsningarna. Från utredningens sida har vi inte velat göra något slutgiltigt ställningstagande till hur det kommande instrumentet ska uttrycka frågor kring gränsen för rätt till ersätt- ning eller ej men nedanstående resonemang är ett exempel på den typ av frågeställningar som blir aktuella. De slutliga vägvalen kom- mer att få göras inom ramen för det utvecklingsarbete som Försäkringskassan nu har påbörjat för att senare fastställas av regering eller riksdag. 
 Idealt sett ska dock gränslinjen inte påverkas av vilken form den politiska normeringen ges. Varje lösning måste bygga på samma principiella resonemang kring var gränsen ska dras. Ett instrument ger möjlighet att tydliggöra gränsen och att få till stånd ett offentligt samtal kring hur den ska se ut.  
 Men instrumentets vara eller icke vara ska egentligen inte spela någon roll för var gränsen dras. 
  
 Följande resonemang är alltså giltigt oavsett om det finns ett instrument eller inte. 
 Eftersom beskrivningen av individen ska bygga på funktionstill- stånd med fokus på aktivitetsbegränsningar måste också det 
 197 
  
 Medicinska förutsättningar för arbete 
  
 SOU 2009:89 
  
 principiella resonemanget relatera till detta. Som vi redan konsta- terat på flera ställen i föregående kapitel och avsnitt är detta ytterst en genuint politisk fråga. Det finns inga medicinska svar på vad som är tillräckliga förutsättningar eller inte. Det följande resone- manget är därför mer ett exempel på vilka typer av ställnings- taganden som måste göras än ett konkret förslag på hur dessa ställ- ningstaganden bör se ut. 
 Funktionsnedsättningar och aktivitetsbegränsningar kan komma i många olika skepnader och kombinationer. Det kan vara fråga om breda begränsningar som omfattar många aktiviteter men där kanske inte någon speciell aktivitet är helt omöjlig att utföra. Men det kan också vara fråga om mycket drastiska men mer tydligt avgränsade begränsningar. Inte sällan är bilden komplex och rymmer många olika delar som måste vägas samman. 
 Till de lättare ställningstagandena hör tydligt avgränsade till- stånd som t.ex. förlust av syn eller hörsel, att vara rullstolsburen, eller att helt sakna funktion i den dominanta armen, men där inga andra funktioner är påverkade. Sådana tillstånd kräver visserligen ett normativt ställningstagande men det är relativt enkelt att värdera deras betydelse i relation till arbetsmarknadens krav. Ser man till de instrument där det finns tydliga poänggränser (Stor- britannien och Australien) är det också i samtliga fall tillstånd som passerar poänggränsen för ersättning. 
 Svårare blir det när man närmar sig de relativt vanliga tillstånd som utmärks av smärta och rörelsebegränsningar i t.ex. nacke, skuldror och rygg. Där är arten av aktivitetsbegränsningarna ofta betydligt mer svårfångade och smärtan kan också ge en nedsättning av olika mentala funktioner, antingen direkt eller indirekt via t.ex. sömnstörningar. Aktivitetsbegränsningarna är i sådana fall ofta mindre absoluta och blir ofta en fråga om smärttålighet, rörelse- rädsla, uthållighet och liknande faktorer. Vid värderingen av begränsningarna kompliceras bilden av att det kan röra sig om såväl fysiska som mentala begränsningar. 
 Vid renodlat psykiska problem blir bilden en annan på så sätt att grava begränsningar kan medföra en mer total oförmåga. Värdet av de opåverkade fysiska funktionerna är högst begränsat i ett fall med svåra personlighetsförändrande tillstånd. Vid mer lindriga tillstånd kan å andra sidan finnas påtagliga problem och obehag samt en bred påverkan på att utföra olika aktiviteter men inga begräns- ningar som är tillräckligt stora för att motivera fortsatt ersättning. 
 198 
  
 SOU 2009:89 
  
 Medicinska förutsättningar för arbete 
  
 Bedömningen av medicinska förutsättningar bygger inte i sig på någon värdering av ett tillstånds varaktighet. Samtidigt finns vissa aspekter av varaktighet som måste vägas in vid en värdering av funktionstillstånd. Den ena rör uthållighet, där det måste göras en uppskattning av i vilken grad en aktivitet kan utföras med en uthållighet som är tillräcklig för att det inte ska finnas någon aktivitetsbegränsning i relation till det verkliga arbetslivet. Den andra rör varierande tillstånd, där det finns både bra och dåliga dagar. I det senare fallet blir frågan om problemens frekvens en viktig variabel. 
  
 6 
  
 Även om det i det individuella fallet inte ska göras något ställningstagande till var på arbetsmarknaden en arbetsförmåga skulle kunna tänkas finnas krävs överväganden kring olika aktivi- tetsbegränsningars betydelse på arbetsmarknaden för att det ska vara möjligt att formulera mer generella gränser. Aktivitets- begränsningar kan då beskrivas i relation till arbetsmarknaden längs två dimensioner; dels graden av begränsning och dels på hur stora delar av arbetsmarknaden begränsningen kan antas medföra en nedsatt arbetsförmåga. Förmågan att gå kan t.ex. vara kraftigt begränsad men så länge man kan ta sig till arbetsplatsen finns relativt stora delar av arbetsmarknaden där kraven på frekventa förflyttningar är låga. För den som däremot på grund av psykiska besvär har svårt med sociala kontakter är det på en högst begränsad del av arbetsmarknaden som detta inte är förenat med en nedsatt arbetsförmåga. Där kan det i jämförelse med aktiviteten gå krävas en lägre grad av aktivitetsbegränsning för att resultatet ska bli en jämförbar nedsättning av de medicinska förutsättningarna. 
 Vi är fullt medvetna om att den typ av mycket konkreta ställ- ningstaganden som det blir tal om kan komma att upplevas som skönsmässiga och svåra att förena med en genuint individuell bedömning. Samtidigt är det oundvikligen just denna typ av ställ- ningstaganden som ändå görs och måste göras. Hur mycket krämpor ska anses tillräckligt? Vad ska krävas för att någon ska kunna anses ha förmåga att försörja sig på den reguljära arbets- marknaden? Frågorna besvaras dagligen av ett stort antal hand- läggare inom Försäkringskassan, men det saknas kunskap om hur bedömningarna egentligen görs. 
 Dagens regeltillämpning bör kunna tjäna som en utgångspunkt för en diskussion kring hur ett nytt instrument bör uttrycka rätten 
  
 6  
 Den typen av ställningstaganden bör dock bygga på en medicinsk bedömning av att det mot bakgrund av diagnosen är rimligt att föreställa sig en sådan variation. 
 199 
  
 Medicinska förutsättningar för arbete 
  
 SOU 2009:89 
  
 till ersättning. Det kan knappast vara omöjligt att systematisera och beskriva de bedömningar som redan görs. Genom att i ett första steg normera ett nytt instrument utifrån dagens regelverk kan man skapa förutsättningar för en öppen diskussion där de som äger det politiska ansvaret för vad försäkringen ska ersätta till slut får sätta sitt godkännande på de avvägningar som ska gälla. 
 Oavsett om man väljer att kalla det som bedöms för arbets- förmåga eller medicinska förutsättningar för arbete måste svaret ges av försäkringens regelverk. Det finns ingen medicinsk sanning att luta sig mot. 
  
 6.7.1 
  
 Olika gränser 
  
 Vi pekade i kapitel 3 om de olika begrepp vi föreslår, på det faktum att gränsen vid en prövning av medicinska förutsättningar för arbete bör förstås olika beroende på om den kombineras med en senare prövning av försörjningsförmåga eller inte. Enkelt uttryckt bör ribban för rätt till sjukpenning ligga högre om medicinska förutsättningar för arbete är det enda begrepp som finns och lägre om det i ett senare skede ska ske en prövning av försörjnings- förmåga. 
 Skillnaden kan illustreras med hjälp av de fysiska aktivitets- begränsningar som listas i det utdrag från det brittiska instrument som vi beskrivit ovan. Bör att inte kunna gå eller att inte kunna stå upp i mer än tio minuter ses som tillräckliga aktivitetsbegräns- ningar för att ha rätt till sjukpenning eller inte? I det brittiska instrumentet är det begränsningar som ger rätt till ersättning. 
 Antag att en person drabbas av en ryggmärgsskada och förlamas från midjan och nedåt, inga övriga funktionsnedsättningar eller aktivitetsbegränsningar finns än de som följer av ryggmärgsskadan och förlamningen. Innebär detta tillstånd att det saknas förmåga att försörja sig på den reguljära arbetsmarknaden? Uppenbart är att många i samma situation arbetar, något absolut hinder är det alltså inte. Samtidigt får det rimligen anses uppfylla förarbetenas krav på en betydande funktionsnedsättning för att någon ska befinnas sakna förmåga till försörjning på den reguljära arbetsmarknaden. 
  
 7  
  
 Något säkert svar på frågan hur lagen tillämpas i ett sådant fall är svårt att ge, men som hypotetisk situation förefaller det trots allt osannolikt att det normalt sett ska betraktas som en tillräcklig 
  
 7  
 Prop. 2007/08:136 s. 67. 
 200 
  
 SOU 2009:89 
  
 Medicinska förutsättningar för arbete 
  
 aktivitetsbegränsning för att någon ska beviljas sjukpenning i en prövning mot den reguljära arbetsmarknaden. Om prövningen av medicinska förutsättningar för arbete är den enda prövning som görs är det sannolikt också en rimlig tolkning av försäkringens idé. Samtidigt är det utan tvekan så att den som har att besvara frågan också kan uppleva att det finns fler väsentliga delar av pusslet. För en person som närmar sig pensionsåldern och hela sitt yrkesliv har varit beroende av sin fysiska förmåga är skadan med allra största sannolikhet av en sådan art att möjligheten att hitta tillbaka till en egen försörjning är mycket avlägsen. Men för en betydligt yngre person som dessutom har en bakgrund som både vad gäller utbildning och yrkesliv innehåller erfarenheter av mindre fysiskt och mer intellektuellt krävande uppgifter går det samtidigt att anta att samma skada och samma aktivitetsbegränsningar utgör ett avsevärt mindre hinder för framtida egen försörjning. 
 En slutsats bör alltså bli att om medicinska förutsättningar för arbete är det enda ersättningskriteriet bör gränsen i detta fall sättas så pass högt att vår ryggmärgsskadade person inte har rätt till sjukpenning vid en prövning mot reguljär arbetsmarknad, utan redan vid 180 dagar får sin sjukpenning indragen. Om däremot syftet med bedömningen är att skilja på dem för vilka det är önskvärt med en senare prövning av försörjningsförmågan och dem som redan vid dag 180 ska anses kunna försörja sig på den reguljära arbetsmarknaden blir situationen en annan. Det blir då rimligt att föreställa sig att gränsen sätts lägre och att det är vid 365 dagar och prövningen av försörjningsförmågan som de två olika fallen ovan kommer att kunna behandlas olika. Den äldre kroppsarbetaren beviljas förlängd sjukpenning medan den yngre akademikern befinns ha tillräcklig försörjningsförmåga för att avkrävas ett försök till egen försörjning. 
 I detta exempel är det två personer som utan försörjnings- förmåga som begrepp förmodligen båda skulle bli av med sin sjukpenning vid 180 dagar, men det går också att föreställa sig situationer där två personer med samma aktivitetsbegränsningar skulle få behålla sjukpenningen vid dag 180, men där en prövning av försörjningsförmågan skulle innebära att en av dem på grund av ungdom och andra omständigheter ändå befinns ha en tillräcklig försörjningsförmåga för att avkrävas ett försök till egen försörj- ning. 
 Poängen med en bedömning av försörjningsförmåga vid 365 dagar är att det blir rimligt att gränsen med avseende på 
 201 
  
 Medicinska förutsättningar för arbete 
  
 SOU 2009:89 
  
 medicinska förutsättningar sätts lägre än annars, men att det i sig inte betyder att fler personer i längden ges rätt till sjukpenning. Det som kan förväntas är att tvåstegsbedömningen med en något mer generös nivå vid dag 180 och en senare bedömning av försörj- ningsförmåga är att fler unga och färre äldre med fysiskt präglade arbeten och lägre utbildningsnivå kommer att avkrävas omställning. 
 Det är också värt att påpeka att resonemangen hittills är rent teoretiska. De säger inget om hur gränsen de facto ser ut i dag. Vår bedömning, baserat på andelen indragningar av sjukpenning och ett stort antal samtal med inblandade aktörer, är att gränsen i prakti- Howard ligger lägre än vad det teoretiska resonemanget antyder. En möjlig anledning är att just frånvaron av andra bedömningsgrunder än de rent medicinska leder till ett informellt hänsynstagande till den typ av faktorer som vi vill fånga upp i begreppet försörjnings- förmåga. En informell hantering kan emellertid också leda till att helt andra bevekelsegrunder än vad som ryms antingen inom ett begrepp som medicinska förutsättningar för arbete eller försörj- ningsförmåga tillåts spela roll. Förutom att detta riskerar att leda till en betydande rättsosäkerhet kan det också leda till beslut som vid en öppen granskning helt enkelt vore svåra att legitimera. 
 Vår föreställning är att begreppet försörjningsförmåga inte kommer att innebära att färre hittar tillbaka till eget arbete och försörjning. I praktiken kan det vara minst lika sannolikt att det blir fler, eftersom begreppet försörjningsförmåga ökar förutsätt- ningarna att ställa kraven på omställning gentemot dem som har resurser nog att kompensera för brister i hälsa och samtidigt tillåter att den som i praktiken med stor sannolikhet inte kommer att hitta egen försörjning kan känna trygghet i att försäkringsvillkoren tar hänsyn till vem han eller hon faktiskt är. 
  
 6.7.2 
  
 Ersättning på andra grunder än aktivitetsbegränsningar 
  
 Ett instrument som tydligt specificerar vilka aktiviteter som ska bedömas och vilka aktivitetsbegränsningar som ska krävas för rätt till ersättning ställer frågan på sin spets om det inte också kan finnas andra grunder för rätt till ersättning. I kapitel 3 behandlar vi frågan om faktisk respektive terapeutisk oförmåga. Terapeutisk oförmåga, att man kanske kan men inte bör arbeta, fångas inte upp i ett instrument som fokuserar på att beskriva aktivitetsbegräns- ningar. Hur frågan bör förstås inom ramen för dagens begrepp, 
 202 
  
 SOU 2009:89 
  
 Medicinska förutsättningar för arbete 
  
 förmåga att försörja sig på den reguljära arbetsmarknaden eller vårt begrepp medicinska förutsättningar för arbete, kan disku- teras men det finns i varje fall ett större utrymme att ta hänsyn till terapeutisk oförmåga än när ett instrument utgör grunden för hur ersättningsrätten ska bedömas. 
 En jämförelse med till exempel Storbritannien visar också på behovet av vad man där kallar non functional Hernandez, dvs. skäl att bevilja ersättning som inte fångas upp i en beskrivning av aktivitetsbegränsningar. Där utgör till exempel livshotande sjuk- dom, svåra och tidskrävande behandlingar (exempelvis cellgiftsbe- handlingar och dialys) samt att arbete på grund av sjukdomstill- ståndet utgör en allvarlig risk för personens hälsa grund för ersättning. 
 Behovet av liknande kriterier blir särskilt stort i ett läge, som i Storbritannien och Sverige, där bedömningen görs relativt tidigt i sjukfallet och där det inte, som i t.ex. Australien, finns något krav på att sjukdomstillståndet ska vara stabilt innan bedömningen görs. Ett instrument som normerar bedömningen av medicinska förut- sättningar för arbete kommer att behöva kompletteras med någon form av ersättningsgrundande faktorer som inte bygger på att det måste finnas en viss grad av aktivitetsbegränsningar. 
 203 
 7 Försörjningsförmåga 
 Vi föreslår att: 
  
 - 
  
 Rätt till förlängd sjukpenning ska föreligga för den som saknar tillräcklig försörjningsförmåga. 
  
 - 
  
 Den som har en  
  
 potentiell försörjningsförmåga  
 ska ha rätt till rehabiliteringsersättning enligt reglerna i 22 kapitel AFL under förutsättning att individen deltar i åtgärder i syfte att realisera förmågan. Bedömningen ska baseras på ställnings- tagande till vad som är rimligt och möjligt att åstadkomma. 
  
 - 
  
 Försörjningsförmåga  
 blir också det begrepp som ska gälla vid prövning av rätt till sjuk- och aktivitetsersättning. 
 En bra sjukförsäkring måste förhålla sig till avvägningen mellan graden av aktivitetsbegränsningar, varaktigheten och eventuellt kompenserande resurser. 
 Så som vi tidigare har beskrivit innebär rehabiliteringskedjan en kraftig förskjutning av avvägningen mellan graden av aktivitets- begränsningar och varaktigheten. Från att tidigare ha varit avgö- rande för rätten till fortsatt sjukskrivning ställs frågan om varaktig- heten egentligen inte alls vid bedömningen vid dag 180 (med undantag för utrymmet för särskilda skäl). Enbart graden av aktivitetsbegränsningar avgör rätten till fortsatt sjukskrivning från dag 180. 
 Fram till dag 180, så länge som bedömningen av aktivitetsbe- gränsningarna ställs mot tidigare arbete, kommer också individens kompenserande resurser in på ett naturligt sätt. Individen har ju bevisligen tidigare kunnat utföra arbetet. Det nya som inträffat är sjukdomen med dess aktivitetsbegränsningar  
 för just den här individen.  
 I den mån som aktivitetsbegränsningar som uppstått kompenseras av andra resurser blir det inte några avgörande akti- 
 205 
  
 Försörjningsförmåga 
  
 SOU 2009:89 
  
 vitetsbegränsningar för arbetsförmågan för just den individen i just detta arbete. 
 Svåra höftproblem är helt avgörande för arbetsförmågan hos en byggnadsarbetare eller en undersköterska. Sjukskrivning är själv- klar. För en administratör och kontorsarbetande är det inte lika självklart. Kan man bara ta sig till arbetet och någorlunda hantera smärtan har sannolikt ingen avgörande nedsättning av arbetsför- mågan som motiverar sjukskrivning inträffat. Om undersköterskan i praktiken skulle klara administratörens arbete spelar innan dag 180 emellertid ingen roll för undersköterskans rätt till ersättning. 
 Vid prövningen mot den reguljära arbetsmarknaden uppstår en ny situation. Plötsligt blir det aktuellt att betrakta undersköterskan som en potentiell administratör. Huruvida han eller hon har några reella förutsättningar att klara ett arbete som administratör spelar då ingen roll. 
 Hittills har dock frågan huruvida undersköterskan skulle kunna arbeta som administratör mest varit en teoretisk idé i lagstift- ningen. Några prövningar av det slaget gjordes mycket sällan innan rehabiliteringskedjans införande och inte heller i dag verkar de göras på det sätt som lagstiftaren har avsett. Med ett instrument på plats för att bedöma medicinska förutsättningar för arbete kommer en prövning mot standardiserade arbetsmarknadskrav att göras. I vår modell kommer frågan att ställas och svaret kommer att ges av ett instrument som tydligt uttrycker lagens idé att under- sköterskans bakgrund inte ska spela någon roll. Det kommer då att bli ännu tydligare att bedömningen mot reguljär arbetsmarknad saknar den inbyggda hänsynen till att olika individer har olika resurser för att hantera en aktivitetsförlust. Samtidigt bör det påpekas att det inte är instrumentet som sådant som utesluter möjligheten att ta sådan hänsyn. Även om instrumentet försvårar informella hänsynstaganden och därmed skärper den konflikt som finns i dagens lagstiftning är det även utan instrument så att lagen förutsätter en bedömning på medicinskt renodlade grunder. Det är mycket möjligt att undersköterskan mycket väl klarar ett admi- nistrativt arbete eller något annat arbete där hon inte är så fysiskt beroende av sin höft, men det är också möjligt att hon inte gör det. Det är dock enbart hennes aktivitetsbegränsningar som kommer att bedömas. 
 Förutsättningarna för en individ att vid en viss tidpunkt i livet försörja sig själv genom förvärvsarbete sammanhänger dock inte bara med medicinska förutsättningar, utan också med personliga 
 206 
  
 SOU 2009:89 
  
 Försörjningsförmåga 
  
 egenskaper, förmågor och individuell livshistoria. Den som har breda erfarenheter och kunskaper, lätt att utveckla nya färdigheter och förmågor, har stor social kompetens och en stark självkänsla har betydligt större potentiell arbetsmarknad än den som har samma medicinska problem men sämre andra förutsättningar. Med rätt stöd har å andra sidan de allra flesta olika resurser och för- mågor som kan tas i bruk i en situation där hälsotillståndet är påverkat. 
 Vi kommer i detta kapitel att utveckla begreppet försörjnings- förmåga. Avsikten är att, utifrån en stabil grund i form av bedöm- ningen av de medicinska förutsättningarna, vidga perspektivet och tillåta att även andra faktorer får spela en roll i den fortsatta sjukskrivningsprocessen. Individcirkeln begränsas inte längre till enbart  
 DFA-kedjan 
  utan tillåts också innehålla andra egenskaper hos individen med betydelse för omställningsförmåga och  
 -krav. 
  Det är fortfarande sjukdomens effekter som beskrivs men begrep- pet tillåter en vidare beskrivning av hur aktivitetsbegränsningarna påverkar just den aktuella personens försörjningsförmåga. Efter- som bedömningen fortfarande ska ske mot den reguljära arbets- marknaden saknar uppgifts- och miljöcirklarna fortfarande ett specifikt innehåll. 
 Försörjningsförmåga 
  
 Individ 
  
 Uppgift 
  
 Miljö 
  
 7.1 
  
 Beslutssituationen vid dag 365 
  
 Efter 365 dagar med sjukpenning krävs en beviljad ansökan om förlängd sjukpenning för att Försäkringskassan ska kunna fortsätta att betala ut ersättning. I dag prövas rätten till förlängd ersättning 
 207 
  
 Försörjningsförmåga 
  
 SOU 2009:89 
  
 efter samma kriterier som gäller vid prövningen mot den reguljära arbetsmarknaden vid 180 dagar. I vår modell kommer prövningen vid 365 dagar i stället att baseras på det nya begreppet försörj- ningsförmåga. Försörjningsförmåga bygger på att det redan finns en bekräftad nedsättning av de medicinska förutsättningarna för arbete. Bedömning av försörjningsförmåga syftar till att undersöka om det trots nedsatta medicinska förutsättningar ändå finns resur- ser av olika slag som gör att personen i fråga har en tillräcklig försörjningsförmåga för att kunna avkrävas ett försök att försörja sig själv, dvs. att det inte finns någon rätt till förlängd sjukpenning. 
 Det medicinska tillståndet är klarlagt och frågan är nu hur övriga resurser ser ut i relation till den omställning som för den enskilda individen skulle krävas för återgång i arbete. 
 Bedömningen av resurser utgår från den resursprofil som ska ha varit i fokus under tiden mellan dag 180 och dag 365. 
  
 1  
  
 Ställnings- tagandet till försörjningsförmågan bör bestå av två steg; dels en bedömning av förmågan i nuläget, den  
 aktuella försörjningsför- mågan,  
 dels en bedömning av den  
 potentiella förmågan 
 . 
  
 2  
  
 Rätt till förlängd sjukpenning kan föreligga för den som i nuläget saknar tillräcklig försörjningsförmåga. För den som visserligen saknar till- räcklig förmåga i nuläget men där det finns en potentiell förmåga, givet att vissa resurser stärks, finns rätt till förlängd sjukpenning i form av rehabiliteringspenning under förutsättning att personen deltar i de åtgärder som krävs för att realisera den potentiella förmågan. När åtgärderna är klara föreligger inte längre någon rätt till ersättning. För den som varken har tillräcklig förmåga i nuläget eller en potentiell förmåga föreligger rätt till förlängd sjukpenning, alternativt sjukersättning. 
 Eftersom en bedömning av försörjningsförmåga bygger på att det finns en bedömning av medicinska förutsättningar för arbete kommer bedömningen dag 365 i huvudsak att vara fokuserad på andra delar än sjukdomens rent medicinska konsekvenser. Samti- digt måste också ett ställningstagande göras till i vilken grad det medicinska tillståndet eventuellt har förändrats sedan bedömningen vid 180 dagar. I de fall där det finns anledning att anta att det skett en påtaglig förändring kan i vissa fall en ny fullskalig bedömning av 
  
 1 
  
 Resursprofilen ingår i det arbetsmarknadspolitiska stöd som bör erbjudas den som har prövats enligt MFFA och är sjukskriven efter dag 180. Formerna för detta stöd utvecklas i kapitel 8. 
  
 2 
  
 Trujillo (2008) beskriver potentiell förmåga som en andra ordningens förmåga att utföra en aktivitet om det föreligger en första ordningens förmåga att genom förkovran tillägna sig första ordningens förmåga att utföra aktiviteten. 
  
 208 
  
 SOU 2009:89 
  
 Försörjningsförmåga 
  
 de medicinska förutsättningarna bli nödvändig. I andra fall kan bedömningen behöva kompletteras. Det kommer också att finnas personer som når 365 dagar via undantagsregeln om särskilda skäl och som inte klarat att återgå till sitt befintliga arbete. För dem har någon prövning av de medicinska förutsättningarna inte skett. En sådan prövning kommer då att behöva göras inför dag 365 och för den som inte har en tillräcklig nedsättning av de medicinska förut- sättningarna finns ingen rätt till sjukpenning. 
 Försörjningsförmåga är ett ersättningsbegrepp inom sjukförsäk- ringen och därmed är det också Försäkringskassan som har att bedöma och fatta beslut i frågan. Samtidigt innehåller begreppet många faktorer som inte kan sägas ligga inom Försäkringskassans kärnkompetens att bedöma. Det är på många sätt ett begrepp med en tydlig arbetsmarknadspolitisk innebörd. 
 Tiden mellan 180 och 365 dagar är, som utvecklas vidare i kapi- tel 8, också tänkt att ägnas åt åtgärder med en entydigt arbetsmark- nadspolitisk inriktning. Försäkringskassan kommer under den tiden bara att vara engagerad i den konkreta handläggningen för att bedöma rätten till sjukpenning. 
 Mångfald och stor frihet är önskvärt när det gäller resursprofil och stödjande insatser dag  
 180–365 
  från Arbetsförmedlingen. Eftersom resursprofilen också ska kunna fungera som underlag för utredningen om försörjningsförmåga är det emellertid väsentligt med en genomtänkt och tillräckligt enhetlig avrapportering som kan användas när beslut ska fattas om tiden efter dag 365. Att utveckla formerna för en sådan avrapportering och dokumentation bör bli en uppgift för Försäkringskassan tillsammans med den aktör som får ansvaret för de stödjande och utredande insatserna. Avgörande för rapporteringen blir vilka personliga faktorer som ska tillåtas påverka beslutet om Försörjningsförmåga. 
  
 7.2 
  
 Exempel från grannländer 
  
 En försäkring som på ett bra sätt ska skapa en balans mellan trygghet och krav på omställning kommer alltid att ställas inför avvägningar kring vad som är rimligt och möjligt. Begreppet försörjningsförmåga är tänkt som en ram för att behandla den typen av frågor. Samtidigt går det att tänka sig många olika balanspunkter och det är svårt att på förhand ta ställning till den mångfald av olika bedömningssituationer som kommer att uppstå. 
 209 
  
 Försörjningsförmåga 
  
 SOU 2009:89 
  
 Vi tror inte det är möjligt att på samma sätt som vid en bedöm- ning av medicinska förutsättningar för arbete luta sig särskilt mycket mot speciella instrument och schabloniserade gränser, vilket förutsätter att lagstiftning och förarbeten ger tillräckligt handfasta besked för att den praktiska handläggningen ska kunna tillfredställa krav på enhetlighet och rättssäkerhet. Det kan därför vara av intresse att studera hur en del av de aktuella frågeställ- ningarna behandlas i våra grannländer. 
 En första observation är att i Danmark, Norge och Finland finns i samtliga fall ett utrymme att bevilja mer långsiktiga ersätt- ningar även på delvis andra grunder än rent medicinska. Mönstret återkommer i många andra länder.  
 Att, som i dagens svenska lag- stiftning, helt bortse från ålder tycks till exempel vara en högst ovanlig utgångspunkt. 
  
 I Danmark finns över huvud taget inget krav på att det ska finnas sjukdom med i bilden. Det räcker med att andra faktorer skapar en oförmåga. 
 I Norge finns ett krav att sjukdom ska utgöra huvudorsaken till bristande intjäningsförmåga. Vid bedömningen av i vilken grad intjäningsförmågan är nedsatt ska läggas vikt vid den sökandes ålder, förmågor, utbildning, yrkesbakgrund, arbetsmöjligheter på hemorten och andra platser där det är rimligt att den sökande tar arbete 
  
 3  
  
 (egen översättning) och i Finland bygger rätten till förtidspension på ett grundkrav att arbetstagarens arbetsförmåga på grund av sjukdom, lyte eller skada är nedsatt utan avbrott med minst två femtedelar under minst ett års tid samt att en sådan arbetsoförmåga ska bedömas i relation till sådant tillgängligt arbete som arbetstagaren skäligen kan förutsättas utföra. Då tar man också hänsyn till arbetstagarens utbildning, tidigare verk- samhet, ålder och boningsort samt andra därmed jämförbara omständigheter. 
  
 4 
  
 I både Norge och Finland ska alltså hänsyn tas till en lång rad faktorer utöver de rent medicinska när man tar ställning till ersätt- ningsrätten. Hänsynen kan sägas bestå av två led. I första ledet avgränsas vad som menas med arbetsförmåga och där ska hänsyn tas inte bara till vad personen medicinskt kan klara utan också vad som är reellt möjligt mot bakgrund av sådant som utbildning och arbetslivsbakgrund. I andra ledet ska hänsyn tas till om det är 
  
 3 
  
 http://www.nav.no/rettskildene/Rundskriv/148024.cms (§  
  
 12-7) 
  
 4 
  
 http://tyoelakelakipalvelu.etk.fi/se/soveltamisohje/?asiakirjanumero=15164avaa_sisallysl uettelo=15164#ot15164_294 
  
 210 
  
 SOU 2009:89 
  
 Försörjningsförmåga 
  
 rimligt att individen gör den omställning, t.ex. att flytta, som kan krävas för att ta tillvara den arbetsförmåga som finns. 
 Danmark skiljer ut sig genom att tillåta en mycket bred resurs- bedömning. Samtidigt rymmer den danska modellen inte samma diskussion om vad som är en rimlig omställning som den norska och finska. Det kan alltid krävas flytt inom hela landet och ålder ges inte någon självständig betydelse. 
  
 5 
  
 I samtliga tre grannländer ska också en prövning av rehabilite- ringsmöjligheter vara avklarad innan det kan bli tal om en eventuell förtidspension. 
 De grundläggande element som bygger upp vår föreslagna modell med begreppen medicinska förutsättningar för arbete samt aktuell försörjningsförmåga respektive potentiell försörjnings- förmåga går alltså att återfinna i olika former i Norge, Finland och Danmark. Den norska och finska lösningen där sjukdom ska vara en huvudorsak till arbetsoförmågan liknar mycket tanken med en nödvändig grund av tillräckligt nedsatta medicinska förutsätt- ningar. Det är också i alla tre länderna så att faktorer som utbildning och arbetslivsbakgrund spelar en viktig roll. I Norge och Finland framhålls ålder som en faktor och bosättningsort kan tillåtas ha betydelse. På dessa punkter är Danmark avvikande men där accepteras i stället en lång rad faktorer som inte uppenbart har någon motsvarighet i de andra länderna. 
 Sverige har länge avvikit från sina grannar med ett system som i betydligt högre grad i lagstiftningen har utgått från att det bara, eller nästan bara, är direkta effekter av sjukdom som ska vara bedömningsgrunden för mer långsiktiga sjukförsäkringsförmåner. 
  
 6  
  
 Att Sverige ändå legat så högt när det gäller andelen förtids- pensionärer visar att det inte på något sätt finns en självklar koppling mellan lagstiftningens skärpa och det reella utfallet. När vi i detta betänkande öppnar för ett något annorlunda betraktel- sesätt är det inte heller i syfte att öppna dörren för att bevilja fler sjukersättningar. Däremot anser vi att den typ av resonemang som ryms inom våra grannländers system, rätt hanterade, är rimliga uttryck för hur en välfärdsstat av den nordiska typen lämpligen bör fungera. 
  
 7  
  
 Valet av vem som ska behöva försöka försörja sig själv 
  
 5 
  
 För mer information om Danmark se SOU 2008:66. 
  
 6 
  
 Även innan rehabiliteringskedjan var möjligheten att luta sig mot så kallade särskilda skäl mycket begränsad. 
  
 7 
  
 Det kan vara värt att notera att t.o.m. en radikalt annorlunda välfärdsmodell som den amerikanska även den innehåller förtidspensionsregler som handlar om vilken omställning som är möjlig att kräva givet den sjukes historia, utbildning och erfarenhet. 
  
 211 
  
 Försörjningsförmåga 
  
 SOU 2009:89 
  
 eller inte bör handla om vem som har reella möjligheter att ta ett eget ansvar för den egna försörjningen. Med möjligheter följer ansvar och möjligheterna formas inte bara av sjukdomen som sådan. 
 Den punkt där vi även fortsättningsvis anser att Sverige bör skilja sig från både Norge och Finland är kraven på geografisk rör- lighet. Det är i grunden ett rimligt krav att försörjningsförmågan ska bedömas i relation till arbetsmarknaden i hela landet. När det gäller en prövning av en potentiellt mycket långvarig ersättning kan det inte finnas någon garanti för att det egna valet av beoendeort ska tillåtas spela någon roll vid prövningen. Kravet att flytta, när lämpligt arbete erbjuds, finns i arbetslöshetsförsäkringen och bör i motsvarande mån finnas också i sjukförsäkringen. 
 Samtidigt är det en stor händelse om hela familjen blir tvungen att dra upp bopålarna och flytta till en helt annan del av landet på grund av att någon i familjen blir sjuk. När det finns sociala skäl som talar emot en prövning i relation till hela landet skulle man kunna tänka sig att det vore rimligt att först pröva den potentiella försörjningsförmågan i relation till närområdet. På längre sikt bör försäkringen förutsätta att en flytt kan vara nödvändig för att förmågan ska kunna tas tillvara, men det kan finnas anledning att ge utrymme för en viss omställningsperiod där man först prövar andra möjligheter. Principiellt skulle det innebära ett brott mot principen att den aktuella försörjningsförmågan alltid ges företräde framför den potentiella, men i vissa fall skulle det kanske kunna vara rimligt. 
  
 7.3 
  
 Aktuell och potentiell försörjningsförmåga 
  
 Att göra en uppdelning mellan aktuell och potentiell förmåga är av stor vikt för att tydliggöra det individuella ansvaret för den egna försörjningen. En bedömning av försörjningsförmågan bygger inte på en medicinsk renodling där bara vissa egenskaper och faktorer får vägas in. Däremot bör begreppet uttrycka tydliga krav på män- niskor att göra sitt bästa för att bygga på och stärka de resurser som kan finnas. Om begreppet ska kunna ligga till grund för en rätt till ersättning måste det vara tydligt att det som kan motivera en ersättning är faktorer som den enskilda inte själv råder över. Sjuk- dom är en sådan faktor, men försörjningsförmåga syftar till att respektera att det också finns mycket annat i våra liv och våra 
 212 
  
 SOU 2009:89 
  
 Försörjningsförmåga 
  
 personligheter som kan ligga utanför vår möjlighet till rimlig egen påverkan. För att den distinktionen ska kunna upprätthållas krävs att försäkringen är mycket tydlig när det gäller kravet på att en potentiell förmåga ska tas tillvara. 
  
 7.3.1 
  
 Aktuell försörjningsförmåga 
  
 En bedömning av försörjningsförmåga är tänkt att komplettera bedömningen av medicinska förutsättningar för arbete. Det är fortfarande en beskrivning och bedömning av individen och inte av en förmåga eller inte att utföra ett visst arbete på en viss arbets- plats. Bedömningen begränsas dock inte längre till medicinska förutsättningar utan vidgas till fler områden som är relevanta i rela- tion till utsikterna att kunna försörja sig genom förvärvsarbete. 
 Utgångspunkten för bedömningen är den beskrivning av indivi- den som utgör resultatet av det arbetsmarknadspolitiska stödet mellan dag 180 och dag 365 Det bör dock betonas att den tiden syftar till betydligt mer än att belysa om det föreligger en tillräcklig försörjningsförmåga eller inte. Bedömningen av försörjningsför- måga handlar om att pröva rätten till ersättning. De faktorer som t.ex. rör en persons intressen och önskningar är då inte längre lika relevanta som under processen mellan dag 180 och dag 365 med att hitta vägar tillbaka till arbete. Bedömningen av huruvida en person har tillräcklig försörjningsförmåga ska inte ta några hänsyn till om förmågan är tillräcklig för en viss typ av  
 önskat  
 arbete eller inte. I relation till möjligheten att få fortsatt ersättning från sjukförsäk- ringen finns en skyldighet att ta till vara den förmåga som kan finnas. Det är fortfarande en bedömning i relation till den reguljära arbetsmarknaden. Det är också en bedömning i relation till hela landet. Inte bara den lokala arbetsmarknadens möjligheter ska spela roll. 
 Vad bedömningen av försörjningsförmåga primärt syftar till är att ta ställning till i vilken utsträckning som en persons medicinska förutsättningar,  
 i just det individuella fallet 
 , leder till en allvarlig begränsning av förmågan att försörja sig på den reguljära arbets- marknaden. Rent konkret kan det handla om en person med påtagliga fysiska aktivitetsbegränsningar som inte längre kan utföra ett relativt tungt fysiskt arbete. Utmaningen för en sådan person är att hitta ett betydligt mindre fysiskt krävande arbete där han/hon trots begränsningarna har en tillräcklig arbetsförmåga. Chansen att 
 213 
  
 Försörjningsförmåga 
  
 SOU 2009:89 
  
 hitta ett sådant arbete påverkas t.ex. av vilken utbildning, arbets- marknadserfarenhet och allmän intellektuell förmåga som personen besitter. Den som har stora resurser på dessa områden kan trots de begränsade medicinska förutsättningarna ha en tillräcklig försörj- ningsförmåga och har därmed inte rätt till förlängd sjukpenning. 
 Att ha passerat en prövning av de medicinska förutsättningarna för arbete enligt MFFA 
  
 8  
  
 är en nödvändig men inte tillräcklig  
 förutsättning för att någon ska kunna anses sakna aktuell försörj- ningsförmåga. Det innebär att de medicinska förutsättningarna inte längre kan beskrivas bara utifrån om man ligger över eller under den gräns som krävdes för att ha rätt till sjukpenning enligt MFFA. 
 För den som precis passerade gränsen i MFFA kommer det att krävas särskilda omständigheter som t.ex. hög ålder och låg utbild- ning för att befinnas sakna aktuell försörjningsförmåga. Och för en yngre person med stora kompenserande resurser kommer det att krävas en betydligt större nedsättning av de medicinska förutsätt- ningarna för arbete än vad som krävs i MFFA för att det ska kunna anses att det saknas en försörjningsförmåga. 
 Bedömningen av försörjningsförmåga inkluderar fler faktorer än bedömningen av de medicinska förutsättningarna för arbete men det är den samlade bilden av de medicinska förutsättningarna och andra resurser som ska tecknas. 
 I likhet med bedömningen av medicinska förutsättningar är det inte heller här fråga om en prövning av huruvida personen i fråga  
 kan  
 försörja sig själv eller inte utan det är en fråga om  
 sannolikheten  
 att personen hittar en plats där han/hon har en tillräcklig arbets- förmåga. Skillnaden är att vid bedömningen av försörjningsförmåga är det fler individuella faktorer som tillåts påverka sannolikhets- bedömningen. Sjukförsäkringen syftar till att försäkra oss mot konsekvenserna av sjukdom för vår förmåga att försörja oss själva; vem jag är, vad jag har gjort och hur mitt liv ser ut har betydelse för vilka konsekvenser som följer av en given sjukdom. 
  
 8  
 Förkortningen MFFA syftar här på det specifika instrument vi föreslår ska användas vid bedömningen av medicinska förutsättningar för arbete vid (i normalfallet) 180 dagar. Det principiella resonemanget påverkas dock inte av om samma bedömning görs utan instrument. 
 214 
  
 SOU 2009:89 
  
 Försörjningsförmåga 
  
 7.3.2 
  
 Potentiell Försörjningsförmåga 
  
 Att det saknas en aktuell försörjningsförmåga betyder inte att det bör finnas en automatisk rätt till förlängd sjukpenning eller sjuk- ersättning. Vid arbetet med resursprofilen och i bedömningen av försörjningsförmågan ska också undersökas i vilken mån det finns möjligheter för den sjukskrivne att själv förstärka sina resurser och på så sätt skapa en tillräcklig försörjningsförmåga; om det finns en potentiell försörjningsförmåga. Alla har, i relation till ersättnings- rätten, ett eget ansvar för att på bästa sätt ta tillvara sin egen förmåga. Där det finns möjligheter att stärka den egna förmågan där finns det också ansvar för att ta tillvara den möjligheten. 
 I de fall där bedömningen resulterar i att aktuell försörjnings- förmåga saknas ska alltid ett ställningstagande till den potentiella försörjningsförmågan följa. En slutsats om den potentiella för- mågan ska, på samma sätt som för den aktuella förmågan, baseras på en konkret bild av var och hur förmågan skulle kunna tas tillvara. Den ska också innehålla ett ställningstagande till vad som skulle krävas för att skapa en aktuell förmåga, hur den potentiella förmågan kan realiseras. För att den sjukskrivne ska ha rätt till fortsatt ersättning ska sedan rimliga krav kunna ställas att personen i fråga gör det som bedöms behövas för att realisera den potentiella förmågan. Den som väljer att inte göra vad som krävs har inte rätt till fortsatt ersättning. 
 En bedömning av den potentiella förmågan ska baseras på ställningstaganden till vad som är rimligt att kräva och vad som är möjligt att göra. För att ta ett konkret exempel kan bedömningen vara att en viss arbetsmarknadsutbildning skulle innebära att det skapas en tillräcklig försörjningsförmåga. Det bör då inte räcka med att den utbildningen är en teoretisk möjlighet, utan den försäkrade måste också få tillgång till utbildningen. Innan det finns en reell möjlighet att genomgå utbildningen finns heller ingen möjlighet att realisera den potentiella förmågan och därmed finns fortsatt rätt till ersättning. Den resursstärkande åtgärden måste vara tillgänglig för den försäkrade för att det ska anses finnas en potentiell förmåga. Om utbildningen blir tillgänglig ska den försäk- rade ha möjlighet att genomgå den med fortsatt rätt till ersättning från försäkringen i form av rehabiliteringspenning som bygger på deltagande i utbildningen. När utbildningen är klar finns en realiserad förmåga och då upphör rätten till ersättning. 
 215 
  
 Försörjningsförmåga 
  
 SOU 2009:89 
  
 Förutom att det ska vara möjligt att genomföra den resurs- stärkande åtgärden ska det också vara rimligt med avseende på den försäkrades förutsättningar. Även en bedömning av potentiell försörjningsförmåga måste vara grundad i utgångspunkten att man är försäkrad i befintligt skick. Vad som är rimligt att kräva i form av resursstärkande åtgärder måste baseras på en individuell bedöm- ning. Vår historia, vår personlighet och våra grundläggande styrkor och svagheter är inget vi kan välja bort. Men inom rimlighetens sfär ligger att det ändå bör krävas betydande insatser för att stärka den egna förmågan och ta tillvara den potential som finns. 
  
 7.4 
  
 Faktorer att överväga vid bedömning av försörjningsförmåga 
  
 Vi föreslår att: 
  
 - 
  
 Ålder ska ges en särställning vid bedömning av en individs försörjningsförmåga. Av den som är ung kan krävas omfat- tande omställning och av samhället ska krävas stora stöd- jande insatser för unga människor med nedsatta medicinska förutsättningar för arbete. 
  
 - 
  
 En persons utbildning och arbetslivserfarenhet ska beaktas vid bedömning av såväl aktuell som potentiell försörjnings- förmåga. Därtill bör också omställningsförmågan beaktas. 
  
 Att arbeta förutsätter  
 kompetens 
 , dvs. att individen vet  
 hur  
 en uppgift ska utföras och besitter en viss  
 skicklighet 
 . Någon ska vara villig att betala för arbetet och det kräver en viss nivå på såväl kunskapen om hur uppgiften ska utföras som på skickligheten. Den kompetens en person har eller kan förvärva är enligt vår mening grundläggande vid bedömningen av försörjningsförmåga och kravet på omställning. 
 Utbildning och erfarenhet har därmed en självklar betydelse för förmågan att ställa om till annat arbete. Den som har en mera omfattande utbildning eller erfarenheter från många områden har i allmänhet ett större antal arbeten att välja mellan redan när det gäller aktuell försörjningsförmåga. Att personen kunnat tillägna sig utbildningen eller förmått arbeta på många områden tyder dess- 
 216 
  
 SOU 2009:89 
  
 Försörjningsförmåga 
  
 utom på en förmåga att tillägna sig ny kompetens, dvs. en sannolik- het för potentiell förmåga. 
 Högre utbildning och framför allt omfattande erfarenhet är mera sannolikt för den som är äldre än för den mycket unga 
  
 9 
  
 . Det bör dock inte betyda att yngres försörjningsförmåga a priori ska bedömas som mindre än äldres. Tvärtom är förutsättningen att kunna skilja på kraven på omställning gentemot äldre och unga ett av de allra viktigaste argumenten för ett vidgat begrepp utöver medicinska förutsättningar för arbete. 
 På unga bör ställas betydligt större krav på omställning än på äldre. De unga har hela eller stora delar av arbetslivet framför sig. Att vidareutbilda sig och pröva på olika yrken är en naturlig del av ungas liv, medan den som är mycket fast i sin yrkesroll och har kort tid kvar till pension kan ha en mera motiverad önskan att ett annat arbete ska innebära att redan förvärvad erfarenhet och kunskap kan tas tillvara. Det är också rimligt att samhällets insatser för omställning blir mera omfattande för den som är yngre än för den som närmar sig pensionsåldern. 
  
 7.4.1 
  
 Ålder 
  
 Ålder bör enligt vår mening vara den första och mest avgörande faktor som vid bedömningen av försörjningsförmåga ska tas i beaktande. För den som är i  
 30-årsåldern 
  bör även den potentiella förmåga som kräver mycket omfattande omställning tas tillvara. Även totalt yrkesbyte och långvarig utbildning ska ses som natur- liga inom ramen för en ung människas potentiella försörjnings- förmåga. I gengäld ska också ställas stora krav på samhällets insat- ser för att hjälpa till. Den som i unga år t.ex. genom en olycka blir ryggmärgsskadad och svårt handikappad bör ha rätt till mycket omfattande insatser för att utveckla sin kompensatoriska förmåga och hitta ett arbete. 
 Skalan är glidande. Utredningen om en översyn av aktivitets- ersättningen 
  
 10  
  
 har föreslagit att aktivitetsersättning, som idag är den speciella form av sjukersättning som utges till dem under 30 år, ska avskaffas. Skälet är den glidning i kriterierna som speglas i allt fler unga i aktivitetsersättning, som i praktiken kommit att fungera som port till livslångt utanförskap. Utredningen vill skärpa kraven 
  
 9 
  
 Även om yngre generationer tenderar att utbilda sig mer än äldre även om de tar tid på sig. 
  
 10 
  
 SOU 2008: 102. 
  
 217 
  
 Försörjningsförmåga 
  
 SOU 2009:89 
  
 på samhällsinsatser för unga med funktionsnedsättningar genom att lägga ett nytt ansvar på Arbetsförmedlingen att hjälpa dem att komma ut på arbetsmarknaden. Försörjning genom sjukförsäk- ringen föreslås förbehållas dem som slutat skolan (eventuellt efter förlängd skolgång med försörjning från studiestödssystemet) och har medfödda eller tidigt förvärvade funktionsnedsättningar som är så omfattande att de aldrig kommer att kunna arbeta. I avvaktan på en mera genomgripande reform inom handikappolitiken för denna begränsade grupp föreslår utredningen att sjukersättning till unga ska kunna utgå till dess de fyller 30 år. 
 Förslagen innebär att en mycket liten grupp med mycket svåra funktionsnedsättningar är de enda unga som ska kunna  
 bedömas  
 sakna egen försörjningsförmåga. För alla andra, också för dem med betydande problem, ska Arbetsförmedlingen göra mycket stora insatser för att de ska få realistiska förutsättningar att lyckas i de försök att hitta egen försörjning som de kommer att avkrävas. Det finns i bakgrunden en välmotiverad föreställning om att man faktiskt inte när det gäller unga människor kan veta vilka kom- pensatoriska förmågor de kan utveckla. De kanske måste få mycket individuellt utformat och omfattande stöd för att pröva sig fram till ett aktivt vuxenliv och eget arbete. Om det går kan man veta först efteråt. Det är också rimligt att samhället är berett att ställa upp med extraordinära insatser för att en ung person med kraftigt nedsatta medicinska förutsättningar för arbete och hela livet framför sig ska få chansen. 
 30 år är den åldersgräns som idag gäller för aktivitetsersättning och föreslås gälla för sjukersättning till unga. Det är en administrativ gräns som i någon mening är godtycklig. Ingenting dramatiskt händer egentligen för att någon fyller 30 år. Den som sedan skolan förgäves har kämpat och trots stora insatser fort- farande inte kan arbeta kan ha rätt att bli bedömd sakna för- sörjningsförmåga och få rätt till sjukersättning om tillståndet bedöms stadigvarande. Men den som fortfarande har hopp om att kunna hitta ett arbete har fortfarande i stort sett lika stor anledning att få omfattande stöd. Det handlar fortfarande om den period när det är naturligt att söka sig fram till sin plats i vuxenlivet och man har fortfarande hela livet framför sig. 
 För den som i  
 30-årsåldern 
  blivit sjuk eller skadat sig är situationen likartad. Man kan visserligen ha hunnit etablera sig i ett visst yrke, men det är fortfarande helt naturligt att söka sig fram och man har knappast hela sin identitet knuten till ett avgränsat 
 218 
  
 SOU 2009:89 
  
 Försörjningsförmåga 
  
 yrkesområde. Många har inte avslutat sin utbildning. Ju mera etablerad man hunnit bli, desto större omställningsförmåga kan man för övrigt antas ha till följd av de erfarenheter man har. 
 Detsamma gäller i stort sett, om än i någon mindre utsträck- ning, för den som hunnit bli 40 år. Många byter arbete och inte så få inriktning i sitt yrkesliv i den åldern. Och fortfarande ligger normalt sett åtminstone halva arbetslivet framåt i tiden. 
 Ju högre upp i medelåldern en person har blivit sjuk, desto större hänsyn bör tas till möjligheten att ta tillvara den redan förvärvade kompetensen genom utbildning och erfarenheter. Så småningom växer de flesta in i den identitet som följer av de egna livserfarenheterna och till detta är det rimligt att en försäkring tar viss hänsyn när den för äldre kräver omställning till annat arbete. Å andra sidan är det viktigt att också den som närmar sig  
 60-årsåldern 
  får rätt att försöka hitta ett arbete där hans eller hennes kompetens eller potentiella förmåga kan komma till sin rätt. 
 Sett ur sjukförsäkringens perspektiv är det naturligt att ålder är den första bedömningsfaktor som bör få självständig betydelse vid bedömningen av försörjningsförmåga. För en ung person eller en person i tidig medelålder finns anledning att även omfattande omställning, inklusive flerårig utbildning om sådan är realistisk med hänsyn till förmåga att tillgodogöra sig den, ska räknas till potentiell försörjningsförmåga. Byte av yrke och yrkesområde bör ses som naturligt om det krävs för försörjningsförmåga. 
 För den som sannolikt skulle ha försörjningsförmåga efter en akademisk utbildning, men nått den ålder när studiestödssystemet inte längre är tillgängligt, kan man ställa sig frågan om det är lika naturligt att räkna in en flerårig utbildning i den potentiella för- mågan. Enligt principen att rättigheter ger skyldigheter och bristande förutsättningar är det man ska kompenseras för vore det rimligt att överväga att utvidga rätten till studielån till dem som efter sjukdom har en potentiell försörjningsförmåga under förut- sättning att de genomgår en flerårig utbildning. Alternativt skulle en bedömning kunna ske inom ramen för försäkringen om det med hänsyn till den försäkrades medicinska förutsättningar för arbete, ålder, förutsättningar och sannolikhet att uppnå försörjningsför- måga krävs en flerårig utbildning. Att den försäkrade inom tids- ramen 915 dagar skulle få studera med fortsatt sjukpenning under förutsättning att de medicinskt betingade aktivitetsbegränsningarna och sannolikheten att senare få ett arbete är tillräckligt stora skulle innebära en balans mellan rättigheter och skyldigheter. Men det är 
 219 
  
 Försörjningsförmåga 
  
 SOU 2009:89 
  
 också ett radikalt brott mot etablerade principer för vuxen- studiestöd och behöver därför övervägas i särskild ordning. Med nuvarande regelverk får det sägas vara naturligt att kravet på lång utbildning som vägen till försörjningsförmåga avtar i takt med att samhällets studiestöd inte längre finns. 
 För den som närmar sig pensionsåldern, dvs. är väl över 6o år, är det rimligt att omställningskraven är lägre. Kunskap och erfaren- heter som individen har ska utnyttjas, men kravet att utbilda sig för att helt byta yrkesområde bör bortfalla. Försäkringen bör i när- heten av pensionsåldern närma sig en yrkes- eller åtminstone yrkes- områdesförsäkring. Det är svårt att hävda att man inte fortfarande ska vara skyldig att ta ett sämre betalt arbete inom det egna yrkesområdet. Men en byggnadsarbetare bör i princip få begränsa sitt sökande de sista åren till arbeten inom eller i närheten av det egna yrkesområdet, liksom en tjänsteman med administrativa uppgifter bör få begränsa sig till att söka ett arbete där de egna arbetserfarenheterna direkt kan komma till nytta. Är aktivitetsned- sättningen av sådan art att ett totalt byte av yrkeskompetens är nödvändigt bör kravet på egen försörjning bara ställas om andra uppenbara kompetenser direkt kan utnyttjas. 
 Vår syn på ålder som självständig bedömningsfaktor kan exemp- lifieras med förlust av den dominanta armen dels en  
 32-åring, 
  dels en  
 62-årig 
  snickare med i huvudsak samma typ av arbete hela arbetslivet. 
 Oavsett  
 32-åringens 
  tidigare utbildning, yrke och erfarenheter måste presumtionen vara att potentiell försörjningsförmåga före- ligger. Anpassningen och omställningen kan ta viss tid och omfatta mer eller mindre av radikalt yrkesbyte med mer eller mindre krav på ny utbildning, men den naturliga föreställningen är att försörj- ningsförmåga kommer att föreligga. Detsamma gäller inte 62- åringen. Där är presumtionen snarare att omställningskravet blir för stort eftersom ett radikalt yrkesbyte kan anses behövas. Försörjningsförmåga anses bara föreligga under förutsättning att just den här individen råkar ha en alldeles specifik kompetens, som t.ex. härstammar ur många års kommunalt politiskt arbete i skol- och ungdomsnämnden, som råkar ha behov av en tjänsteman där snickarens erfarenheter råkar passa utmärkt. 
 Att tillmäta ålder en självständig betydelse skulle kunna bidra till att motverka den utveckling med allt fler yngre som lämnar arbetslivet på grund av sjukdom. Så länge som ålder inte tillåts spela någon roll finns risken att kraven på yngre ställs för lågt på grund 
 220 
  
 SOU 2009:89 
  
 Försörjningsförmåga 
  
 av att de annars skulle bli helt orimliga för de äldre. Diagrammet nedan illustrerar den föryngring som pågått under lång tid av dem som har beviljats förtidspension/sjukersättning/aktivitetsersätt- ning. Det är en utveckling som måste brytas. 
  
 Diagram 7.1 Andelen nya förtidspensionärer som är  
 20 
 - 
 54 
  respektive 
  
 20 
 - 
 34 
  år 
  
 70% 
  
 16% 
  
 60% 
  
 14% 
  
 12% 
  
 50% 
  
 10% 
  
 40% 
  
 år 
  
 år 
  
 20-54 
  
 8% 
  
 2034- 
  
 30% 
  
 6% 
  
 20% 
  
 4% 
  
 10% 
  
 2% 
  
 0% 
  
 0% 
  
 1 
  
 72 
  
 3 
  
 4 
  
 5 
  
 6 
  
 7 
  
 8 
  
 79 
  
 0 
  
 1 
  
 3 
  
 85 
  
 86 
  
 7 
  
 89 
  
 991 
  
 92 
  
 93 
  
 95 
  
 6 
  
 997 
  
 8 
  
 9 
  
 0 
  
 1 
  
 2 
  
 3 
  
 4 
  
 5 
  
 06 
  
 7 
  
 8 
  
 97 
  
 9 
  
 9 
  
 9 
  
 9 
  
 9 
  
 9 
  
 9 
  
 9 
  
 199 
  
 99 
  
 99 
  
 20 20 20020020 
  
 00 
  
 0 
  
 20 20 
  
 1 
  
 1 
  
 19 19 19719719 19 1 
  
 19 19 198219 19841 
  
 1 
  
 19 19881 
  
 19901 
  
 1 
  
 1 
  
 19941 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 2 
  
 2 
  
 20-54 
  år 
  
 20-34 
  år 
  
 Källa 
 : Försäkringskassan. 
  
 7.4.2 
  
 Utbildning och arbetslivserfarenhet 
  
 Mera omfattande tidigare utbildning bör i princip medföra större aktuell försörjningsförmåga än mindre utbildning. Det följer av det enkla faktum att utbildning handlar om att vidga kompetens och det är den kompetens en person har som avgör den aktuella försörjningsförmågan. 
 Olika utbildningsvägar ger emellertid upphov till bredare eller smalare kompetens i relation till arbetsmarknadens krav. En mått- ligt lång utbildning till webbredaktör leder sannolikt till en betyd- 
 221 
  
 Försörjningsförmåga 
  
 SOU 2009:89 
  
 ligt större arbetsmarknad än en mycket lång och specialiserad konstnärlig utbildning. Å andra sidan kan den konstnärliga utbild- ningen ha gett upphov till olika färdigheter som kan vara använd- bara på stora delar av arbetsmarknaden. I båda fallen gäller också att bedöma om de aktivitetsbegränsningar som sjukdomen innebär har urholkat användbarheten av just den kompetens som den enskildes utbildningsväg har lett till. 
 För bedömning av potentiell försörjningsförmåga är framgångs- rik högre utbildning en stark indikation. Den som tidigare har visat sig ha stor förmåga att vidga sin kompetens genom utbildning bör också kunna tillägna sig ytterligare viktiga kunskaper och färdig- heter, allt under förutsättning att det inte är just förutsättningarna för utbildning som sjukdomens aktivitetsbegränsningar har på- verkat. 
 Motsvarande resonemang som för utbildning kan föras om arbetslivserfarenhet. Den som faktiskt har kunnat utföra många olika arbetsuppgifter har därmed visat sig ha olika kompetenser och förmågor och därtill viss förmåga att ställa om till annat arbete och andra arbetsplatser. 
  
 7.4.3 
  
 Omställningsförmåga 
  
 Ålder, utbildning och arbetslivserfarenhet är lätt identifierbara för- hållanden som bör få tydlig inverkan på bedömningen av om försörjningsförmåga föreligger för den person som drabbats av betydande nedsättning av medicinska förutsättningar för arbete. 
 Därmed kommer individens egen historia och egna personliga förutsättningar in i bilden på ett påtagligt och lätt bedömbart sätt. Man närmar sig den i försäkringssammanhang viktiga principen om befintligt skick; att vara försäkrad som den man faktiskt är och kan ta eget ansvar för. 
 Redan intuitivt är det emellertid klart att dessa faktorer inte är uttömmande. Omställningsförmågan hos den enskilde kan vara både större och mindre än vad som framgår av beskrivningen av ålder, utbildning och arbetslivserfarenhet. 
 En första självklar faktor att ta hänsyn till är förmåga att lära nytt. Det kan handla om intellektuell kapacitet, men också om praktisk begåvning, minneskapacitet och allmänna kognitiva färdig- heter. Den som inte tidigare har längre utbildning kan mycket väl ha stor förmåga att lära nytt. Men det kan också finnas personer 
 222 
  
 SOU 2009:89 
  
 Försörjningsförmåga 
  
 som, särskilt efter ett långt liv med en smal kompetensbas, skulle ha påtagliga svårigheter att klara att byta yrkesbana. 
 Många människor utvecklar kompetenser utanför sitt yrkesliv. De kan av intresse och i sina privata liv ha utvecklat teoretisk och/eller praktisk kunskap och viss skicklighet på områden som kan vara möjliga att omsätta i försörjningsförmåga. 
 Frågan är emellertid om det räcker med den arbetsuppgifts- specifika kompetensen. Watkins beskriver i sitt arbete om arbetsförmåga hur de flesta arbeten, liksom förmåga att lära sig att utföra arbete tillräckligt väl, kräver ett visst mått av t.ex. samarbets- förmåga, tålamod och uthållighet, stresstolerans, vilja, anpassnings- förmåga, förmåga att ta ansvar och kommunikationsförmåga. 
  
 11  
  
 Dessa allmänna sociala kompetenser krävs visserligen på en miniminivå i de flesta arbeten, men det kan inte uteslutas att en person i sin personlighet har så specifika karaktärsdrag att tidigare arbetslivserfarenhet har varit beroende av att det funnits utrymme för individens kompetens trots brister som skulle ha spelat roll på de flesta arbetsplatser. 
 Vi närmar oss här begreppet anställningsbarhet, vilket dock inte med hull och hår kan inneslutas i bedömningen av omställnings- förmåga. Bara de delar av personligheten som individen inte själv kan ta ett ansvar för kan tillåtas påverka om kompetens som en person med nedsatta medicinska förutsättningar för arbete borde kunna utnyttja ändå inte ska anses medföra försörjningsförmåga. Till personlighetsdrag som kan ges betydelse hör sådant som en extremt skygg personlighet eller extremt låg intelligens. 
 Omställningsförmåga är svårare att beskriva och bedöma än faktorer som ålder och utbildning och erfarenheter. Vi har försökt att hitta en rimlig balans mellan det enkla och det rätta. Det faktum att det är svårt att beskriva människor så som de faktiskt är får inte leda till kriterier som visserligen är enkla men som ger en otillräcklig bild av deras verkliga förmåga. 
 Sammanfattningsvis bör vid bedömning av en individs försörj- ningsförmåga vid sidan av de medicinska förutsättningarna för arbete ålder ges en särställning. Av den som är ung kan krävas omfattande omställning och av samhället bör för unga människor med nedsatta medicinska förutsättningar för arbete krävas stora stödjande insatser. 
  
 11  
 Nordenfelt (2007). 
 223 
  
 Försörjningsförmåga 
  
 SOU 2009:89 
  
 En persons utbildning och arbetslivserfarenhet bör beaktas vid bedömning av såväl aktuell som potentiell försörjningsförmåga, liksom förmåga att lära och kompetenser som förvärvats utanför tidigare yrkesliv. 
 I sista hand och undantagsvis kan särskilt för äldre personer också speciella personliga omständigheter utanför individens egen kontroll innebära att det vore obilligt att kräva att en viss kompe- tens ska anses leda till försörjningsförmåga. 
  
 7.5 
  
 Rätt till sjuk- och aktivitetsersättning 
  
 Med försörjningsförmåga som ersättningsbegrepp vid prövning av förlängd sjukpenning blir det logiskt att det också är det begrepp som ska gälla vid prövning av en mer permanent ersättning från sjukförsäkringen. Vi föreslår därför att försörjningsförmåga också ska vara det ersättningsbegrepp som används vid prövningen av sjuk- eller aktivitetsersättning. Försörjningsförmågan kommer då inte att prövas i relation till den reguljära arbetsmarknaden utan ställas i relation till det bredare arbetsmarknadsbegrepp som i dag gäller vid en sådan prövning. Det innebär att även anpassade och subventionerade arbete som t.ex. lönebidragsarbeten ingår. 
 I de flesta fall har ett beslut om sjukersättning föregåtts av ett längre sjukfall men det förekommer även att personer som inte varit sjukskrivna tidigare ansöker om sjukersättning. Det handlar både om personer som saknar sjukpenninggrundade inkomst, och därför inte har rätt till sjukpenning, och om personer som trots sjukdom försöker hålla sig kvar i arbetslivet in i det sista. Eftersom det inte gjorts tidigare kommer en prövning av rätt till sjukersätt- ning för dessa personer att kräva ett särskilt ställningstagande till om de passerar gränsen enligt MFFA eller inte. 
 224 
 8 Vägar till arbete 
  
 Vi föreslår:  
 Att Arbetsförmedlingens och Försäkringskassans handlingsplan för stöd till återgång i arbete omvandlas till en permanent verksamhet, innebärande att sjukförsäkringen finan- sierar ett  
 särskilt arbetsmarknadsprogram  
 som garanterar tidiga insatser baserade på de bedömningar som görs inom sjukför- säkringen. 
 Sjukförsäkringen är en försäkring mot den inkomstförlust som kan bli följden av att inte kunna arbeta på grund av sjukdom. För- säkringen erbjuder en inkomstersättning. Under senare år har för- säkringen allt mer kommit att också handla om omställning. Sjukförsäkringen har hamnat mitt i en bred samhällelig diskussion om hur fler människor ska få chansen att arbeta. Grundtanken är att försäkringen förutom att erbjuda en inkomstersättning också ska erbjuda vägar tillbaka till arbete, oavsett om det är en återgång till ett befintligt arbete eller en övergång till ett nytt arbete. Försäkringen måste hanteras på ett sådant sätt att den både uttrycker en skyldighet att ta tillvara den egna försörjningsför- mågan och en rättighet att få stöd och hjälp att göra detta. 
 Detta betänkande handlar både om att tydliggöra skyldigheten och om att förstärka rättigheten. Tydliga bedömningstillfällen där ersättningen kan avslutas kombineras med perioder där främst stöd och hjälp står i fokus. Breda vägar tillbaka till arbete kräver också att den som inte längre har rätt till ersättning från sjukförsäkringen ändå möts av en välkomnande och stödjande miljö utanför för- säkringen. 
 Sjukförsäkringen är bara en del av ett betydligt vidare system som formar förutsättningarna för arbete. De personer som uppbär ersättning från försäkringen är en begränsad del av den grupp där sjukdom och skada kan skapa problem i mötet med arbetsmark- naden. Många människor med försvagade medicinska förutsätt- 
 225 
  
 Vägar till arbete 
  
 SOU 2009:89 
  
 ningar för arbete finns inte i sjukförsäkringen och mycket av det som avgör deras möjligheter på arbetsmarknaden sker inom helt andra system och områden. 
 Kapitlet syftar till att diskutera villkoren för dem som trots sjukdom ändå vill och/eller förväntas arbeta. Diskussionen gäller gränslandet mellan sjukförsäkringen och arbetsmarknaden men också gränslandet mellan den enskilde sjuke och arbetsmarknaden. 
  
 8.1 
  
 Sjukdom, ohälsa, arbete och försörjning 
  
 En betydande andel av alla svenskar i arbetsför ålder upplever sig lida av någon form av sjukdom. I SCB:s undersökning av levnads- förhållanden svarade 2006 ungefär 40 procent att de lider av en långvarig sjukdom och en fjärdedel av dem ansåg att de hade ned- satt arbetsförmåga på grund av sjukdomen. I absoluta tal blir det cirka 2,4 miljoner sjuka och cirka 580 000 med nedsatt arbetsför- måga (se figur 8.1). 
 Figur 8.1 Andel av befolkningen i olika åldrar som uppger att de lider av långvarig sjukdom och nedsatt arbetsförmåga p.g.a. sjukdom 2006 
  
 60 
  
 50 
  
 40 
  
 30 
  
 20 
  
 10 
  
 0 
  
 16-19 
  år 
  
 20-24 
  år 
  
 25-29 
  år 
  
 30-34 
  år 
  
 35-39 
  år 
  
 40-44 
  år 
  
 45-49 
  år 
  
 50-54 
  år 
  
 55-59 
  år 
  
 60-64 
  år 
  
  långvarig sjukdom  
  
  Nedsatt arbetsförmåga 
 226 
  
 SOU 2009:89 
  
 Vägar till arbete 
  
 I en bilaga till SCB:s arbetskraftsundersökning 2006 framkom att 900 000 av alla mellan  
 16 
 - 
 64 
  ansåg att de hade någon form av funk- tionsnedsättning. Av dessa ansåg drygt 60 procent eller knappt 560 000 att funktionsnedsättningen medfört en nedsatt arbetsför- måga. 
 Huvuddelen av den grupp som svarar att de lider av en långvarig sjukdom arbetar. Ungefär hälften av gruppen funktionshindrade med nedsatt arbetsförmåga är sysselsatt. På arbetsmarknaden finns många som lyckas förena sjukdom och arbete. Det finns också många som trots nedsatt arbetsförmåga arbetar. I diagrammet nedan jämför vi den grupp som i undersökningen om levnadsför- hållanden svarat att de förvärvsarbetar minst 16 timmar i veckan med alla i åldrarna mellan  
 16 
 - 
 64. 
  De olika besvär som finns regist- rerade är något vanligare i hela gruppen men de finns också i betydande grad hos dem som förvärvsarbetar. 
 Figur 8.2 Förekomst av sjukdomsbesvär bland personer som arbetar minst 16timmar/vecka samt hos alla i åldern  
 16 
 - 
 64 
  år 
  
 20 
  
 18 
  
 16 
  
 14 
  
 12 
  
 10 
  
 arbetar 
  
 16-64 
  
 8 
  
 6 
  
 4 
  
 2 
  
 0 
  
 svåra sjukbesvär 
  
 svår värk 
  
 svåra besvär av ängslan, oro eller 
  
 hög grad nedsatt arbf 
  
 ångest 
  
 Källa 
 . SCB. 
  
 Att drygt 16 procent bland de förvärvsarbetande lider av svår värk men bara drygt fyra procent upplever att de i hög grad har en nedsatt arbetsförmåga tyder på att många har hittat en plats där de trots sina besvär ändå kan vara produktiva. Det sker också ett 
 227 
  
 Vägar till arbete 
  
 SOU 2009:89 
  
 betydande arbete på svenska arbetsplatser med att anpassa arbets- uppgifter för att bereda plats för personer med medicinska problem. I gruppen funktionshindrade med nedsatt arbetsförmåga som ändå är i sysselsättning svarar ungefär 75 procent att det har krävts anpassning och/eller hjälpmedel för att de ska kunna arbeta. Ungefär 80 procent har också fått tillgång till detta. I absoluta tal rör det sig cirka 200 000 personer. Siffran ligger i närheten av de cirka 180 000 personer som i ULF 
  
 1  
  
 förvärvsarbetar men har en i hög grad nedsatt arbetsförmåga. 
 Mycket av det som sker på den reguljära arbetsmarknaden fångas inte upp i den offentliga statistik som mer formellt klassifi- cerar personer bland annat utifrån förekomst av funktionshinder. Att luta sig mot självrapporterad status är visserligen förenat med betydande osäkerhet men bidrar ändå till att skapa en mer hel- täckande bild av vad som sker i mötet mellan sjukdom/funktions- hinder och arbetsmarknaden. 
 Det finns också en betydande offentlig verksamhet som syftar till att bereda plats på arbetsmarknaden för personer med nedsatt arbetsförmåga. Arbetsförmedlingen har till sitt förfogande flera olika typer av subventionerade anställningsformer där målgruppen i samtliga fall är funktionshindrade med nedsatt arbetsförmåga. Omfattningen var under första halvåret 2009 drygt 86 000 personer. Av dessa var cirka 50 000 lönebidragsanställningar och cirka 20 000 anställningar inom Samhall. 
 Även om många med sjukdom och nedsatt arbetsförmåga på olika sätt befinner sig i arbete finns också ett betydande antal människor utanför arbete. Den helt dominerande gruppen ingår bland de drygt 500 000 personer som uppbär sjuk- och aktivitets- ersättning. Denna grupp överlappar förmodligen till stor del de drygt 200 000 funktionshindrade med nedsatt arbetsförmåga som i AKU 
  
 2  
  
 registrerats som stående utanför arbetsmarknaden. Till de 500 000 kan läggas de drygt 60 000 personer som i juni 2009 
  
 3  
  
 befann sig i sjukfall som varat över 180 dagar. De utgör den stora riskgruppen för övergång till sjukersättning. Hos Arbetsförmed- lingen finns cirka 20 000 arbetslösa som registrerats som funk- tionshindrade. Den gruppen är i samma storleksordning som de knappt 30 000 funktionshindrade med nedsatt arbetsförmåga som registrerats som arbetslösa i AKU. Inom socialtjänsten finns per- 
  
 1 
  
 Undersökning av levnadsförhållanden 
  
 , SCB. 
  
 2 
  
 Arbetskraftsundersökning 
  
 , SCB. 
  
 3 
  
 Försäkringskassan, Månadsrapport Sjukförsäkringen,  
  
 2009-09-16.. 
  
 228 
  
 SOU 2009:89 
  
 Vägar till arbete 
  
 soner som saknar sjukpenninggrundande inkomst och därmed inte har rätt till sjukpenning men som är för sjuka för att arbeta. Uppskattningsvis rör det sig om ungefär 20 000 personer. Till viss del kan det vara samma personer som är registrerade som funktionshindrade arbetslösa hos arbetsförmedlingen. 
 Huvuduppgiften för de reformer som betänkandet behandlar är att minska flödet från de mindre grupperna till den stora; att minska sannolikheten för att sjukdom, funktionshinder och ned- satta medicinska förutsättningar för arbete resulterar i förtida ut- träde från arbetsmarknaden genom sjuk- eller aktivitetsersättning. 
 Till stor del kommer dock resultatet att formas av helt andra faktorer än de som ligger inom ramen för sjukförsäkring eller arbetsmarknadspolitik. Det är framför allt vad som händer på den reguljära arbetsmarknaden som avgör utfallet. Hur många män- niskor får chansen att arbeta kvar genom anpassningar och hjälp- medel? Hur kan arbetsorganisationen på landets arbetsplatser anpassas för att bättre bereda plats även för dem med dålig hälsa? Hur många lyckas hitta det arbete på den plats där just de har en god arbetsförmåga? Hur kan samhällsekonomin stärkas så att efterfrågan på arbete räcker även för dem som kanske inte står allra först i ledet? 
 Samtidigt finns på många håll inom olika offentliga verk- samheter anledning att fundera över vad som sker eller inte sker för att bredda vägarna till arbete för människor med olika former av hälsoproblem. Både av volymskäl och andra skäl är sjukförsäk- ringen central i det arbetet. Det är främst i sjukförsäkringen som samhället gör en värdering av människors medicinska förutsätt- ningar för arbete. Däremot är det inte där kompetens och resurser finns för att hjälpa människor tillbaka. När det gäller praktisk verksamhet är det Arbetsförmedlingen som besitter kompetens och verktyg som kan vara till nytta. Arbetsförmedlingens insatser förutsätter i sin tur att det finns en arbetsmarknad som välkomnar personer som varit långtidssjukskrivna eller lider av sjukdomar. Särskilt i en tid av hög arbetslöshet har personer med ohälsa svårt att konkurrera om de lediga platserna. 
 229 
  
 Vägar till arbete 
  
 SOU 2009:89 
  
 8.2 
  
 Sjukförsäkringen och Arbetsmarknadspolitiken 
  
 En aktivitetsbegränsning som är orsakad av sjukdom behöver långt ifrån alltid vara förknippad med bristande arbetsförmåga. För de flesta finns någon kombination av arbetsuppgifter och arbetsmiljö som, med eller utan hjälpmedel eller anpassningsåtgärder, gör att individens arbetsförmåga kan tas tillvara. En förstärkning av färdigheter och kompetens kan krävas och både tur och tid för att hitta rätt kan behövas. Arbetsmarknadspolitik av olika slag kan vara ett viktigt stöd för att göra vägen rakare och bredare. 
 Stöd och hjälp kan komma i olika former men kan grovt sett delas upp i: vägledning och utredning, resursförstärkning och sub- ventioner. Vägledning kan både handla om allmän yrkesrådgivning och om mer individualiserade tester och utredningar för att tydliggöra hur de individuella förutsättningarna ser ut och var det finns bäst möjligheter att hitta en arbetsförmåga. Resursförstärk- ning handlar till största delen om utbildning av olika slag men kan också handla om social träning, motivationshöjande arbete och hjälp att hantera de medicinska problem som kan finnas. Även stöd till hjälpmedel på arbetsplatsen ingår här. Subventioner kan bli aktuella när det finns en chans till anställning, men där det antingen finns en bekräftad nedsatt arbetsförmåga eller där personens konkurrenskraft minskat på grund av lång frånvaro från arbetslivet. 
 Även om det arbetsmarknadspolitiska fältet i dag rymmer en mångfald aktörer är det på den offentliga sidan främst Arbets- förmedlingen som har resurser, kompetens och uttryckligt uppdrag att arbeta med arbetsmarknadsstöd till personer med bristande medicinska förutsättningar. 
 I takt med att diskussionerna kring sjukförsäkringen allt mer har kommit att handla om behovet av omställning även för sjuka, har gränslandet mellan sjukförsäkringen och arbetsmarknadspoli- tiken blivit ett allt viktigare område för diskussioner och reformer. Det senaste exemplet är det särskilda introduktionsprogrammet hos Arbetsförmedlingen för personer vilkas dagar med sjukpenning tagit slut. Arbetsmarknadsminister Erickson uttryckte det som att Nu bygger vi den bro mellan sjukförsäkringen och arbetsmarknadspolitiken som länge har saknats. 
  
 4  
  
 Förslaget i det här kapitlet syftar till att bygga fler och tidigare broar. 
  
 4  
 Socialdepartementet, Arbetsmarknadsdepartementet Pressmeddelande Fler vägar till arbete för långtidssjukskrivna  
 (2009-09-04). 
  
 230 
  
 SOU 2009:89 
  
 Vägar till arbete 
  
 8.3 
  
 Sjukförsäkringens behov 
  
 En del av denna utrednings uppdrag är att beskriva olika aktörers arbete med arbetsförmågebedömningar. Beskrivningarna ska syfta till att begrepp, bedömningskriterier och metoder för att bedöma funktionstillstånd och arbetsförmåga inom socialförsäkringen och arbetsmarknadspolitiken ska bli mer enhetliga. 
  
 5 
  
 Arbetsförmågebedömningar av olika slag används i allt högre utsträckning för att pröva människors förmåga att försörja sig. De spelar dock olika roll och används inom ramen för olika typer av regelverk beroende på sammanhanget. Olika aktörers arbete kring begreppet arbetsförmåga fyller visserligen olika syften men de kretsar också kring två gemensamma kärnuppgifter; att för det första, bidra till att människors potentiella arbetsförmåga kan tas tillvara och, för det andra, att de offentliga försörjningssystemen ger rätt ersättning till rätt personer. En stor del av denna verksamhet kan skötas utan någon större friktion mellan aktörer och system, men det finns också tillfällen när det kan uppstå oklarheter och oönskade utfall. 
 Vi konstaterade i kapitel 3 att det inte är önskvärt med någon enhetlighet i bemärkelsen att t.ex. Försäkringskassan och Arbets- förmedlingen ska använda ett och samma arbetsförmågebegrepp. Myndigheternas uppgifter är olika och det behövs olika begrepp för att hantera olika uppgifter. Vad vi har gjort i det här betänkandet är att försöka skapa en ökad tydlighet kring hur de olika begreppen skiljer sig åt. Däremot finns det anledning att se över hur en bedömning hos en aktör kan ges en betydelse för övergångar till verksamheter hos en annan aktör. 
 Att  
 ha  
 rätt till sjukpenning vid ett givet tillfälle betyder inte att vägen tillbaka till arbete är stängd. Det ska alltid finnas en skyldig- het, men också erbjudas möjligheter, att hitta tillbaka till arbete. Att  
 inte ha  
 rätt till sjukpenning betyder inte att vägen tillbaka till arbete är problemfri eller att det inte kan finnas hinder orsakade av sjukdom. Det kan i båda fallen behövas en varierande grad av stöd och hjälp för att hitta tillbaka. Dessa konstateranden präglar vår syn på hur sjukförsäkringen bör samspela med arbetsmarknads- politiken. 
 Det offentliga bör ha respekt för att de gränser som dras inom olika system är ofullkomliga och inte nödvändigtvis speglar den individuella verkligheten. I dag upplevs det ofta som något mycket 
  
 5  
 Dir. 2008:7. 
 231 
  
 Vägar till arbete 
  
 SOU 2009:89 
  
 dramatiskt att mista sin sjukpenning och det kan även i realiteten få mycket stora ekonomiska konsekvenser och konsekvenser för vil- ken form av stöd som erbjuds. För att vägarna ut ur sjukförsäk- ringen ska bli bredare krävs antagligen att något av denna dramatik försvinner. Det krävs både för att försäkringens administratörer ska känna en trygghet i att tillämpa gällande regelverk och för att de försäkrade ska uppleva att det finns positiva möjligheter även utanför sjukförsäkringen. 
 I samspelet mellan den sjukskrivne och handläggaren formas utvecklingen och det är också i det samspelet som det avgörs i vilken grad lagstiftarens ambitioner blir verklighet. Ett regelverk som saknar legitimitet hos de praktiskt inblandade kommer inte att tillämpas, något som i flera decennier varit fallet i sjukförsäkringen. 
 När sjukförsäkringen vänder blicken från den sjukskrivnes befintliga arbete mot möjligheterna att utföra något annat arbete någon annanstans blir frågan om omställning central. I normalfallet ska detta ske efter 180 dagars sjukskrivning vid prövning mot den reguljära arbetsmarknaden, en prövning som vi föreslår ska ske utifrån begreppet medicinska förutsättningar för arbete. Efter en sådan prövning kommer det att finnas personer som fortfarande har rätt till sjukpenning respektive som får sin sjukpenning indra- gen. Sett över lite längre tid har dock båda dessa grupper det gemensamt att för många av de inblandade kommer vägen tillbaka till arbete att behöva gå via omställning till ett nytt arbete. 
 Vi menar att för båda grupperna finns behov av arbetsmark- nadspolitiska insatser för att pröva och/eller underlätta omställ- ningen till ett nytt arbete. 
 Grundtanken är att de stöd vi föreslår ska ses som integrerade delar av sjukförsäkringens ersättningssystem. Att inte ha rätt till sjukpenning innebär inte nödvändigtvis att det inte finns något för försäkringen att ersätta. Att till exempel tvingas byta arbete på grund av sjukdom bör vara en händelse som i någon form kan ge kompensation från sjukförsäkringen även om det inte sker i form av sjukpenning. 
 Avsikten är att skapa en modell där det är möjligt att  
 bedömas  
 ha rätt till arbetsmarknadspolitiskt stöd utifrån bedömningar som görs inom ramen för sjukförsäkringen. En möjlig utbyggnad av den modellen är att vissa av dessa stödformer också öppnas för per- soner som trots sjukdom inte uppbär sjukpenning. 
 232 
  
 SOU 2009:89 
  
 Vägar till arbete 
  
 Figur 8.3 Behov av arbetsmarknadspolitiskt stöd 
  
 Ej rätt till sjukpennig:  
 Rätt till förstärkt vägledning hos Af 
 Ej rätt till sjukpenning 
  
 0 
  
 180 
  
 365 
  
 915 
  
 Rätt till 
 sjukpenning 
  
 Rätt till sjukpenning:  
 Rätt till stöd och vägledning hos Af 
  
 8.4 
  
 Särskilt arbetsmarknadsprogram 
  
 8.4.1 
  
 Omställningsstöd 
  
 Framför allt vid 180 respektive 365 dagar kommer ett betydande antal personer att förlora sin rätt till sjukpenning. Det rör sig om personer som visserligen inte klarar sitt befintliga arbete men som bedöms ha tillräckliga medicinska förutsättningar för arbete eller en tillräcklig försörjningsförmåga för att avkrävas försök att försörja sig på den reguljära arbetsmarknaden. 
 Det förstärkta arbetsmarknadsstödet bör vara ett erbjudande till alla anställda som vid en bedömning mot den reguljära arbetsmark- naden blir av med sin sjukpenning oavsett om detta sker vid eller efter 180 dagar, men de största volymerna kommer sannolikt att genereras vid 180 dagar. Någon rätt till stöd bör dock inte finnas för arbetslösa eftersom de från första dagen ska bedömas mot den reguljära arbetsmarknaden och en nekad eller indragen sjukpenning kan vara följden av att det inte finns någon eller i varje fall mycket marginell nedsättning av de medicinska förutsättningarna för arbete. I deras fall har det ofta inte uppstått någon skada i meningen att sjukdom omöjliggör återgång till ett tidigare arbete. 
 Stödet bör vara tidsbegränsat till sex månader och för den som redan deltagit i den verksamhet som är tänkt för personer med sjukpenning mellan dag 180 och dag 365 ska tid i den verksamheten räknas in. 
 233 
  
 Vägar till arbete 
  
 SOU 2009:89 
  
 En betydande andel av dem som blir av med sin sjukpenning kommer förmodligen att försöka återgå till sitt befintliga arbete, men det kommer också att finnas många som inte klarar detta. För dem innebär indragningen att de lämnar sjukförsäkringen för arbetslöshet och en försörjning via arbetslöshetsersättning eller något annat. 
 Att inte längre ha rätt till sjukpenning innebär inte att det saknas en skada i försäkringsteknisk mening. Eftersom det kan antas komma att ha stor betydelse för personens fortsatta liv är det heller inte en obetydlig skada att tvingas söka annat arbete än det man på grund av sjukdom inte längre kan utföra. Att ofrivilligt byta arbete och kanske yrke innebär en betydande förändring. Att många därtill får en betydligt lägre ersättning vid arbetslöshet än vid sjukdom gör inte situationen mindre dramatisk. 
 Vi anser att det finns goda skäl för sjukförsäkringen att införa en förstärkt rätt till arbetsmarknadsmässigt stöd till de personer som vid en bedömning mot den reguljära arbetsmarknaden får sin sjukpenning indragen. Att individen försätts i en situation som minimerar skadan av sjukdomens följder och samtidigt kan inrikta sin kraft på att så snart som möjligt hitta ett passande arbete stämmer väl med hur en bra försäkring kan förväntas fungera. 
 Den förstärkta rätten till arbetsmarknadsstöd syftar till att garantera att människor som bevisligen drabbats av aktivitetsbe- gränsningar till följd av sjukdom, om än lindrigare än vad som krävs för fortsatt rätt till sjukpenning, snabbt får det stöd de kan behöva för att anpassa sig till sin nya situation. Det är en speciell situation att behöva lämna sitt gamla arbete på grund av sjukdom och det är en speciell situation att behöva gå ut i arbetslöshet med kvarstående medicinska problem. Vi vet från internationella erfarenheter att denna övergång är mycket vansklig och att risken för långvarig arbetslöshet och återgång i sjukskrivning är mycket stor. Det stöd som bör bli aktuellt är främst av vägledande natur och bör inriktas på att hjälpa individen att se hur de kvarvarande resurserna kan komma till användning och att tillsammans med den arbetssökande hitta vägar till arbetsförmåga. En viktig del bör dessutom vara att hjälpa individen att hantera den kris som kravet på omställning på grund av sjukdom kan innebära. Sjukförsäkringen bör ha det finansiella ansvaret för att ett sådant stöd blir tillgängligt utan dröjsmål. 
 I dag finns i och för sig en rutin med överlämningsmöten mellan Försäkringskassan och Arbetsförmedlingen där den som går från 
 234 
  
 SOU 2009:89 
  
 Vägar till arbete 
  
 sjukpenning till arbetslöshet ska försäkras en bra övergång. Det finns också kompetens och resurser hos Arbetsförmedlingen att arbeta med personer som har hälsoproblem. Vad är det då som gör att det ändå kan behövas ett särskilt garanterat omställningsstöd? 
 Det kan konstateras att antalet erbjudanden om överlämnings- möten vida överstiger antalet de facto genomförda möten. Uppen- barligen finns en ovilja hos dem som får sin ersättning indragen att delta i den tänkta överlämningen. Orsakerna är säkert många och delvis handlar det förmodligen om att många i stället försöker att återgå till sitt tidigare arbete. Vår bild är emellertid att det också kan bero på en reaktion mot det beslut som fattats. Den försäkrade själv accepterar inte att omställning till nytt arbete är det bästa alternativet och upplever sig inte redo att stå till arbetsmarknadens förfogande. I det läget är det viktigt att det alternativ som erbjuds faktiskt upplevs som värdefullt. En garanterad rätt till ett särskilt anpassat omställningsstöd skulle kunna bidra till att fler övergångar sker som det är tänkt. 
 Ett särskilt utformat stöd skulle också skapa förutsättningar för en specialisering på just den utmaning som det innebär att ge stöd och vägledning till personer som tvingas till omställning på grund av sjukdom. Att behöva ställa om på grund av sjukdom innebär ofta en personlig kris. Svår sjukdom är i sig något som vi alla kan ha svårt att hantera. När sjukdomen dessutom får till följd att man förlorar sitt arbete är det inte svårt att föreställa sig att reaktionen blir stark. Att möta människor i den situationen ställer speciella krav på kompetensen hos de personer och den organisation som ska vara ett stöd för att hitta vidare. 
 För de flesta som blir arbetslösa är det naturligt att gå till vem man  
 är 
 , vad man kan och vad man har gjort för att hitta svaret på var det kan finnas ett nytt arbete. För den som behöver ställa om på grund av sjukdom är frågan snarare vem jag har blivit och vem kan jag  
 bli?  
 Det är just det tidigare livet som sjukdomen har ryckt undan mattan för. Det är den gamla yrkesidentiteten som måste omprövas. Utmaningen för den som ska ge stöd och vägledning är att se bortom begränsningarna och det som varit för att i stället hitta en ny användning för de förmågor och resurser som ändå finns kvar. Uppbrottet från historien och omställningen till något helt nytt ställer speciella krav på bemötande och metodik. 
 Det stöd vi föreställer oss bör vara inriktat på att hantera just den speciella problematik som ges av själva kravet på omställning. Uppgiften är delvis annorlunda än den som en vanlig arbetsför- 
 235 
  
 Vägar till arbete 
  
 SOU 2009:89 
  
 medlare normalt möter. Ett särskilt uppdrag från sjukförsäkringen skulle ge Arbetsförmedlingen utrymme att samla en del av den kompetens och de resurser som redan finns för att koncentrerat arbeta med denna uppgift och vidareutveckla sitt professionella förhållningssätt till gruppen sjuka med omställningsbehov. 
 Att låta sjukförsäkringens behov garantera en rätt till stöd skulle också minska risken att de personer som berörs måste utredas på nytt innan rätt insatser kan bli aktuella. Behovet uppkommer ur sjukförsäkringens bedömning och det finns ingen garanti för att en, i och för sig, helt korrekt handläggning inom ramen för Arbetsför- medlingens uppdrag skulle leda till att behovet möts. Myndig- heterna har olika uppdrag och arbetar med olika begrepp och meto- der. En stor del av poängen med att någon ska kunna bedömas inom sjukförsäkringen att ha rätt till en viss form av arbetsmark- nadspolitiskt stöd är att då undviks risken att sjukförsäkringens behov trängs undan av andra arbetsmarknadspolitiska priorite- ringar. 
  
 8.4.2 
  
 Gruppen sjukskrivna efter dag 180 
  
 Omställningsstödet blir aktuellt för dem som vid en bedömning mot den reguljära arbetsmarknaden förlorar sin sjukpenning. Men även för dem som får fortsatt rätt till sjukpenning finns anledning att erbjuda stöd och åtgärder med arbetsmarknadspolitisk inrikt- ning. Gruppen sjukskrivna efter dag 180 kommer att bestå av många olika typer av personer. Prövningen mot den reguljära arbetsmarknaden har syftat till att identifiera dem som med stor sannolikhet kan hitta tillbaka till en plats på arbetsmarknaden där de har en arbetsförmåga. För dem som hamnar på andra sidan gränsen och har rätt till sjukpenning även efter dag 180 är bedömningen att det krävs en fördjupad utredning av deras försörjningsförmåga. Den utredningen kommer att ställa vissa krav på vad som sker under tiden mellan dag 180 och dag 365. 
 Därutöver bör de ges en chans att försöka hitta tillbaka till en plats där de vill vara och kan utnyttja sina resurser. Att ha rätt till sjukpenning vid en prövning mot den reguljära arbetsmarknaden betyder inte att man inte kan arbeta utan bara att vägen dit kan vara lång och svår att hitta. 
 Vårt förslag är att den individ som efter 180 dagar och en prövning av de medicinska förutsättningarna för arbete fortfarande 
 236 
  
 SOU 2009:89 
  
 Vägar till arbete 
  
 är sjukskriven ska följas och stödjas i en strukturerad process med det dubbla syftet att hitta vägar tillbaka till arbete och att utreda försörjningsförmågan. Processen bör bygga på tecknande av indi- videns  
 resursprofil 
 . 
 Resursprofilen syftar till att ta fasta på möjligheter snarare än begränsningar och innebär en kartläggning av vilka resurser en per- son har och hur de kan användas på arbetsmarknaden. Individens hälsostatus är kartlagd genom undersökningen av medicinska förutsättningar för arbete. Resursprofilen är mycket bredare och omfattar allt det som inte är knutet till medicinska förutsättningar. Resursprofilen kan alltså sägas syfta till att spegla personen sådan hon eller han är i relation till arbetsmarknaden utan begränsningen till enbart det som gäller till följd av sjukdomen. 
 En rimlig utgångspunkt för resursprofilen är den syn som Arbetsförmedlingen använder vid en beskrivning av individen inom sin arbetsförmågemodell. 
  
 6 
  
 En annan inspiration kan vara den danska arbetsförmågebedöm- ningsmetoden där de använder en resursprofil och där det dess- utom understryks hur viktig dialogen med den försäkrade är i processen. 
  
 7  
  
 Det är individen själv som måste ta det huvudsakliga ansvaret för att utnyttja sina samlade resurser till ett så aktivt och självständigt fortsatt liv som möjligt. Men med rätt vägledning och stöd kan möjligheter öppnas som personen själv kan ha svårigheter att se, inte minst i den situation av kvardröjande funktionshinder som individen kan förutsättas befinna sig i. 
 Huvudtanken med resursprofilen är att ge individen en tydlig bild av sig själv och sina möjligheter. Det kan ske genom samtal, undersökningar och tester, men också genom praktisk arbetspröv- ning i reell eller simulerad miljö. 
 Deltagande i vissa delar av arbetet med resursprofilen bör i princip vara frivilligt för den sjukskrivne. Rätten till ersättning bygger under denna tid på att det finns en rätt till ersättning baserat på bedömningen av medicinska förutsättningar för arbete. Andra delar av arbetet kommer dock att vara nödvändiga för att utreda den eventuella rätten till förlängd sjukpenning efter dag 365. Den sjukskrivne är i dessa delar precis som vanligt skyldig att delta i sådana utredningar som krävs för att försäkringskassan ska kunna ta ställning till rätten till sjukpenning. 
  
 6  
 Se kapitel 3 för en beskrivning. 
  
 7 
 Se SOU 2008:66 för en beskrivning av metoden. 
 237 
  
 Vägar till arbete 
  
 SOU 2009:89 
  
 För den som väljer att ta del av det mer omfattande paket av stöd och vägledning som erbjuds bör det i normalfallet ske med uppbärande av rehabiliteringspenning. Det innebär att även om själva deltagandet är frivilligt kommer ersättningen att vila på att man också deltar i de aktiviteter som ingår i verksamheten. På det sättet kommer att ställas krav på den som deltar men samtidigt skapas en ökad trygghet eftersom rehabiliteringspenningen utgår så länge man deltar i programmet. 
 De som efter bedömningen av medicinska förutsättningar för arbete är fortsatt sjukskrivna kan förutsättas ha betydande funk- tionsnedsättningar och aktivitetsbegränsningar. En stor grupp har en anställning, men det får förutsättas att prövningen under tiden fram till dag 180 har klarlagt att arbetsförmåga i förhållande till det befintliga arbetet saknas. Individen kan fortfarande tillfriskna i tillräcklig utsträckning för att återvända till sin gamla arbetsplats, men det som framför allt ska klarläggas mellan dag 181 och dag 365 är den försäkrades förutsättningar och möjligheter i relation till omställning. 
 Det kommer under den här tiden att finnas både ett återflöde till befintlig anställning och ett utflöde till annat arbete i former som är del av ett naturligt förlopp utan att det görs särskilda bedömningar. Fall kommer också att finnas där Försäkringskassan finner det befogat att dra in en ersättning. I huvudsak kommer emellertid utflödet att bestå av det spontana åter- och utflöde som uppstår tack vare naturliga läkningsprocesser och därav följande medicinska bedömning av individens läkare eller genom personens egen strävan att återgå i arbete. 
 Gruppen sjukskrivna efter dag 180 kommer att var en heterogen grupp. Där kommer att finnas personer med goda förutsättningar att komma tillbaka till arbete men också personer där det med stor sannolikhet kommer att vara sjukersättning som är det mest sannolika alternativet. Arbetet mellan dag 180 och dag 365 måste ta hänsyn till detta och betydande utrymme bör finnas för inblandade aktörer till en individuell anpassning av den process som följer på bedömningen vid dag 180. Även om det för de flesta är önskvärt med ett aktivt deltagande i en insats inriktad på återgång i arbete kommer det också att finnas personer där det främst är en fråga om att se hur det medicinska förloppet utvecklar sig. Avgörande är att ingen avfärdas på förhand. Även den som har mycket stora medicinska problem ska ha rätt att vara så aktiv som möjligt. De 
 238 
  
 SOU 2009:89 
  
 Vägar till arbete 
  
 resurser som finns för att hitta vägar till arbete ska ställas till förfogande för alla som önskar delta. 
 Eftersom de personer det gäller fortfarande uppbär ersättning från sjukförsäkringen kommer Försäkringskassan att ha ansvaret för den fortsatta handläggningen av deras ersättning. Däremot är de åtgärder som bör bli aktuella av en sådan natur att främst Arbetsförmedlingen har kompetens och resurser att arbeta med den delen. Samverkan kommer därför att krävas mellan de två myndigheterna. 
 Det har under många år varit svårt att få ett väl fungerande samarbete mellan Försäkringskassan och Arbetsförmedlingen. För- säkringskassans strävan att färre ska var sjukskrivna har konkur- rerat med Arbetsförmedlingens mål att färre ska vara arbetslösa. Det har upplevts som ett Svarte Petter  
 -  
 spel där människor hän- visats fram och tillbaka mellan myndigheterna. På senare år har dock stora förbättringar skett. Både kultur och attityder kring sam- verkan och de organisatoriska förutsättningarna för samverkan har förändrats. 
 Sedan 2003 regleras samverkan i en särskild handlingsplan för Försäkringskassan och Arbetsförmedlingen. Årligen omfattas 12  
 000 
 - 
 15 
  000 personer av de insatser som föreskrivs i handlings- planen. Insatserna finansieras inom ramen för sjukpenninganslaget och under 2009 får 650 miljoner kronor användas för denna sam- verkan. Av de 15 000 som beräknas kunna få insatser under året ska 8 000 personer utgöras av arbetslösa med sjukersättning och 5 000 av arbetslösa med sjukpenning. Endast en mindre del, 1 000 per- soner, beräknas utgöras av anställda, som för att ingå i målgruppen ska uppbära sjuk- eller aktivitetsersättning. 
 Det särskilda program vi föreslår kan ses som en vidareutveck- ling av den formaliserade samverkan som finns i dag, dock med två viktiga skillnader; programmet kommer att innehålla inslag av utredning av försörjningsförmåga och urvalet av vilka som deltar kommer att se annorlunda ut. Därtill kommer insatserna att sättas in betydligt tidigare än vad som hittills varit fallet. 
 De insatser som för närvarande erbjuds inom ramen för samver- kan mellan myndigheterna riktar sig främst till arbetslösa personer med sjukersättning eller sjukpenning. Dagens samverkan har i stor utsträckning haft den svåra uppgiften att hantera resultatet av tidigare misslyckanden i sjukskrivningsprocessen. Deltagarna har ofta varit borta länge från arbetslivet och haft långa tider i sjuk- försäkringen bakom sig. Behovet av att hantera gamla synder 
 239 
  
 Vägar till arbete 
  
 SOU 2009:89 
  
 minskar nu vilket ger utrymme för behoven som följer av den nya rehabiliteringskedjan. 
 Mycket av den verksamhet som i dag bedrivs inom samverkan är av ett slag som svarar mot bilden av det nya program vi föreslår. Samtidigt finns nu en möjlighet att sätta in insatserna mycket tidigare i sjukfallen. Det finns ingen anledning att vänta med omställningsinsatser tills dagarna med sjukpenning tar slut efter 915 dagar. Ju tidigare stödet sätts in desto större är möjligheterna att det gör nytta. 
 Att formalisera urvalskriterierna för vilka som får del av de särskilda insatserna skulle också erbjuda en mer handfast urvals- mekanism än vad som är fallet inom ramen för dagens samverkan. Vid samtal med inblandade aktörer är det vår bild att denna process i dag är relativt godtycklig. Att få tillgång till rehabiliterings- ersättning och stöd inom samverkan innebär stora fördelar jämfört med att vara hänvisad direkt till arbetslöshetsersättning och arbets- förmedlingens reguljära verksamhet. Men gränsen mellan de två vägarna upplevs ofta som mycket otydlig. En mer strukturerad urvalsprocess skulle kunna tydliggöra uppdraget för samverkan och bidra till en starkare professionalisering av arbetet i gränslandet mellan sjukförsäkring och arbetsmarknadspolitik. 
  
 8.4.2.1 
  
 Rätt till bedömning 
  
 Att inte ha rätt till sjukpenning behöver inte på något sätt hänga ihop med att man inte är tillräckligt sjuk. Det mest uppenbara exemplet är de personer som saknar en SGI och därför definitions- mässigt inte kan bli sjukskrivna. På nationell nivå utgör cirka 18 procent av kostnaden för försörjningsstöd av bidrag till indivi- der som är sjuka men saknar sjukpenninggrundande inkomst (SGI). 
  
 8  
  
 I den mån som sjukförsäkringens behov av att erbjuda arbetsmark- nadspolitiska åtgärder leder till en utveckling av effektiva program för personer med nedsatta medicinska förutsättningar för arbete är det rimligt att väcka frågan om inte de programmen också skulle kunna vara till nytta för grupper utanför sjukförsäkringen. 
 En tydlig, strukturerad och instrumentbaserad bedömning av medicinska förutsättningar för arbete skulle kunna bli en port in till arbetsmarknadspolitiskt stöd för sjuka oavsett försörjningskälla. Såväl socialtjänst som arbetsförmedling skulle då, mot betalning, 
  
 8  
 Sveriges Kommuner och Landsting. 
 240 
  
 SOU 2009:89 
  
 Vägar till arbete 
  
 kunna remittera personer till en bedömning av medicinska förut- sättningar för arbete. Den som där uppfyller kriterierna för rätt till sjukpenning efter dag 180 skulle då kunna ges rätt att delta i den verksamhet som bedrivs för sjukskrivna mellan dag 180 och dag 365. 
 En sådan lösning skulle garantera att alla med nedsatta medi- cinska förutsättningar för arbete ges chans till en likvärdig pröv- ning av rätten till arbetsmarknadspolitiskt stöd. Det skulle också innebära en viss avlastning av socialtjänst och Arbetsförmedling där de befrias från den växande uppgiften att vara en sorts alternativ försäkringskassa och bedriva medicinska undersökningar av ett slag som inte nödvändigtvis har en naturlig plats i deras verksamhet. Att personer som är drabbade av samma medicinska problem får rätt till samma stödinsatser kan också motverka upplevelsen av att det finns personer som ramlar mellan stolarna när det gäller sam- hällets stöd. 
  
 8.5 
  
 Organisation 
  
 I de två fall vi behandlat ovan finns en efterfrågan på olika former av ett särskilt arbetsmarknadspolitiskt program som följer av beslut och bedömningar inom sjukförsäkringen. Att vi har valt att lyfta fram dessa i en särskild ordning motiveras av bedömningen att insatserna inte automatiskt kan förväntas komma till stånd inom ramen för de prioriteringsmekanismer som finns i den ordinarie arbetsmarknadspolitiken och i den befintliga samverkan mellan Arbetsförmedlingen och Försäkringskassan. 
 Vad vi försöker göra genom förslagen i detta kapitel är att tydligare knyta sjukförsäkringens regelverk till korresponderande inslag av arbetsmarknadspolitiskt stöd. Det handlar om att flytta insatserna till tidigare skeden i sjukfallen och att garantera till- gången till dem baserat på de bedömningar som görs inom sjuk- försäkringen. Avsikten är att skapa vägar tillbaka till arbete som upplevs som tryggare av de personer som berörs; fler broar mellan sjukförsäkringen och arbetsmarknadspolitiken. 
 Vi anser att Arbetsförmedlingen är den myndighet som har bäst förutsättningar att kunna åta sig uppdraget. Där finns redan en hel del av den expertis som erfordras, där finns kunskap om metoder och där finns erfarenheter av att samarbeta med Försäkringskassan. För att garantera tillgång och kvalitet i innehållet skulle dock förmodligen krävas en tydlig organisatorisk uppdelning där Arbets- 
 241 
  
 Vägar till arbete 
  
 SOU 2009:89 
  
 förmedlingen utvecklar en ny verksamhetsgren inriktad på att möta sjukförsäkringens behov och där sjukförsäkringen finansierar de vägledande, utredande och stödjande insatser som behövs. Verksamheten bör således få en självständig ställning och kan ses som en vidareutveckling av Arbetsförmedlingens och Försäkrings- kassans handlingsplan för stöd till återgång i arbete 
 Det som däremot krävs i form av direkta åtgärder som till exempel lönebidrag bör fortfarande ligga inom Arbetsförmed- lingens vanliga ansvar. En skillnad mot i dag bör dock vara att det görs tydligt att bedömningar inom sjukförsäkringen ska kunna innebära att personer tillhör den prioriterade gruppen funktions- hindrade. Att ha tillräckligt nedsatta medicinska förutsättningar för arbete för att ha rätt till sjukpenning ska betraktas som en till- räcklig grund för att ingå i den hos Arbetsförmedlingen priorite- rade gruppen och ha tillgång till förmedlingens hela arsenal. 
 Vi har valt att inte gå in djupare på hur och i vilka former den nödvändiga organisatoriska lösningen bör komma till stånd efter- som det är en fråga av en omfattning och art som vi bedömer liggande utanför vårt uppdrag och mandat. Vad vi har velat göra är att lyfta fram behovet av och mera principiellt argumentera för en starkare koppling mellan vad som sker i sjukförsäkringen respek- tive arbetsmarknadspolitiken. Vad som krävs är ett ställnings- tagande för en mera permanent lösning som därmed kan leda till en stabil organisation och systematisk professionell vidareutveckling. Vi föreslår att frågan om den specifika organisatoriska lösningen och finansieringsmodellen ska beredas ytterligare och att myndig- heterna därefter ska få i uppdrag att omvandla dagens handlings- planesamverkan till en verksamhet som fyller den roll vi beskrivit i detta kapitel. 
 242 
 9 En ny sjukskrivningsprocess 
 Vi har i det föregående ägnat oss åt att analysera kärnbegreppen arbetsförmåga och sjukdom i relation till den gällande lagstift- ningen om den s.k. rehabiliteringskedjan. Vi har diskuterat behovet av andra begrepp och särskilda instrument för att tydliggöra den fundamentala förändringen av innehållet i arbetsförmågebegreppet som inträffar när bedömningen inte längre ska göras i relation till ett specifikt arbete i en specifik miljö. Vi har också diskuterat vilka arbetsmarknadsorienterade insatser som kan behövas för att balansera kraven på individens omställning och öka sannolikheten att den tidigare eller fortfarande sjuke ska hitta vägar tillbaka till arbete. I det här kapitlet vill vi förflytta oss från det perspektiv som är lagens, försäkringens och administrationens till att mera tydligt möta försäkringen utifrån den enskilda individens perspektiv. 
  
 9.1 
  
 Individen i centrum 
  
 Avgörande för hur ett sjukfall kommer att sluta är vad som sker i början. 
 Den som varit frisk, arbetat och blivit sjuk upplever sig i allmän- het till en början som drabbad av något onormalt och övergående. Det är för det mesta sant. De flesta sjukfall avslutas inom ett par veckor. 
 För de flesta framstår som den naturliga och sannolika utveck- lingen att man snart blir sitt gamla friska jag. Just nu har man svårigheter att utföra sitt vanliga arbete, men sjukdomen framstår fortfarande som ett undantagstillstånd från det vanliga aktiva livet. 
 Ju längre frånvaro från arbetet, desto mera naturligt blir det onaturliga tillståndet. Även om man blir bättre är det inte säkert att man blir bra. Har man väl vant sig vid att sjukdomstillståndet är förknippat med frånvaro från arbetet är det inte självklart var 
 243 
  
 En ny sjukskrivningsprocess 
  
 SOU 2009:89 
  
 gränsen går för att kunna gå tillbaka. Den bild man bär med sig är att det var som frisk och symtomfri som man arbetade, och vem vet? Det kanske rent av är riskabelt och kan förvärra tillståndet om man går tillbaka för tidigt. Man förblir kanske sjukskriven och befinner sig då i ett av de få tillstånd av ansvarslöshet och krav- löshet som är legitima i det moderna livet. Vilan från vardagens normala krav kan vara det som krävs för läkningsprocessen, men själva undantagstillståndet kan också påverka den egna energin och föreställningen om den egna förmågan. 
 Socialförsäkringsutredningen konstaterade att den omfattande svenska sjukfrånvaron med exceptionellt långa sjukskrivningstider och höga kostnader sällan tyckts leda till att de som varit sjuk- skrivna länge varit nöjda med den behandling och det bemötande man fått under sjukskrivningen. Sedd inifrån finns det många vittnesmål om en sjukskrivningsprocess där man som sjukskriven känt sig misstänkliggjord, kontrollerad och nonchalerad. 
  
 1  
  
 I denna utrednings första betänkande kunde vidare konstateras att indivi- dens egen medverkan och delaktighet i processen att beskriva och bedöma sjukdomens konsekvenser i flera länder tycks ses som viktigare än vad som varit fallet i Sverige, något som påverkat utformningen av deras bedömningsinstrument och  
 -process. 
  
 2 
  
 I det inledande kapitlet om välfärdspolitik och arbetsförmåga redogjorde vi för hur filosofen Bowman och ekonomen Amartya Sen resonerar om hur väsentligt det är för varje människa att själv forma och välja sitt liv inom de ramar som ges av om- ständigheter som begränsar eller styr det egna valet. Välfärdspoli- tikens resurser bör användas för att stärka de mindre gynnades förmågor och energi på ett sådant sätt att friheten att själv forma och ta ansvar för sitt liv blir så jämlik som möjligt. Ur sjuk- försäkringens perspektiv kan denna strävan uttryckas som att själva sjukskrivningsprocessen bör omformas så att de som drabbats av sjukdom känner att de själva, givet de begränsningar som sjuk- domen kan innebära, kan ta ansvar för vad de vill göra med resten av sina liv. Oavsett vilka eventuella förändringar som i övrigt genomförs av arbetsförmågebegreppet, rehabiliteringskedjan eller bedömningsinstrument finns starka skäl att låta hela sjukskriv- ningsprocessen genomsyras av en ökad strävan att stärka den enskilda individens medverkan i och överblick över vad som sker. Att individerna känner att de har kontroll över vad som sker i 
  
 1 
  
 Samtal om socialförsäkring nr 7, s. 65. 
  
 2 
  
 SOU 2008:66, s. 92. 
  
 244 
  
 SOU 2009:89 
  
 En ny sjukskrivningsprocess 
  
 processen ökar inte bara deras välfärd. Det torde också bidra till den energi hos individen som starkt ökar förutsättningarna för framgång i att hitta vägar tillbaka till arbete och försörjning. Långvarig sjukdom innehåller i sig risker att permanenta ett till- stånd av passivitet och frihet från ansvar. Det finns därför särskilda skäl att just i sjukskrivningsprocessen vara noga med att själva processen stärker snarare än försvagar individens förutsättningar att återta makten över sin tillvaro. 
  
 9.2 
  
 Etableringsfasen – sjukvårdens roll 
  
 Efter en vecka måste ett läkarbesök göras för ett sjukintyg och för eventuell behandling. Det är normalt det första personliga mötet patienten har med någon som kan ha betydelse för det fortsatta sjukskrivningsförloppet. Ofta är den första tidens möten också viktiga. De sätter bilden av framtiden och förväntningar om utvecklingen på plats. 
 Många gånger är det inte bara den faktiska sjukligheten som leder till sjukskrivning utan mer allmänna tankar hos den för- säkrade om nyttan av sjukskrivning som behandling eller om faran med att arbeta. Ofta avgör detta mer än någon verkligt tydlig arbetsoförmåga på grund av sjukdomen patientens önskan om sjukskrivning. Det finns relativt god vetenskaplig kunskap om att det snarare är överväganden om sjukdomen än sjukdomen i sig som ligger bakom en önskan om sjukskrivning. Så har man till exempel efter hjärtinfarkt hos medelålders män inte sett samband mellan det upplevda behovet av sjukskrivning och infarktens storlek, kompli- kationer under vårdtiden i form av hjärtsvikt eller rytmrubbningar, resultat av arbetsprov eller förekomst av kärlkramp efter utskriv- ningen. Det upplevda behovet har i stället betingats av ängslan eller oro. 
  
 3 
  
 Försäkringskassan är fortfarande långt ifrån aktivitet i sjukfallet när de första kontakterna med sjukvården tas. Arbetsgivaren ska anmäla till Försäkringskassan när sjukfallet överstiger 14 dagar, men kan ha upp till 30 dagar på sig om nästa löneutbetalning inväntas. Något ärende blir det inte i Försäkringskassan förrän den försäkrade kommit in med en begäran om ersättning, vilket ofta kan ta ytterligare några veckor. Att det tar  
 6 
 - 
 10 
  veckor tills det finns ett faktiskt ärende är alltså fullt normalt. Efter 10 veckor har 
  
 3  
 King (1993). 
 245 
  
 En ny sjukskrivningsprocess 
  
 SOU 2009:89 
  
 drygt 50 procent av alla sjukfall som blir längre än 30 dagar redan avslutats och mycket hunnit hända i dem som fortfarande pågår. 20 dagar är vad som återstår av den tid man har rätt att prövas mot sitt eget arbete. 
 Vi beskrev i vårt första betänkande hur vi för sjukförsäkringen i praktiken föreställer oss en framgångsrik faktisk ansvarsförskjut- ning över tiden mellan sjukvården och försäkringsadministrationen (se figur 9.1). 
  
 4  
  
 Tillfällig sjukdom och sjukförloppets första tid beskrevs som ett kärnområde för hälso- och sjukvården, medan långvariga tillstånd, som med tiden övergår till att bli mer eller mindre kroniska, alltmera övergår till att bli rena försäkrings- villkorsfrågor. Då avgörs vilka villkor som gäller för långvarig för- sörjning från sjukförsäkringen och vilken omställning försäkringen kräver av individen. 
 Figur 9.1 Principskiss över ansvarsförskjutning mellan sjukvård och sjukförsäkring vid sjukskrivning 
 Ansvar 
  
 Sjukvård 
  
 Beslut 
  
 Försäkring 
  
 Tid 
 Det formella försäkringsbeslutet ligger även i början på För- säkringskassan, men i praktiken får läkarnas bedömning avgörande betydelse, om inte annat så av rent praktiska skäl. På längre sikt kvarstår givetvis individens läkares betydelse för den vård och behandling som kan vara fortsatt motiverad. Men försäkrings- 
  
 4 
 SOU 2008:66, s.  
 77-84. 
  
 246 
  
 SOU 2009:89 
  
 En ny sjukskrivningsprocess 
  
 besluten blir bedömningar där försäkringsjuridik och försäkrings- medicin blir allt viktigare. 
 Ett personligt möte är ofta avgörande för bedömningen av effekten av sjukdomen på individens arbetsförmåga. Eftersom den person som individen oftast möter är den egna läkaren, är det närmast oundvikligt att just läkarens utlåtande blir avgörande, sär- skilt under sjukfallets inledningsskede. Det blir därmed också läkaren som har de största förutsättningarna att bidra till att forma individens egna föreställningar och förväntningar inför framtiden, något som enligt vår uppfattning oftast har en avgörande betydelse för sjukfallets långsiktiga utveckling. 
 Att bedöma effekterna av sjukdomen för individens arbetsför- måga kan framstå som en professionellt främmande frågeställning för läkaren. Under den första tiden, fram till dag 180, underlättas emellertid frågan (utom för arbetslösa) av att bedömningen gäller specifika arbetsuppgifter i en specifik miljö. Det läkaren har att göra är att tillsammans med patienten – och eventuellt i kontakt med patientens arbetsgivare – identifiera vilka aktivitetsbegräns- ningar till följd av funktionsnedsättningar som följer av sjukdomen som kan utgöra hinder i arbetet i det särskilda fallet. Vidare bör läkaren överväga om arbete skulle medföra risker för patienten eller andra och hur prognosen ser ut. Att arbetsmarknadens krav och risker ändå kan vara främmande mark för läkare i allmänhet har också lett till förslag som bygger på att företagshälsovården skulle kunna ha särskilda förutsättningar att göra relevanta bedömningar redan från början i sjukfallen. 
 Relationen mellan sjukvården och sjukförsäkringen har utveck- lats betydligt under senare år. Socialstyrelsen har utformat besluts- stöd vid sjukskrivning som vilar på väl beprövad erfarenhet – om än kanske inte stark vetenskaplig grund. Till följd av den s.k. sjuk- vårdsmiljarden har sjukskrivningsfrågorna kommit upp inom lands- tingens ledningsorganisationer. Området försäkringsmedicin har fått en starkare ställning. Diskussionen om sjukskrivningars risker har förts specifikt t.ex. i SBU:s forskningsöversikt om sjukskriv- ning och brett inom läkarkåren. Behandlingsfrågorna när det gäller de stora diagnosområdena lättare psykiska störningar och värk i rygg och nacke tas upp inom ramen för den s.k. rehabiliterings- garantin. Och inte minst; de tidigare extremt långa svenska sjuk- skrivningstiderna har minskat dramatiskt sedan 2002. Under tiden  
 2002 
 - 
 2008 
  var det främst de korta sjukfallen som blev färre och kortare, något som sannolikt till inte ringa del kan tillskrivas 
 247 
  
 En ny sjukskrivningsprocess 
  
 SOU 2009:89 
  
 sjukvårdens ökade intresse för frågan. Från 2008, dvs. efter införandet av rehabiliteringskedjan, har minskningen mellan dag 180 och 365 skett med särskild kraft. 
 Med hänsyn till sjukvårdens mycket viktiga roll, särskilt under sjukskrivningens etableringsfas, är det angeläget att det som skett under senare år konsolideras och vidareutvecklas. Inte minst är kunskapsproduktionen kring sjukskrivnings nytta och risker viktig, t.ex. i form av forskning och evidensbyggande utvecklingsarbete kring Socialstyrelsens beslutsstöd. 
 Ett av de områden som därutöver framträder som ytterligare utvecklingsbart gäller själva det personliga mötet mellan läkare och patient. 
 Läkarens roll i socialförsäkringen är bland annat att fungera som portvakt i systemet så att bara de som verkligen behöver förmånen sjukpenning får den. När det gäller allmänläkares praxis är det påfallande att läkaren i så låg andel som ungefär fem procent av alla konsultationer där sjukskrivning diskuterats eller övervägts över huvud taget säger nej till sjukskrivning. Även i de sjukskrivnings- konsultationer där läkaren bedömer att sjukskrivning kan bli till skada för patientens långsiktiga hälsa eller arbetsförmåga eller där läkaren anser att han eller hon inte skulle ha föreslagit sjuk- skrivning om inte patienten hade begärt det sjukskriver man i mer än 90 procent av fallen. 
  
 5  
  
 Siffran har dock minskat något under senare år. 
  
 6  
  
 Att läkaren agerar mot sitt egna bättre vetande kan förstås i perspektivet av svårigheter med själva mötet med en tydligt sjukskrivningsönskande patient. 
 Enbart god kunskap om regelverket (försäkringsmedicin) räcker inte för en bra sjukskrivningspraxis. Även läkare som på deltid tjänstgjort som försäkringsläkare kan i sin kliniska verk- samhet vara de som sjukskriver mest frikostigt. I det verkliga mötet med patienten krävs kunskap om hur man handskas med de krafter som uppstår i själva sjukskrivningskonsultationen i mötet män- niska till människa. Det är svårt att möta en människa som åtminstone på kortare sikt upplever att hon får ett beslut som gör livssituationen svårare och som visar förtvivlan eller tydlig ilska. Inte sällan kan de krafter man då utsätts för göra även den mest professionelle benägen att se de faktorer som kan väga över för att beslutet ska gå åt ett annat håll. Även om ett regelverk blir tydli- gare, som t.ex. genom socialstyrelsens beslutsstöd för sjukskriv- 
  
 5 
  
 Englund L., Mcdonald, (2000) 
  
 6 
  
 Englund L., (2008). 
  
 248 
  
 SOU 2009:89 
  
 En ny sjukskrivningsprocess 
  
 ning, kommer tolkningar, rimlighetsbedömningar och frånvaro av helt säkra bedömningsgrunder alltid att finnas som gör att det är lätt att brista i den professionella rollen. Sakligheten och objektivi- teten får ge vika för att människan/doktorn ska slippa det obehag mötet kan skapa. Om det grundläggande regelverket dessutom diskuteras och ifrågasätts i samhällsdebatten blir det ännu lättare att låta den egna känslan styra hur man vinklar sitt beslut. 
 I de försäkringsmedicinska utbildningar som ges till läkare som ska kunna konsulteras av Försäkringskassan för s.k. Särskilda Läkarutlåtanden  
 (SLU-utbildningar), 
  tas utgångspunkten i prak- tiska fallbeskrivningar. När besvärliga sjukskrivningskonsultationer analyseras är det påfallande att möjligheten att se och förstå de egna känslorna ger de bästa förutsättningarna för läkaren att följa regel- verket på ett sätt som på sikt blir mest gynnsamt för alla parter. I de fall en läkare (eller för den delen handläggare) agerar mot sitt bättre vetande kommer den felaktiga eller regelvidriga bedöm- ningen ofta att prägla alla fortsatta kontakter med just denna patient eller klient. Då skapas vad man kan kalla en förgiftad relation där ärlighet och saklighet riskerar att ersättas av dimridåer och falskhet. 
 Patientens föreställningar om sjukdomens effekter och risker är en viktig, men inte självklart klarlagd, del av sjukskrivningskonsul- tationens förutsättningar. Ett så kallat patientcentrerat förhåll- ningssätt innebär inte att låta patientens egna uppfattningar styra vare sig konsultationens innehåll, bedömningar eller resultat i form av sjukskrivning eller inte, men kräver att patientens egen syn ingår i beslutsunderlaget och finns synlig och uppe på bordet i sjuk- skrivningskonsultationen. 
 Andra gånger kan det hos den försäkrade finnas orealistiska förväntningar om att bli botad från sin sjuklighet som ligger i vägen för ett acceptera den nyorientering som kan krävas när en prövning mot andra arbetsuppgifter eller till och med mot ett nytt arbete måste göras. Den sortens tankar är inte självklart uttalade i sjukskrivningskonsultationen och det krävs att läkaren är beredd att fråga om patientens syn och sedan vara beredd att utlösa krisen som det innebär för den sjukskrivne att släppa hoppet om fullständig bot. 
 I tillägg till bättre och mer sakliga bedömningar genom tydligare regelverk, mer väldefinierade bedömningsstationer och instrument för ett sakligare underlag finns ett behov av att ägna särskild upp- märksamhet åt betydelsen av mötet i sjukskrivningskonsultationen. 
 249 
  
 En ny sjukskrivningsprocess 
  
 SOU 2009:89 
  
 Det gäller särskilt läkarna som får en avgörande roll för den viktiga etableringsfasen. Men det gäller också andra inblandade hand- läggare och tjänstemän. 
 Utan systematiska utbildningsinsatser och en professionell för- måga att genomföra goda möten också inom socialförsäkringens ram finns det risk att intentionerna med andra förslag kan utebli. Det är genom goda personliga möten som en väsentlig kvalitets- höjning kan komma till stånd också när det gäller individens delaktighet och förståelse av sjukskrivningsprocessen. 
  
 9.3 
  
 Anpassningsfas – arbetsgivarnas roll 
  
 Efter tre månader har mycket hänt. Över 60 procent av alla som fått sjukpenning har blivit friska och återgått till sina arbeten (eller till arbetslöshet). Det är, och det trots att totalantalet nya sjukskrivna sjunkit, en betydligt större andel än för tre år sedan, när åtta procentenheter färre hade återgått inom den tidsperioden. De senaste åren har framför allt de kortare fallen blivit allt kortare, något som understryker att något hänt i sjukvården. En del har också kunnat återgå därför att anpassningar skett på arbetsplatsen. Även många arbetsgivare kan alltså förutsättas ha visat ett ökat intresse för sjukskrivnings- och rehabiliteringsprocessen, något som också stämmer med de allmänna intrycken. 
 Försäkringskassan ska efter senast 60 sjukdagar ha ärendet hos lokalkontoret (LFC), men i takt med att allt flera kommer att ha flera sjukperioder med kortare mellanrum än 90 dagar, kan det förutses att färre kommer att ha hunnit till LFC i god tid innan dag 90 i rehabiliteringskedjan. För att frågan om anpassning av det egna arbetet eller annat arbete hos arbetsgivaren ska komma igång tidigt är det alltså viktigt att arbetsgivarna tar ansvar för fastlagda och självinitierande rutiner för arbetsplatsernas arbete med sjukskriv- ningar. 
 Något som under alla förhållanden får anses ligga i den person- liga handläggarens uppdrag är att fram till dag 180 etablera en per- sonlig kontakt med den försäkrade. Därigenom kan den försäkrade göras medveten om villkor och förutsättningar för den fortsatta processen och därmed också bli delaktig och drivande i sin egen rehabiliteringsprocess. 
 När en personlig handläggare på LFC fått ärendet, inte sällan antagligen i närheten av dag 90, kan hon eller han trycka på för 
 250 
  
 SOU 2009:89 
  
 En ny sjukskrivningsprocess 
  
 kontakter eller insatser som inte blivit av, t.ex. genom att ordna avstämningsmöte. Några skarpa redskap för att tvinga arbetsgivare som säger sig inte ha några anpassnings- eller omplaceringsmöjlig- heter har emellertid inte Försäkringskassan. 
 Rehabiliteringskedjan har inte inneburit någon formell föränd- ring av lagstiftningen som gäller rehabiliteringsansvar, omplace- ringsskyldighet eller anställningstrygghet. I praktiken kan det dock hävdas att en redan tidigare svårpreciserad relation mellan olika lagrum har blivit ytterligare komplicerad. 
 Arbetsgivarens skyldigheter när en anställd blir sjuk följer av samspelet mellan lagen om anställningsskydd (LAS), arbetsmiljö- lagen (AML) och lagen om allmän försäkring (AFL). 
 Av förarbetena till LAS och Arbetsdomstolens praxis framgår att sjukdom och därav följande arbetsoförmåga inte i sig utgör saklig grund för uppsägning. För att en nedsättning av arbetsför- mågan till följd av sjukdom ska kunna utgöra saklig grund krävs att nedsättningen ska vara stadigvarande och dessutom så väsentlig att arbetstagaren inte längre kan utföra arbete av någon betydelse för arbetsgivaren. Vid prövning av saklig grund bedöms om arbets- givaren fullgjort sitt rehabiliteringsuppdrag. En formell omplace- ringsutredning ska göras innan det kan bedömas finnas saklig grund för uppsägning. En omplaceringsutredning innebär att arbetsgivaren ska pröva om arbetsförmåga och kvalifikationer i övrigt är tillräckliga för att klara något ledigt arbete hos arbets- givaren. 
 I AFL framgår att arbetsgivaren ska svara för att de åtgärder vidtas som behövs för en effektiv rehabilitering tillbaka till arbete hos arbetsgivaren. Kraven på att arbetsgivaren ska anpassa arbetet framgår av AML, där det sägs att arbetsgivaren ska anpassa arbetet efter arbetstagarens individuella förutsättningar. Arbetsgivaren ska ha gjort vad som skäligen kan krävas för att den anställde ska kunna behålla sin anställning. Det krävs alltså en bedömning av vad som är rimligt för olika arbetsgivare med olika resurser och förutsättningar. Arbetsgivaren har dock ingen skyldighet att inom ramen för rehabiliteringsansvaret utvidga verksamheten eller skapa nya arbetsuppgifter. 
 Rehabiliterings- och omställningskraven kan alltså sägas vara tämligen mjuka krav gentemot arbetsgivaren. Försäkringskassan ska visserligen enligt AFL i samråd med den försäkrade se till att behovet av rehabilitering klarläggs och att de åtgärder vidtas som behövs för en effektiv rehabilitering, men arbetsgivaren avgör i 
 251 
 En ny sjukskrivningsprocess SOU 2009:89 
 stort sett själv vad som är rimligt. Några sanktioner eller ekonomiska drivkrafter finns egentligen inte. 
  
 LAS-reglerna 
  om uppsägning är däremot skarpa och ger ett omfattande och formellt skydd mot uppsägning vid sjukdom. 
 Många arbetsgivare har naturligtvis ett eget intresse av att ha väl fungerande rehabiliterings- och omställningsverksamhet och därtill resurser som gör det möjligt. Många andra arbetsgivare står emellertid rätt frågande inför vad som egentligen finns att göra, när det ska göras och vilka resurser som egentligen ska och kan användas effektivt för rehabilitering. En inte oförklarlig reaktion har därför ofta varit ett tämligen passivt förhållningssätt till rehabi- litering, men heller ingen aktivitet för att säga upp en sjuk med- arbetare. Det är sannolikt att dessa dubbla argument för passivitet kan ha bidragit till de långa sjukskrivningar som varit den svenska sjukförsäkringens kännemärke. 
 När rehabiliteringskedjan nu genom fasta tidsgränser gör att fortsatt sjukskrivning oftare kommer att ifrågasättas har visserligen ingen formell förändring skett. I praktiken tillkommer dock ett nytt riskmoment i form av bristande försörjning för den tidigare sjukskrivne. Det kan komma att innebära att tidigare sjukskrivna infinner sig på arbetsplatsen trots att de egentligen saknar arbets- förmåga i sitt gamla arbete. Kravet på rehabilitering och anpassning skulle därmed kunna öka. 
 Risken att stå utan försörjning får ändå sägas väga tyngre för individen än för arbetsgivaren. Att komma tillbaka till en motvillig arbetsgivare som inte visat något intresse för hjälpa den sjukskrivne tillbaka kan sannolikt upplevas som så konfliktladdat att individen väljer att ställa sig till arbetsmarknadens förfogande för att istället kunna uppbära  
 a-kassa. 
  Därmed förloras anställningsskyddet hos den gamla arbetsgivaren. Den balans som tidigare funnits mellan utebliven rehabilitering och fortsatt arbetsgivaransvar har därmed vägt över till en situation där en passivitet i rehabiliteringsfrågan kan förenkla för arbetsgivaren att säga upp individen. 
 Om det arbetsmarknadsstöd som vi tidigare föreslagit kommer till stånd för personer som efter dag 180 sannolikt kan försörja sig genom ett annat arbete på den reguljära arbetsmarknaden riskerar dessutom situationen att förvärras till den sjukskrivnes nackdel. För att få del av den särskilda insatsen för att hitta ett annat arbete torde förutsättningen vara att personen står till arbetsmarknadens förfogande. Individen har då att välja mellan att antingen gå tillbaka till en motvillig arbetsgivare, av honom begära rehabilitering och 
 252 
  
 SOU 2009:89 
  
 En ny sjukskrivningsprocess 
  
 missa den särskilda omställningshjälpen från samhället eller att avsäga sig sin anställningstrygghet och få del av omställningsstödet. I praktiken kan man därmed i sådana fall tycka att risk och skyldigheter ensidigt landat på individen och lättat för arbetsgivare som försummat att uppfylla kraven på anpassning och rehabili- tering. 
 Ett sätt att skapa bättre balans mellan rättigheter och skyldig- heter hos såväl arbetsgivare som arbetstagare kan vara att skapa ekonomiska drivkrafter för att arbetsgivaren i tid före dag 180 genomför sina skyldigheter när det gäller rehabilitering och om- ställning. 
  
 7  
  
 Ett sådant förslag skisseras i kapitel 10. 
  
 9.4 
  
 Bedömning av medicinska förutsättningar för arbete – en professionell försäkringsutredning 
  
 Den skarpa tidsgränsen för bedömning mot den reguljära arbets- marknaden får sannolikt framför allt effekten att de som vill fortsätta i sitt gamla arbete kommer att om möjligt återvända innan gränsen inträffar eller åtminstone ha påbörjat en så bestämd återgång att de kan bli föremål för bedömningen att särskilda skäl gör att de inte behöver bedömas mot den reguljära arbetsmark- naden. De som kommer att bli föremål för den särskilda 180- dagarsprövningen blir därmed de som bedömer sig själva som antingen alltför sjuka för att överhuvudtaget kunna arbeta eller åtminstone för sjuka för sitt gamla arbete. Därtill kommer de arbetslösa sjuka som redan från början ska bedömas i relation till den reguljära arbetsmarknaden. Gruppen kommer därmed i huvudsak att bestå av personer som anser sig ha betydande besvär på grund av sjukdom eller tidigare sjukdom. De flesta lever sanno- likt med föreställningen att fortsatt sjukskrivning är det mest naturliga. 
 Nu ska emellertid deras fall prövas i förhållande till försäkrings- villkoren. Kan de antas med stor sannolikhet kunna försörja sig på den reguljära arbetsmarknaden har de inte rätt till fortsatt sjuk- skrivning. 
 Att när man upplever att sjukdom har lett till relativt stora aktivitetsbegränsningar hamna i en situation där man förutsätts byta arbete och sannolikt också yrkesinriktning (annars hade man 
  
 7  
 Notera dock att rehabiliteringsskyldigheterna i lagstiftningen är uttryckta i allmänna ordalag och inte uttryckligen är kopplade till rehabiliteringskedjans tidsgränser. 
 253 
  
 En ny sjukskrivningsprocess 
  
 SOU 2009:89 
  
 antagligen återgått till sitt gamla arbete) kan förutsättas upplevas som tämligen dramatiskt. Många knyter sin identitet starkt till yrke och arbete. Lång sjukfrånvaro tenderar att minska energi och självförtroende. Det blir då synnerligen angeläget att den besluts- process man möter inför ett beslut kan upplevas som professionell, rättssäker och respektfull. 
 Vi förordar starkt att Försäkringskassan inom sin egen organi- sation inrättar de professionella bedömningsteam som ska genom- föra MFFA och att teamen därtill får ta hela ansvaret för såväl bedömning som beslut. Det viktigaste skälet är att det torde vara det mest effektiva sättet att snabbt utveckla såväl bedömnings- instrument som arbetsprocess kring instrumentet. Dels har för- säkringen behov av tydliga och testade kriterier för vem som ska och vem som inte ska behöva försöka försörja sig själv. Dels behöver de som testas få känna att de verkligen möter dem som de uppfattar har deras öde i sina händer och känna att den bedöm- nings- och beslutsprocess de deltar i kan respekteras för att den sköts professionellt och rättssäkert. 
 Det säkraste sättet att säkerställa att utvecklings- och bedöm- ningsprocess kan tjäna båda dessa syften är att göra inblandade parter fullt ut beroende av varandra och de möten som kommer till stånd. Den försäkrade ska veta att han eller hon möter någon av dem som är professionellt tränade att göra medicinska funktions- och aktivitetsbedömningar, som gör många sådana och som kan motivera varför bedömningen blir som den blir. Och den som gör bedömningen ska veta att hon eller han måste komma inte bara till ett utlåtande, utan till ett faktiskt beslut, som kan motiveras inför såväl den berörda individen, den egna organisationen som andra försäkrade som har rätt att bli bedömda på ett likvärdigt sätt. 
 Sättet att bemöta individen och förmedla resultat av prövningen kommer att få stor betydelse för hur framgångsrik bedömnings- processen kommer att bli när det gäller att rätt bedöma vem som i praktiken kommer att visa sig kunna eller inte kunna försörja sig själv. Bemötandet i bedömnings- och beslutsprocessen kommer i sig själv att ha betydelse för om individen kommer att känna sig stärkt eller kränkt, något som i sin tur kommer att påverka fortsättningen för den som ska söka nytt arbete. 
 Vi tror också att det är en fördel att den lokala handläggaren helt kan överlämna det svåra beslutet rätt eller inte rätt till fortsatt sjukpenning efter dag 180 till specialister på aktivitetsbegränsningar till följd av sjukdom. Den lokala handläggaren kan då koncentrera 
 254 
  
 SOU 2009:89 
  
 En ny sjukskrivningsprocess 
  
 sig på att bygga allianser med och mellan den försäkrade, hans eller hennes arbetsplats och behandlande läkare. Därtill kommer den viktiga uppgiften att dokumentera sjukfallet på ett sådant sätt att bedömningsteamet får en fullödig bild av individens sjukhistoria och de insatser som gjorts eller inte gjorts tidigare. 
 För själva utvecklingsarbetet av MFFA torde ett eller flera medicinska team vara nödvändiga. Huruvida medicinska team senare ska ingå i den ordinarie organisationen för att bedöma medicinska förutsättningar för arbete är en organisatorisk fråga som Försäkringskassan själv bör äga. Med hänsyn till behovet av en stabil och sammanhållen professionell försäkringsbedömning på medicinsk grund förordar vi emellertid att frågan prövas som en del av utvecklingsarbetet. 
  
 9.4.1 
  
 Själva bedömningen 
  
 Bedömningsteam för MFFA kommer inte att behöva eller kunna finnas överallt. Förmodligen kommer ett tjugotal team att täcka behovet. Många kommer alltså att behöva resa till en huvudort om de ska undersökas och möta teamet, något som inte framstår som orimligt för att möta kvalificerade specialister inför ett viktigt beslut inför framtiden. 
 De som når dag 180 i rehabiliteringskedjan är mycket olika sjuka. Gruppen omfattar allt ifrån dem som är på väg tillbaka till sitt arbete till dödligt sjuka och helt invalidiserade personer. För att teamen ska kunna arbeta effektivt blir därmed förberedelsearbetet mycket viktigt. I god tid före aktuellt möte (som måste planeras in före dag 180) måste teamet ha tillgång till den sjukes akt, ordnad på ett sådant sätt att en god bild framträder av nuvarande tillstånd, historik, gjorda och planerade insatser samt bedömd sannolik utveckling. På den grunden ska den selektering göras som alltid är avgörande om specialiserade resurser ska användas på rätt sätt. I teamet bör finnas medicinsk, försäkringsjuridisk, psykologisk, ergonomisk, och arbetsterapeutisk expertis, som visserligen alltid ska vara beredd att samverka, men där olika specialister är olika lämpade att vara huvudansvarig, eller ingångskontakt, med teamet. Och som alltid bör inte sist anställd med minst erfarenhet göra selekteringen utan tvärtom den som har mest erfarenhet och kompetens, ofta, men inte alltid, en läkare. 
 255 
  
 En ny sjukskrivningsprocess 
  
 SOU 2009:89 
  
 I vissa fall kan beslut fattas utan något möte alls. Det gäller de svårast sjuka som uppenbart saknar förutsättningar att under när- maste halvår påbörja sin rehabilitering tillbaka till arbete. För dem kan beslut om fortsatt sjukpenning fattas utan särskild undersök- ning. Det bör också gälla många av dem som kan bedömas enligt regeln om särskilda skäl. 
 Särskilda skäl förutsätter med dagens formulering en tydlig diagnos med hög sannolikhet för full arbetsförmåga före dag 365, dvs. i stort sett okomplicerad konvalescens efter operativa eller andra behandlingar med tämligen säker prognos. Enligt vad vi erfarit tillämpas dock regeln på många håll framför allt när handläggaren gör bedömningen att en påbörjad återgång på deltid kommer att kunna leda till full återgång till arbetsgivaren inom närmaste halvår. Ofta ligger vaga diagnoser i botten. Vi finner det inte orimligt att en tydlig plan och påbörjad lyckosam upptrapp- ning bör kunna medföra uppskjuten prövning enligt MFFA och vi föreslår därför (kapitel 6) en utvidgning med denna innebörd. Det bör emellertid i så fall kräva en tydlig regel och därefter noggrann uppföljning. Vad som dessutom framstår som helt avgörande är att det görs ett särskilt och tydligt motiverat ställningstagande som också kommuniceras, så att såväl individen som arbetsgivaren vet om att prövningen mot den reguljära arbetsmarknaden skjuts upp av särskilda skäl. Det som idag ofta sker  
 -  
 att den sjukskrivne helt enkelt får ett besked om fortsatt sjukskrivning utan närmare motivering  
 -  
 bör närmast ge motsatt signal. Istället för budskapet till den enskilde om särbehandling för att bedömningen gjorts att hon eller han är på väg att bli frisk blir ett enkelt fortsatt beslut om sjukskrivning snarast ett budskap om att personen bedöms som så sjuk att någon prövning mot den reguljära arbetsmarknaden inte görs. Ett tydligt ställningstagande till att särskilda skäl har tilläm- pats och varför är därför en viktig del i dialogen med den sjuk- skrivne. 
 Vi föreslår också att progressiva sjukdomar ska kunna leda till fortsatt sjukskrivning av särskilda skäl, även om en prövning av medicinska förutsättningar för arbete sannolikt skulle leda till resultatet att tillräcklig aktivitetsnedsättning ännu inte inträffat. 
 Till vårt samhälles framåtskridande hör att de allra flesta i aktiv ålder inte behöver räkna med sjukdomar med dödlig utgång eller svår invalidisering under sitt aktiva liv. Ändå sker det regelmässigt att människor drabbas. Att i ett samhälle, där man inte som tidigare i historien ständigt är tvingad att vara förberedd på plötslig död 
 256 
  
 SOU 2009:89 
  
 En ny sjukskrivningsprocess 
  
 eller invalidiserande sjukdom, ställas inför att man med stor sanno- likhet har relativt kort tid kvar eller snart kommer att bli betydligt sämre, utlöser naturligtvis en existentiell kris som tar sin tid och hanteras mycket olika av olika människor. Det är vår bestämda föreställning att de allra flesta av sin sjukförsäkring förväntar sig att de, om de drabbades av komplicerad cancer, ALS, framskriden MS eller andra liknande tillstånd, skulle tillåtas vara sjukskrivna även om de för ögonblicket skulle kunna arbeta. Att rent av till följd av en fyrkantig bedömning av medicinska förutsättningar för arbete kräva att individen skulle överge en partiell närvaro hos sin arbets- givare för att söka annat arbete vore direkt stötande och riskerar att underminera försäkringens legitimitet. 
 En fråga är om ställningstagande till särskilda skäl ska göras av den lokala handläggaren eller av bedömningsteamet. Vi förordar att ställningstagandet görs av teamet, oftast redan vid selekterings- tillfället och utan individuellt möte. Det är teamen som ska repre- sentera den speciella försäkringsmedicinska kompetensen och fun- gera som rättssäkra och professionella väktare av kvaliteten i de avgörande besluten dag 180. Många gånger kommer det att vara naturligt att direkt acceptera den lokala handläggarens förslag om fortsatt sjukskrivning på grund av särskilda skäl. Men som en sär- skild kvalitetssäkring och för en lika tillämpning kan det vara viktigt att det blir teamen som gör det slutliga ställningstagandet. Frågan tillhör emellertid de organisatoriska frågor som slutligen ägs av Försäkringskassan och kan prövas i försöksverksamheten kring utvecklingen av MFFA. 
 De flesta sjukskrivna ska dock infinna sig personligen för prövning mot MFFA. I selekteringsprocessen har en bedömning gjorts av vad som hittills framgår om diagnos, funktionsnedsätt- ningar och aktivitetsbegränsningar. Om akten framstår som ofull- ständig på dessa punkter kan kontakt tas med behandlande läkare eller handläggare. På så sätt kommer  
 MFFA-teamen 
  att kunna bli en tydlig kvalitetssäkrare och  
 -utvecklare 
  också av bedömningspro- cessen tidigare under sjukfallet. Men det kan också hända att det framstår som nödvändigt att utnyttja någon av specialisterna i teamet för att med hjälp av deras verktyg få en tydligare bak- grundsbild av funktionstillståndet. Idén är dock att den som får uppdraget att genomföra själva  
 MFFA-kartläggningen 
  med den sjukskrivne ska ha tillgång till en medicinsk värdering och bedöm- ning av individens sjukhistorik sådan den framträder i akten och med hjälp av eventuella tilläggsundersökningar av teamet. 
 257 
  
 En ny sjukskrivningsprocess 
  
 SOU 2009:89 
  
 För att den sjukskrivne ska bli en så jämbördig part som möjligt i mötet med teamet – något som för övrigt inte är helt enkelt att uppnå när ett professionellt teams samlade kompetens ställs mot en enskild sjuk person – är det viktigt att den sjukskrivne av den lokala handläggaren i förväg ges tillfälle att ta del av akten och själv ge uttryck för om bilden stämmer eller på vilket sätt den enligt den sjukskrivne inte gör det. Det kan påpekas att rätten att i akten få tillföra sin mening i Danmark t.o.m. är lagfäst. 
 Den samlade bedömningen av sjukhistoriken är framför allt till för att säkerställa eventuella aktivitetsbegränsningars samband med sjukdom. Är det naturligt eller rimligt att individens problem har samband med och står i rimlig proportion till föreliggande sjuk- dom? Den frågan måste besvaras, även om den egentliga MFFA- kartläggningen sedan detta är konstaterat ska stå på egna ben. Det är graden av faktiska aktivitetsbegränsningar sådana de mäts och värderas enligt instrumentet som avgör rätten till fortsatt sjuk- skrivning eller skyldigheten att försöka försörja sig själv. 
 Själva kommunikationen kring resultatet av kartläggning och beslut är en viktig del av konsultationen. I den mån som individen upplever besvikelse eller förundran inför besked om att fortsatt sjukskrivning inte är aktuell, är kommunikationen kring beslutet en viktig chans att understryka att ett positivt test visar på betydande aktivitetsförmåga och chans att komma vidare till ett aktivt liv. Som vanligt är det också viktigt att tydliggöra vad som kan för- väntas vara nästa steg sedan personen fått sitt besked. Steget över till den arbetsmarknadsinsats som kan behövas bör vara väl förberett genom samarbetsrutiner som leder till snabb kontakt. 
  
 9.4.2 
  
 De som har tillräckliga medicinska förutsättningar för att försöka försörja sig på den reguljära arbetsmarknaden 
  
 Att själv fortfarande känna sig för sjuk för att återgå till det gamla arbetet och ändå få beskedet att man förväntas försörja sig själv i ett annat arbete utlöser sannolikt något av en chock. De som kan kommer antagligen att försöka återgå till sitt arbete, men en del kommer inte att kunna. Även om det kan vara bra att så tidigt som möjligt få klart för sig att någon långsiktig försörjning från sjukför- säkringen inte är att räkna med till följd av de aktivitetsbegräns- 
 258 
  
 SOU 2009:89 
  
 En ny sjukskrivningsprocess 
  
 ningar man har så ställs stora krav på mötet med den arbetsför- medlare som ska hjälpa till. 
 Den tidigare sjuke är nu att betrakta som arbetslös och en del av reaktionen kan jämföras med vad en just arbetslös kan förväntas känna. Om detta vet forskningen en del. Chock och sorg är normala första reaktioner. Det är emellertid också viktigt att se skillnaderna jämfört med den som bara blivit arbetslös. För den som förlorar sitt gamla arbete på grund av sjukdom tillkommer dessutom att hon eller han är individuellt drabbad och ska lära sig leva med effekterna av sin sjukdom. Risken är stor att beskedet att sjukskrivning inte längre är aktuellt utlöser en bitterhet hos individen som handlar om att känna sig övergiven och osedd i en utsatt situation. 
 Hur samhällsföreträdarna bemöter dem i denna situation är av yttersta vikt. Försäkringskassan har undersökt hur de som nekats fortsatt sjukpenning har reagerat. 
  
 8  
  
 Den samlade bedömningen är att många reagerat mycket negativt. Många kände sig kränkta av beslutet och många kände sig också kränkta av bemötandet i anslutning till beslutet. Många hade uppfattningen att sjukpenning är en rättighet för den som känner sig för sjuk för att arbeta och har ett sjukintyg från en läkare. Därtill upplever många också försäkringen som en yrkesförsäkring, vilket gör att de saknar förståelse för kravet att söka ett arbete på den reguljära arbets- marknaden. Flertalet hade velat ha ett personligt möte med en handläggare som kunnat förklara beslutet. Få uppger sig ha fått till stånd ett möte och många uppger att de uppfattar avslagsbeslutet som en misstro från försäkringskassan. Att överklaga beslutet har varit ett sätt att söka upprättelse. I rapporten dras slutsatsen dels att det är viktigt att skapa rätt förväntningar på försäkringen hos de försäkrade, dels att personliga möten som präglas av professiona- litet, saklighet och ett empatiskt förhållningssätt tycks vara en grundförutsättning för att fler ska förstå och acceptera ett för dem negativt beslut. 
 Med bedömningsteamen med medicinsk personal skapas förut- sättningar för personliga möten, som kan säkra att individen får föra diskussionen om sitt medicinska tillstånd med professionellt kompetent personal. Det blir också en viktig uppgift att utbilda och stödja de försäkringshandläggare i teamen som sannolikt 
  
 8  
 Försäkringskassan analyserar 2007:2. 
 259 
  
 En ny sjukskrivningsprocess 
  
 SOU 2009:89 
  
 kommer att få som en av sina uppgifter att förklara för dem som inte längre får rätt till sjukpenning hur försäkringsreglerna ser ut. 
 Ur professionell synvinkel är det också mycket viktigt att se att den arbetsmarknadspolitiska tjänsteman som kommer att stå för nästa möte med individen inte har samma uppdrag som en arbetsförmedlare normalt sett har att matcha ihop en person med sin givna yrkesbakgrund med arbetsmarknadens arbetsutbud. Här tillkommer ett sannolikt behov av omorientering och omställning orsakat av sjukdom och sannolikt ofrivilligt. Det behövs både all- män förmåga att motivera en person som upplever sig ha aktivitets- begränsningar på grund av sjukdom och förmåga att hitta lämpliga arbeten att ställa om till. Eftersom upplevelsen av brist på respekt för den sjuklighet individen upplever sig ha är ett genomgående drag är särskilt förmåga till empatiskt förhållningssätt en förut- sättning. Samtidigt finns annan kunskap om att bara en bestämd inriktning mot arbete ger förutsättningar för framgångsrik rehabili- tering tillbaka till arbete. Här föreligger alltså behov av att utveckla en särskild professionell inriktning inom arbetsmarknadspolitikens ramar. 
  
 9.4.3 
  
 Vad kan individen förvänta sig? 
  
 Rehabiliteringsfrågorna inom sjukförsäkringen och samhällsorgani- sationen kring dem fick i en skrift från Socialförsäkringsutred- ningen den historiesammanfattande titeln Rehabilitering – ett långt lidandes historia 
  
 9 
  
 . Fram träder bilden av ideliga utredningar under tiotals år, oklara uppdrag, stora förhoppningar och små resultat. Mot den bakgrunden finns skäl att ytterligare precisera vad som redan bör ha framgått: De insatser och det stöd vi föreställer oss ska finansieras inom sjukförsäkringen ska ha konsekvent inriktning mot konkret återgång till arbete. Insatserna måste ingå i systema- tiska arbetsmarknadsprogram, professionaliseras, utvärderas och utvecklas genom successivt lärande hos den organisation som får uppdraget att genomföra den specifika arbetsmarknadspolitik som ska syfta till att hjälpa gruppen sjuka eller tidigare sjuka att om möjligt ta sig tillbaka till arbete. 
 Sedan detta är sagt måste det också tydliggöras att den berörda gruppen är ytterst heterogen. Den består av unga och gamla, mycket sjuka och närmast fullt återställda, välutbildade och 
  
 9  
 Samtal om socialförsäkring Nr 10. 
 260 
  
 SOU 2009:89 
  
 En ny sjukskrivningsprocess 
  
 resursstarka och dem som ödet drabbat inte bara med sjukdom, utan också andra präglande livsöden. De program som utvecklas måste alltså vara både starkt  
 fokuserade  
 och starkt  
 individualiserade 
 . Själva den grundläggande idén är att människor, trots kvarvarande hälsoproblematik, ska se, förstå och ta tag i sina möjligheter att försörja sig själva. 
 Den allra mest komplicerade frågeställningen handlar då om motivation. 
 Å ena sidan vet vi att vilja, motivation och lust är nyckel- begrepp. Å andra sidan ska individens personliga preferenser inte inverka på försäkringens bedömning av om en person har försörj- ningsförmåga eller inte. Då ska medicinska förutsättningar för arbete och individuella resurser vara avgörande. 
 Rehabiliteringskliniken Spinalis, specialiserad på ryggmärgs- skadade, arbetar av förklarliga skäl mycket med frågor om motiva- tion. Den stora patientgruppen är unga män, som kommer att få tillbringa sitt liv i rullstol. Förutom de direkta konsekvenserna av ett neurologiskt funktionshinder upplever de flesta en djup existentiell oro och ångest, betingad eller utlöst av den konkreta situationen. Detta tillstånd av existentiell oro och ångest är oftast inte uttryck för psykisk sjukdom. Enligt läkarna Brady och Miller 
  
 10  
  
 är det snarare ett filosofiskt tillstånd som uppstår då livsvillkoren är osäkra och individen tvingas ifrågasätta sin hittillsvarande (artikulerade eller oartikulerade) livsåskådning. Frågor som kräver svar kan vara: Varför drabbades just jag? Är detta ett straff? Vilken är nu livets mening? Vad ska jag nu göra? Vilket värde som människa har jag nu? osv. 
 Liknande situationer uppträder i de flesta människors liv, förr eller senare. Inte bara egna hälsoproblem, utan även närståendes ohälsa, dödsfall, separationer, åldrande, m.m. utgör inkörsportar till det filosofiska tillståndet. 
 På Spinalis, som har långtgående ambitioner när det gäller återgång till ett aktivt och självständigt liv, har man länge arbetat med psykoterapi och KBT. Sedan ca ett år har man också lagt till filosofistudier som ett sätt att ta tillvara den unika möjligheten till  
 omprövning  
 som det filosofiska tillståndet kännetecknas av. Att patienten i en ny livssituation kan uppleva vilja, motivation och lust är så avgörande för rehabiliteringen eftersom individen inte kan 
  
 10  
 Enligt samtal och korrespondens med Brady, Pitts. 
 261 
  
 En ny sjukskrivningsprocess 
  
 SOU 2009:89 
  
 låta sig rehabiliteras, så som man exempelvis kan låta sig opereras. Patienten måste, med hjälp, rehabilitera sig själv. 
 Utan vilja, motivation och lust kan man inte rehabilitera sig själv. Vilja, motivation och lust är nära kopplade till  
 mening 
 . Många gånger måste personen först söka och finna för sig själv tillfreds- ställande svar på frågorna som dominerar det filosofiska tillståndet innan motivationen och lusten kan återvända. Varje större livs- förändring kommer naturligen att väcka försök till tolkning och mening. Eftersom mening är ett centralt begrepp inom filosofin blir filosofi enligt Norris ett viktigt redskap i praktiskt rehabilite- ringsarbete. Man arbetar därför med att hela personalgruppen ska kunna genomsyras av ett filosofiskt förhållningssätt, dvs. få patient- erna att återfå vilja, lust och motivation på basen av en genomtänkt livs- och världsåskådning. 
 Exemplet från Spinalis utvecklingsarbete nämns här inte för att vi förordar metodiken i allt rehabiliteringsarbete. Spinalis patient- grupp är extremt drabbad av en totalt omvälvande livssituation, där ofta friska, unga, djärva och företagsamma människor i ett slag måste totalt omvärdera sin framtid. Deras rehabiliteringstid är ofta mångårig och även särskilt resurskrävande och mera okonventio- nella metoder behövs och kan motiveras i det individuella fallet. Exemplet kan emellertid ge en insikt i hur varje individ som utsätts för att behöva omvärdera sina livsutsikter kan behöva stöd för att hitta den motivation som kommer att bli avgörande för om hon eller han kommer att uppleva sig styra sitt eget liv när omställning blir nödvändig. 
 Slutsatsen för de arbetsmarknadsinsatser som ska göras mellan dag 180 och 365 är att de bör innehålla kvalificerat motivations- arbete med inriktning mot framtida arbete. Det bör finnas utrymme för att bejaka lust och intresse hos individen, även om det hela tiden måste göras klart att bedömningen av rätt till förlängd sjukpenning från dag 365 mera strikt kommer att kräva att försörjningsförmåga av vilket slag det vara må ska utnyttjas. Finns försörjningsförmåga, kommer därefter inte sjukpenning längre att betalas ut. Den individ som genom yrkesvägledning eller anlagstest förstått att han eller hon egentligen drömmer om ett arbete som kräver fortsatta långvariga studier kan kanske ändå välja att utanför sjukförsäkringen söka sig sin egen väg fram. Och fram till dag 365 bör finnas ett utrymme för den som i den nya processen har en bevisad nedsättning av de medicinska förutsättningarna för arbete att få pröva vad man  
 vill  
 och inte bara vad man kan. 
 262 
  
 SOU 2009:89 
  
 En ny sjukskrivningsprocess 
  
 Grundbegreppet är respekt. Den individ som efter lång tid fortfarande är drabbad av hälsoproblem, men ändå kan bedömas klara av ett annat arbete ska, till skillnad från vad som i praktiken gällt tidigare, avkrävas försök att försörja sig själv. Särskilt i en arbetsmarknad med stor arbetslöshet är uppgiften komplicerad. Den kräver vilja och motivation av individen, vilket i sin tur kräver att individen känner sig respekterad i den situation av påverkan av sjukdom hon eller han befinner sig i även om sjukpenning inte längre är lösningen. Den kräver också professionella stödresurser med stor arbetsmarknadskunskap och effektiva arbetsmarknads- politiska verktyg avpassade för grupper med olika hälsoproblem. 
  
 9.4.4 
  
 Efter dag 365 
  
 Senast dag 365 ska för alla sjukskrivna en bedömning av försörj- ningsförmågan vara gjord av Försäkringskassan. I botten finns en uppdaterad  
 MFFA-bedömning 
  och till sin hjälp har försäkrings- kassehandläggaren också den arbetsmarknadsorienterade resurs- profilen. Den som har kompenserande resurser i form av ungdom, utbildning, arbetserfarenhet, andra erfarenheter och tillräcklig omställningsförmåga blir inte längre sjukskriven trots nedsatta medicinska förutsättningar för arbete. Om arbetsmarknadsstödet mellan dag 180 och dag 365 fungerar väl är förutsättningarna goda för att individen känner sig förberedd för och motiverad att söka sig vidare. Om någon omställningsinsats krävs för försörjnings- förmåga, vanligen utbildning eller praktik, har individen potentiell arbetsförmåga och får förlängd sjukpenning i väntan på och rehabiliteringspenning under insatsen i tillsammans 365 dagar. 
 Många utbildningar är längre än så, men får då finansieras med sedvanlig vuxenutbildningsfinansiering för de unga personer för vilka även långa studier kan ingå i potentiell förmåga eller för övriga som hellre väljer en lång än en kortare utbildning därför att den leder till ett mera önskat arbete. Däremot finns det med en ettårig begränsning knappast skäl för att det ska vara uteslutet att påbörja en längre utbildning, även en universitetsutbildning, som man efter det första året är beredd att själv ta ansvar för. Att ge utrymme för individens eget val och egen ambition ökar sanno- likheten för framgångsrik återgång i arbete. 
 Om allt har gjorts rätt fram till dag 365, inklusive en prövning av rätt till sjukersättning, är det förmodligen inte så många som 
 263 
  
 En ny sjukskrivningsprocess 
  
 SOU 2009:89 
  
 kommer att passera dag 365 med sjukpenning. Gruppen kommer att framför allt bestå av personer som på grund av sjukdom inte har full arbetskapacitet, men som med tur och skicklighet skulle kunna arbeta partiellt eller i ett skyddat arbete. Därtill kommer de som saknar medicinska förutsättningar för arbete, men för vilka man inte kan avgöra om nedsättningen är stadigvarande samt en mindre grupp med mycket lång rehabiliteringstid med mer eller mindre sannolikt tillfrisknande. 
 Huruvida dessa personer, som samtliga är drabbade av sina sjukdomars effekter, ska uppleva att de är väl försäkrade och väl behandlade är helt avhängigt den fortsatta processen. 
 Grundbegreppet är återigen respekt. Att knyta särskilda och kraftfulla arbetsmarknadsresurser till sjukförsäkringen är ett sätt att visa de försäkrade att deras situation tas på allvar. Vi kommer dessutom i kapitel 10 att lyfta frågan om hur man bör se på försäk- ringens bortre parentes för dem med svagast förutsättningar om rehabiliteringskedjan bestämda bedömningstidpunkter och tidig kraftfull arbetsmarknadspolitik visar sig fungera väl. Kanske kan vad som sker efter rehabiliteringskedjan göras beroende av att arbetsmarknadsinsatserna verkligen ger möjligheter till egen för- sörjning helt eller delvis, utan subventioner eller med. Om sam- hället utvecklar sin förmåga att utnyttja den kvarvarande förmåga som med rätt förutsättningar de allra flesta har också efter lång tids sjukdom bör denna förmåga utnyttjas. Men om samma person efter ansträngning och med god hjälp av skickliga arbetsvägledare inte hittar en lösning på 915 dagar skulle det kunna ses som en indika- tion för sjukersättning. Detta skapar balans mellan rättigheter och skyldigheter på ett sätt som bör främja medborgarnas respekt för och tillit till sin försäkring. 
 264 
 10 Övriga frågor 
 Arbetsförmåga och Sjukdom är de två kärnbegreppen i sjukförsäk- ringen. Kring dem formas sjukförsäkringens regelverk, dvs. försäk- ringens villkor och därmed försäkringens betydelse för de försäk- rade. Den allmänna försäkringen omfattar alla individer och alla sjukdomar, vilket borgar för ett närmast oändligt antal möjliga utfall av situationer på individnivå. När ett nytt regelverk ska sättas på plats blir därmed risken stor att den regel som fungerar som tänkt för flertalet situationer ändå får orimliga eller icke önskade konsekvenser för vissa individer. Vi har i det föregående därför föreslagit vissa anpassningar i det regelverk som direkt berör reha- biliteringskedjan. Därutöver kan finnas anledning att överväga om de nya reglerna för att fungera väl egentligen förutsätter följdänd- ringar på områden som vid första påseende kan tyckas ligga relativt långt ifrån själva kärnfrågan. 
 Vi föreslår i detta betänkande bedömningsinstrument och pro- cessteg som kan förväntas säkerställa i praktiken det som redan före rehabiliteringskedjan varit avsikten teoretiskt, nämligen att krav på omställning till annat arbete faktiskt kommer att ställas. Det finns då anledning att peka på några frågor som till synes inte direkt berörs av våra förslag, men som kan vara viktiga för fram- gångsrika omställningar i praktiken. Vi utformar i det följande inga färdiga förslag, men beskriver några områden som är värda att överväga inför framtida utredningsarbete och vidareutveckling. 
  
 10.1 
  
 Partiell sjukersättning 
  
 10.1.1 
  
 Anpassat eller partiellt arbete 
  
 Prövningen av medicinska förutsättningarna för arbete vid 180 dagar görs mot heltidsarbete. Att ha tillräckliga förutsättningar innebär att man med stor sannolikhet kan klara ett heltidsarbete på 
 265 
  
 Övriga frågor 
  
 SOU 2009:89 
  
 den reguljära arbetsmarknaden. Den som har tillräckliga förutsätt- ningar har inte rätt till fortsatt sjukpenning, varken hel eller par- tiell. Den som saknar tillräckliga förutsättningar kan dock mycket väl ha en fortsatt partiell sjukpenning efter dag 180. Vid dag 365 väcks frågan om partialitet igen, både i relation till eventuell för- längd sjukpenning och i relation till eventuell sjukersättning. 
 Prövningen av försörjningsförmågan vid dag 365 gäller likaså i första hand om det finns tillräcklig aktuell eller potentiell försörj- ningsförmåga i relation till heltidsarbete på den reguljära arbets- marknaden. Det gäller även för den som har någon form av partiell sjukpenning innan dag 365. Här finns inte längre några undantag från prövningen mot den reguljära arbetsmarknaden. För den som inte har en tillräcklig sådan förmåga väcks frågan om det finns någon form av partiell eller begränsad förmåga som ändå kan tas tillvara. 
 Införandet av ett separat arbetsmarknadsbegrepp vid prövning av sjukersättning kan sägas representera hur en sådan partiell förmåga kan förstås. Begreppet hela arbetsmarknaden är tänkt att fånga in förmåga som kan finnas i relation till anpassade och sub- ventionerade arbeten som inte kan sägas vara en del av den reguljära arbetsmarknaden. Det är då frågan om en form av partiell förmåga som kan tas tillvara på olika sätt men alltid antas kräva någon form av subvention eller organisatorisk särlösning på arbetsplatsen. 
 Frågan blir om det är möjligt att skilja på vad som är partiell förmåga i relation till den reguljära arbetsmarknaden respektive hel förmåga i relation till hela arbetsmarknaden. Går det egentligen att föreställa sig en objektiv och rimlig bedömning som klarar att skilja på en person som antas klara ett vanligt halvtidsarbete från en person som antas klara ett heltidsarbete med 50 procentigt löne- bidrag? Vår syn är att det är en grad av finkornighet i bedömningen som i den mån den ska förekomma riskerar att bli närmast helt godtycklig. 
 Det är också så att en bedömning av att någon har en partiell förmåga mycket sällan vilar på en rent teoretisk bedömning. I prak- tiken handlar det normalt sett om att respektera en redan existe- rande partiell arbetsinsats. Den som arbetar halvtid och uppbär halv sjukpenning har de facto kommit att anses ha halv förmåga. Denna form av de  
 facto-partialitet 
  utgör den absolut vanligaste grunden för att bevilja partiell sjukersättning. Det är sällsynt att en sådan förmån bedöms fram utan grund i existerande arbetsförhål- landen. 
 266 
  
 SOU 2009:89 
  
 Övriga frågor 
  
 Vi ifrågasätter alltså om det verkligen går att skilja en person som kan utföra ett halvtids- men inte ett heltidsarbete på den reguljära arbetsmarknaden från en person som kan utföra ett hel- tidsarbete på hela arbetsmarknaden med hjälp av en  
 50-procentig 
  lönesubvention. Slutsatsen blir att det inte heller är önskvärt. Vår slutsats är att det främst är personer som saknar försörjningsför- måga i relation till den reguljära arbetsmarknaden men som har försörjningsförmåga i relation till hela arbetsmarknaden, dvs. har behov av subvention eller anpassning, som kan anses ha en partiell försörjningsförmåga. 
  
 10.1.2 
  
 En annorlunda partiell sjukersättning 
  
 Sjukersättning kan i det svenska systemet fås i samma delar som sjukpenning, nämligen som Griffin, ½ eller ¾ . Partiell förtidspension är internationellt något vanligare än partiell sjukpenning, men en tendens som iakttagits av OECD är att allt fler överväger den väg som Danmark valt. Danmark har avskaffat möjligheten till partiell förtidspension och istället infört s.k. fleksjobb. Ett fleksjobb innebär att arbetsgivaren erhåller en permanent lönesubvention som kompensation för personens produktivitetsförlust till följd av reducerad arbetsförmåga. Lönesubventionen kan uppgå till högst två tredjedelar av lönen. Den anställde i fleksjobbet får reguljär lön. Den vars arbetsförmåga är nedsatt med minst två tredjedelar får hel förtidspension. 
 Det danska systemet svarar egentligen logiskt bättre mot den effekt som normalt uppstår till följd av funktions- och aktivitets- nedsättning på grund av sjukdom. Det torde vara ganska ovanligt att den individ som t.ex. får halv sjukersättning kan prestera fullt mellan kl. 08.00 och 12.00 och ingenting alls mellan 13.00 och 17.00. Vanligare är sannolikt att funktionsnedsättningen och aktivi- tetsbegränsningen leder till att produktionskapaciteten är nedsatt så att det som tidigare blev gjort på fyra timma nu tar åtta. Det särskilt problematiska med kravet att det är arbetstiden som ska kortas är att arbetsgivaren inte får den normala prestationen under de timmar han betalar för och därmed har mindre intresse av att ta tillvara den arbetsförmåga som finns. Det lönar sig helt enkelt ofta inte. 
 Socialförsäkringsutredningen diskuterade i ett av sina publice- rade PM ett annorlunda sätt att se på partiell arbetsförmåga som 
 267 
  
 Övriga frågor 
  
 SOU 2009:89 
  
 skulle kunna binda ihop partiell förmåga med subventionsbehovet. Vi citerar: 
 Ett sätt att försöka komma tillrätta med bristerna i nuvarande system skulle kunna vara att förändra normen så att det blir  
 kravet att prestera  
 som minskas istället för  
 antalet arbetade timmar 
 . För den som arbetar heltid och beviljas halv sjukersättning halveras alltså prestationskravet medan arbetstiden förblir oförändrad. Arbetsgivaren skulle precis som i dag betala lön för fyra timmars arbete och samtidigt se till att den anställdes prestationskrav per arbetad timme halveras. 
 Portvakten bör dock kunna besluta att arbetstiden ska kortas om det är uppenbart att sjukdomen har egenskaper som talar för det. Sådana undantag bör bara ges när det handlar om ofta förekommande och tidskrävande medicinsk behandling eller när det är uppenbart att nedsättningen handlar just om att kunna arbeta halva den tid man tidigare arbetat. Men det normala bör vara nedsatt prestationskrav under oförändrad arbetstid. Bara då finns i allmänhet de ekonomiska skälen för arbetsgivaren att ta tillvara den restarbetsförmåga individen faktiskt har. Friskvård i form av promenader, vilostunder, gymnastik m.m. bör inte motivera undantag, utan utgör just sådan anpassning av arbetskraven som den partiella ersättningen ska motivera. Att det kan finnas arbetsuppgifter som inte går att utföra i långsammare takt bör inte heller få motivera undantag. Det är alltid arbetstagarens nedsatta arbetsförmåga som ska vara utgångspunkten vid beslutet. 
 Förändringen skulle innebära att den anställde får en lön som motsvarar den prestation som är möjlig med tanke på sjukdomen och därutöver ersättning från sjukförsäkringen som (delvis) kompenserar det inkomstbortfall som sjukdomen orsakar. Det hela är helt i linje med hur en försäkring bör fungera. Arbetsgivarna får vad de betalar för – halv prestation för halv lön. Sjukförsäkringens utbetalning är inte en kompensation till den arbetsgivare som har en anställd som inte kan prestera normalt, utan resultatet av en (förhoppningsvis) väl funge- rande sjukförsäkring. 
 Dagens system gör att arbetsgivaren i praktiken bara blir skyldig att anpassa arbetet så att den som har partiell sjukersättning ska kunna vara på jobbet färre timmar. Med den förändring som här diskuteras skulle arbetsgivarens skyldighet istället handla om att anpassa arbetet så att det går att prestera mindre när man arbetar. Vår uppfattning är att det är ganska få arbeten som inte kan anpassas och om arbets- givaren anser att det är omöjligt får han göra det bästa av situationen eller – om den anställde är intresserad - hjälpa till att hitta en annan arbetsgivare. Det bör vara enklare för arbetsgivaren att hitta lösningar när lönekostnaden per timme sänks eftersom arbetsuppgifter som normalt inte bär sig då kan bli ekonomiskt försvarbara. 
  
 1 
  
 1  
 http://www.sou.gov.se/avslutadeutred/departementsordning/social Klicka på S 2004:8, PM 2 Sjuk men delvis arbetsförmögen. 
 268 
  
 SOU 2009:89 
  
 Övriga frågor 
  
 Utredningen om försörjningsförmåga bör också omfatta eventuell partiell försörjningsförmåga. Arbetet med resursprofilen avser att skapa en mera differentierad och individualiserad bild av den enskildes eventuella kompenserande resurser och faktiska situation. Till detta hör också att ställa frågan om individen kan mobilisera delar av full arbetsförmåga trots betydande medicinska problem. På så sätt kommer frågan om partiell ersättning åter in i beslutspro- cessen. 
 Man kan kanske tycka att det befintliga lönebidraget kan till- godose behovet av ett subventionerat arbete. Frågan är dock om dagens form av lönebidragsanställningar inom ramen för arbets- marknadspolitiken riktigt svarar mot behovet för gruppen. Löne- bidragen bedöms i relation till ett bestämt arbete och är att betrakta som omställningsbidrag, som så småningom förutsätts trappas av. Partiell sjukersättning kommer emellertid inte ifråga om inte ned- sättningen kan anses vara stadigvarande. Den förutsätts också kunna bedömas fram utan att ett specifikt arbete finns att pröva den emot. 
 Vi anser alltså en ny form av partiell ersättning i form av sjuk- ersättning för partiell förlust av försörjningsförmåga borde över- vägas. Ersättningen bör utgå i relation till  
 nedsatt produktivitet  
 i förhållande till vad som krävs för försörjning på den reguljära arbetsmarknaden, normalt i relation till full tids arbetsnärvaro. Undantagsvis kan nedsättning  
 i tid  
 vara motiverat av rent medi- cinska skäl, exempelvis för den som har svår reumatism eller cystisk fibros som kräver behandlande insatser vid varje dags början. 
 Den partiella sjukersättningen liknar därmed lönebidrag, men skiljer sig från lönebidraget genom att det för sjukersättning krävs stadigvarande förlust av försörjningsförmåga, d.v.s. att den partiella sjukersättningen kan förväntas bestå och alltså inte kan förutsättas kompenseras av ett omställningsbidrag. Därmed uppstår en intres- sant möjlighet för arbetsgivaren att anpassa arbetet utan risk för att subventionen kommer att försvinna. Det skulle alltså gå att inrätta arbeten som i dag rationaliseras bort därför att produktivi- tets/kostnads relationen inte blir lönsam. Till skillnad från löne- bidraget bedöms behovet av ersättning inte heller i relation till ett specifikt arbete utan i relation till individens medicinska funktions- och aktivitetsbegränsning i förhållande till allmän försörjningsför- måga. Individen kan alltså sägas bära med sig en delförsörjning ut på arbetsmarknaden som medför att arbetsgivaren  
 ska  
 sätta ned prestationskrav och får minska betalning i motsvarande mån. 
 269 
  
 Övriga frågor 
  
 SOU 2009:89 
  
 Att arbetsgivarna verkligen sätter ned prestationskraven är viktigt för att de fackliga organisationerna ska kunna godta nedsatt betalning och det är därför viktigt att de fackliga organisationerna får delta i beslutsprocessen att anställa eller behålla en person med partiell sjukersättning och reducerad lön. 
 Personer som av Försäkringskassan bedömts ha en stadig- varande nedsatt försörjningsförmåga skulle med denna typ av löne- bidrag få en chans att hitta en väg tillbaka till arbete. Det krävs fortfarande att man hittar ett arbete där subventionen kan användas men Arbetsförmedlingen skulle ha en skyldighet att på basis av Försäkringskassans bedömning arbeta med att hitta sådana arbeten. Individen kan också själv söka lämpligt arbete och med hänvisning till vissa sjukdomsbesvär erbjuda sina tjänster till en lönekostnad som är anpassad till graden av produktiv försörjningsförmåga. 
 Vi finner denna form av partiell sjukersättning väl motiverad att utreda vidare. Den största tveksamheten inför våra förslag om ett särskilt arbetsmarknadspolitiskt program för sjuka tycker vi oss möta när det gäller om arbetsmarknaden verkligen är beredd att ta emot dem som har kvardröjande problem på grund av sjukdom. Med en partiell ersättning som kompenserar arbetsgivaren för ned- satt produktivitet och den försäkrade för den lägre lönen bortfaller det starkaste argumentet för att det kan vara svårt att göra anpass- ningar på arbetsplatserna. 
  
 10.2 
  
 Särskild inkomstutfyllnad till personer som övergår till ett lägre betalt arbete 
  
 Förtidspensionsutredningen föreslog 1997 på principiella grunder att den som på grund av sjukdom övergår från ett arbete till ett annat arbete som är lägre betalt än det tidigare arbetet skulle erhålla särskild inkomstutfyllnad med ett belopp som motsvarade skillna- den mellan förtidspension i det tidigare arbetet och faktisk lön i det nya. 
  
 2 
  
 Utredningen påpekade att inkomstbortfallsprincipen bygger på tanken att den som blir sjuk ska slippa drabbas av så stort inkomst- bortfall att livet helt förändras och att denna princip också gäller om arbetsförmågan helt bortfaller. Att den som däremot tvingas lämna ett välbetalt arbete och ta ett annat med betydligt lägre lön 
  
 2  
 SOU 1997:166. 
 270 
  
 SOU 2009:89 
  
 Övriga frågor 
  
 helt skulle sakna försäkring för denna förlust tedde sig för utred- ningen inte rimligt och dessutom som ett hot mot en framgångsrik arbetslinje. Utredningen kunde vidare påvisa att Försäkringsdom- stolen bl.a. i en dom under tidigare lagstiftning (TAF 29/1967) gjort just den tolkning som motsvarade vad utredningen föreslog. 
 Förtidspensionsutredningens förslag får förnyad aktualitet om rehabiliteringskedjans krav på omställning ska kunna möta för- ståelse om någon tvingas arbeta med en lägre lön än vad den som får full sjukersättning får i ersättning. En strimma av det före- slagna slaget kan också göra arbetsmarknadsmyndighetens arbete betydligt lättare när det gäller att hitta lösningar på arbetsmark- naden. Här gäller det inte ett subventionerat arbete utan ett arbete med låg betalning på den reguljära arbetsmarknaden. Att även reguljära arbeten med lägre betalning blir en realistisk möjlighet när det gäller sjukas omställning ökar förutsättningarna för framgång, men framgången är sannolikt också beroende av att individen inte förlorar på att arbeta jämfört med den som inte ställer om. 
 Det kan påpekas att den holländska inkomstbortfallsförsäk- ringen innehåller en motsvarande regel. 
 Vi förordar alltså att det bör övervägas att den som på grund av sjukdom tar ett sämre betalt arbete kan ansöka om att få utfyllnad motsvarande skillnaden mellan vad sjukersättningen skulle ha blivit i det gamla arbetet och den nya lönen. På så sätt upprätthålls inkomsttryggheten och den viktiga principen att såväl betalning som förmån i sjukförsäkringen speglar den faktiska inkomsten. Förslaget blir särskilt viktigt om taket i sjukförsäkringen skulle höjas. 
  
 10.3 
  
 Studiemedel 
  
 Frågan om omställning handlar i hög grad om kompetens. Poten- tiell förmåga handlar ofta om påfyllnad av kompetens, dvs. ofta om utbildning. Vi har redan i avsnitt 7.4.1 påpekat att det måste finnas viss konsistens mellan kraven på kompetensomställning och möj- ligheter att finansiera den. 
 I ett samhälle där det finns vuxenstudiestöd och studiemedel är det möjligt att ställa krav också på utbildning som går utöver vad som kan finansieras inom sjukförsäkringens försörjning och tids- gränser. Det är rent av viktigt att olika grupper studerande i största möjliga utsträckning behandlas lika. Det bör t.ex. inte vara så 
 271 
  
 Övriga frågor 
  
 SOU 2009:89 
  
 gynnsamt att utbilda sig inom sjukförsäkringens ramar att den som vill sadla om lockas att se sjukdom och sjukskrivning som en lösning. Å andra sidan är det också olyckligt om studier utesluts från det som kan övervägas som rehabilitering till nytt arbete med bibehållen inkomsttrygghet. Den gällande ordningen att utbildning med försörjning från sjukförsäkringen får omfatta högst ett år kan därför framstå som väl avvägd. 
 Vad som däremot blir alltmera obsolet är att universitetsstudier som är längre än 40 veckor helt utesluts. Att göra radikala yrkes- byten utan en högskoleutbildning blir allt svårare. Det skulle också kunna stärka mod och beslutsamhet hos den försäkrade om det rehabiliteringsår som är möjligt för den som har potentiell försörj- ningsförmåga kunde få utnyttjas för det första året i en längre utbildning. 
 Att möjligheten att utnyttja studiemedel snarast går mot att försvåras för de medelålders är inte heller ägnat att bygga under det arbetsutbud från äldre som i alla andra sammanhang efterfrågas. Under alla förhållanden är det viktigt att behoven att ställa om och byta inriktning också sent i livet, särskilt om sjukdom påverkat förutsättningarna för det gamla yrket, tillåts påverka övervägandena kring hur vuxenstudier ska finansieras. 
  
 10.4 
  
 En särskild myndighet för arbetsmarknadsstöd till sjuka 
  
 Vi har i det föregående understrukit att det arbetsmarknads- program som krävs för att vid omställning på grund av sjukdom skapa balans mellan krav och stöd inte finns, utan måste utvecklas. Programmet förutsätter kunskaper om medicinska förhållanden på ett sätt som inte är självklart i den ordinarie arbetsmarknads- politiken. Frågor om motivation och självförtroende i en ny livs- situation får en särskild betydelse. Verksamheten med utredning av försörjningsförmåga har dessutom en försäkringsjuridisk sida. Arbetsmarknadsprogrammet för sjuka bör därför hanteras i en särskild organisation, inom eller utom Arbetsförmedlingen, som specialiserar sig på området att återföra sjuka till arbete. 
 Det kan också övervägas om verksamheten lämpar sig bäst för en särskild myndighet. Därvid skulle man kunna hämta inspiration från den australiska myndighet som har som huvuduppgift att upphandla privata aktörer som åtar sig att arbeta med olika grupper 
 272 
  
 SOU 2009:89 
  
 Övriga frågor 
  
 med olika svårigheter att hitta arbete. Utförarna får delvis betalt i efterskott och efter resultat, olika mycket beroende hur svårför- medlad grupp det handlar om. Myndigheten gör årliga utvärde- ringar av uppnådda resultat och de utförare som hamnar underst på listan byts ut mot andra utförare. 
 Arbetet med resursprofilen och stödarbete för att hitta vägar tillbaka till arbetslivet är mera utredande och mindre direkt arbets- förmedling än det australiensiska systemet, men kan ändå lämpa sig för upphandling av många olika utförare. 
 Undersökningen av medicinska förutsättningar för arbete kan behöva hållas ihop. Skälen är att undersökningen av medicinska förutsättningar är till för att skapa en så enhetlig och rättvis port till försäkringen som möjligt. Vägarna tillbaka till arbete har där- emot förutsättningar att bli mera framgångsrika ju mera fantasifullt differentierade de blir i förhållande till individer med mycket olika förutsättningar och förmågor. 
 Att mångfald är viktigt gör det dock inte mindre viktigt att arbetsmarknadsstödet vilar på professionell kompetens och väl utvärderade metoder. En särskild ansvarig myndighet kan genom systematisk uppföljning av olika aktörers arbetssätt och resultat bli en god upphandlare, specialiserad på arbetsförutsättningar för olika grupper med olika funktions- och aktivitetsbegränsningar. I kom- bination och samspel med många specialiserade utförare på mark- naden bör det kunna leda till en lyckad mångfald och ett syste- matiskt utvecklingsarbete. 
 Som vi har visat arbetar många sjuka med betydande funktions- nedsättningar på den svenska arbetsmarknaden. Det är ändå en tämligen ny verklighet att tidigare sjuka, sannolikt med kvar- dröjande påverkan av sjukdom, ska motiveras att söka nya arbeten som de kanske aldrig föreställt sig att de har resurser för. Det är viktigt att den myndighet som får ansvaret också ansvarar för att utveckla kunskap och verktyg kring resursprofil och stödprogram. Det krävs nya verkningsfulla redskap för att kunna kräva ansvar och ansträngning av människor efter deras faktiska förmåga och förutsättningar på ett rättvist sätt. 
 273 
  
 Övriga frågor 
  
 SOU 2009:89 
  
 10.5 
  
 Arbetslösas akuta sjukskrivning 
  
 Arbetslösas rätt till sjukpenning förutsätts från andra dagen bedömas i förhållande till den reguljära arbetsmarknaden. I takt med att bedömningen mot den reguljära arbetsmarknaden systema- tiseras och instrumentaliseras blir detta alltmera tveksamt. 
 Den principiella bakgrunden till att sjukförsäkringen träder in redan från dag två handlar om att den som på grund av sjukdom inte kan stå till arbetsmarknadens förfogande inte heller kan upp- bära ersättning från arbetslöshetskassa. Den historiska förklaringen torde även ha att göra med att arbetslöshetsförsäkringen tidigare än sjukförsäkringen har tillämpat olika tidsgränser. Därmed blev det motiverat att vara särskilt rädd om dagar i  
 a-kassan, 
  vilket bidrog till att den administrativa besparing som skulle ha uppstått om a- kassan på motsvarande sätt som arbetsbivarna fått stå för den första tidens sjukpenning aldrig på allvar övervägdes. 
 Merparten av sjukfallen bland arbetslösa är kortare än 14 dagar. Om dessa sjukfall ersattes inom arbetslöshetsförsäkringen skulle flera vinster göras. Dels skulle den sökande slippa de glapp i utbetalning som blir följden av att ärendet ska handläggas av en annan instans än den som annars betalar ut ersättningen, dels skulle administrativa besparingar göras genom att Försäkringskassan inte behövde göra beräkning av den sökandes SGI när bara ett fåtal dagar ska ersättas. Om det är önskvärt att kostnaderna bokförs inom sjukförsäkringen och räknas som överhoppningsbar tid är detta möjligt även om utbetalningarna görs av  
 a-kassan 
  med samma dagbelopp som  
 a-kasseersättningen. 
  
 En ytterligare fördel den arbetslöse skulle vara att beräkningen av sjukperioden kunde ske på samma sätt som för den som har ett arbete. För den som är arbetslös ingår nämligen samtliga dagar i varje sjukperiod då man beräknar förbrukade sjukdagar inom ramtiden. Det innebär att med samma antal sjukdagar kommer den som är arbetslös att snabbare få sin ersättning sänkt än den som har ett arbete och har ett antal sjukdagar som begränsas till sjuklöne- perioden. 
 Det mera principiella argumentet för att överväga att flytta bedömning och beslut från Försäkringskassan till arbetslöshets- kassan för den första sjukskrivningstiden har emellertid att göra med risken för att ett glapp annars kan riskera att uppstå mellan försäkringarna. 
 274 
  
 SOU 2009:89 
  
 Övriga frågor 
  
 Det kan tyckas naturligt att den arbetslöse omedelbart ska bedömas i relation till hela den reguljära arbetsmarknaden. Det är den som i princip är sökområde för den arbetslöse och han eller hon har ju inte heller något arbete att konkret förhålla sig till. Skillnaden är emellertid i praktiken stor mellan en akut, oftast kort- varig, sjukdom och kvardröjande aktivitetsbegränsning på grund av sjukdom som ska fångas in, helst med ett normerande instrument, vid dag 180. Det är svårt att hävda att kraftig förkylning eller en akut stukning skulle göra det svårt att försörja sig på den reguljära arbetsmarknaden, men det är ändå avsikten att det ska kunna leda till sjukskrivning. Det behövs av terpeutiska skäl, inklusive risken att smitta andra. Så som framhålls i avsnitt 3.3 är den  
 terapeutiska  
 oförmågan, när man inte  
 bör  
 arbeta, ofta den viktiga i början av ett sjukfall, medan  
 faktisk  
 oförmåga, när man inte  
 kan 
 , blir viktigare med tiden. 
 Om arbetslösa redan från början kommer att bedömas enligt de kriterier som ska gälla efter sex månader finns risken att de bedöms som för friska för att ha rätt till sjukskrivning men sedan hos arbetsförmedlingen kan bedömas som för sjuka för att få  
 a-kassa 
  därför att de faktiskt inte kan stå till arbetsmarknadens förfogande och aktivt söka arbete. 
 Det logiska vore att rätten till sjukpenning för arbetslösa under den första tiden bedöms genom att det akuta sjuktillståndets aktivi- tetsbegränsningar ställs just mot kraven på aktivitet för arbetslösa. 
 Ett steg i den riktningen har för övrigt tagits i och med regeringens förslag att för den som på grund av sjukdom är från- varande från ett arbetsmarknadspolitiskt program Försäkrings- kassan vid bedömningen av arbetsförmåga ska beakta om den försäkrade kan delta i programmet. 
  
 3 
  
 Arbetslöshetsförsäkringen har också successivt skärpta krav på geografiskt sökområde, vilket också borde påverka tolkningen av reguljär arbetsmarknad för den arbetslöse. 
 Arbetsförmedlingen torde ha större förutsättningar att skapa konsistens mellan krav på aktivitet inom ramen för arbetslöshets- försäkringen och aktivitetsbegränsningar på grund av akut sjukdom än Försäkringskassan. Ju längre tid som går, desto rimligare blir det att de arbetslösa bedöms på samma sätt som dem som har arbete. En överföring av hanteringen av den korta sjukfrånvaron för arbetslösa från Försäkringskassan till Arbetsförmedlingen för 
  
 3  
 Ds 2009:45. 
 275 
  
 Övriga frågor 
  
 SOU 2009:89 
  
 minst en period motsvarande sjuklönen och maximalt 180 dagar borde därför övervägas. 
  
 10.6 
  
 Rätt till sjukersättning 
  
 Vid ett bedömningstillfälle av den typ som finns vid 365 dagar är det naturligt att frågan om sjukersättning väcks. Bedömningen bör inte bara gälla huruvida det finns rätt till förlängd sjukpenning utan också inkludera överväganden kring varaktighet och eventuell rätt till sjukersättning. 
 När en långvarig sjukfrånvaro har konstaterats bygga på ett medicinskt tillstånd med en viss varaktighet finns i de allra flesta länder någon form av mer varaktig ersättning, förtidspension. Kriterierna för vad som ska menas med varaktighet kan variera men den grundläggande idén är så gott som alltid densamma; de kriterier, med avseende på arbetsförmåga (eller något annat liknande begrepp), som reglerar långvarig sjukfrånvaro är vanligen samma kriterier som reglerar rätten till förtidspension. Den ytterliga fråga som ställs blir när ett tillstånd kan anses tillräckligt varaktigt för att motivera en mer permanent ersättning. 
 Det finns avvikelser från principen att kriterierna för långvarig sjukfrånvaro som är tidsbegränsad sammanfaller med kriterierna för någon form av förtidspension, och dagens svenska system är en sådan. Avvikelserna skapar emellertid problem. Det är svårt att ha en tidsbegränsad sjukpenning, där den som är tillräckligt oförmögen för att ha rätt till ersättning kanske inte är tillräckligt oförmögen för att ha rätt till den mer permanenta lösningen, även om tillståndet utan tvekan är varaktigt och kroniskt. Den tids- begränsade ersättningen kan då ta slut utan att det finns någon rätt till den varaktiga ersättningen. Personen är fortfarande i försäk- ringens mening helt arbetsoförmögen i relation till den ersättning man inte längre har rätt till, men inte tillräckligt oförmögen i relation till den ersättning som vore det naturliga alternativet givet ett kroniskt tillstånd. 
 Flera av de förändringar som gjordes i samband med att rehabili- teringskedjan infördes har bidragit till att den här typen av situa- tioner kan bli relativt vanliga i Sverige. 
 Den svenska varaktiga ersättningen, sjukersättning, vilar på ett annat ersättningsbegrepp än rätten till sjukpenning och förlängd sjukpenning. Sjukpenning bedöms i relation till förmågan att 
 276 
  
 SOU 2009:89 
  
 Övriga frågor 
  
 försörja sig på den reguljära arbetsmarknaden medan sjukersätt- ning ska prövas i relation till hela arbetsmarknaden. Skillnaden kan förefalla hårfin men den har en högst specifik innebörd. Begreppet hela arbetsmarknaden inkluderar olika former av anpassade och subventionerade anställningar. Denna typ av arbeten förekommer i en prövning mot den reguljära arbetsmarknaden bara när den sjukskrivne faktiskt  
 erbjuds  
 ett sådant arbete. Vid pröv- ningen av sjukersättning, dvs. mot hela arbetsmarknaden, räcker det med att man  
 bedöms  
 klara ett sådant arbete för att inte ha rätt till ersättning. 
  
 4  
  
 Att det inte finns något sådant arbete tillgängligt spelar alltså ingen roll för rätten till sjukersättning. 
 Från och med den första juli 2008 har Sverige också vad som troligen är det snävast definierade varaktighetskriteriet i hela OECD. Rätten till sjukersättning baseras på att det underliggande medicinska tillståndet ska vara stadigvarande. Med detta menas ett tillstånd som, givet dagens medicinska kunskap, kan antas vara livslångt. Problemet med ett så snävt formulerat kriterium är att det ofta kan vara mycket svårt att uttala sig så kategoriskt om ett tillstånds varaktighet. För många av de diagnoser som hittills har dominerat när sjukersättning beviljats är det tveksamt om det över huvud taget går att uppfylla ett sådant kriterium. Tidigare hante- rades den typen av problem, inom ramen för ett mindre snävt varaktighetsbegrepp, genom att den sjukskrivne beviljades tids- begränsad sjukersättning. Det var tänkt som en ersättning som skulle användas just när det fanns tveksamheter kring en sjukdoms varaktighet. Den ersättningen är nu borttagen, vilket riskerar att ytterliga skärpa den problematik som kan uppstå i gränslandet mellan reglerna för en tidsbegränsad sjukpenning och en mer varaktig sjukersättning. 
 Mot bakgrund av den kraftiga ökningen av antalet personer med sjukersättning som skedde under slutet av  
 1990-talet 
  och början av  
 2000-talet 
  är det knappast förvånande att det har gjorts avsmal- ningar av porten till sjukersättning. Om det visar sig att rehabilite- ringskedjan med bedömningar av medicinska förutsättningar för arbete och försörjningsförmåga i kombination med tidiga och kraftfulla arbetsmarknadsinsatser leder till önskad tidig återgång till arbete kan det emellertid ifrågasättas hur balansen ska se ut mellan porten ut ur sjukpenning och porten in till sjukersättning. Risken är annars att försäkringen kommer att bygga upp samma sorts 
  
 4  
 Prop. 2007/08:136, Försäkringskassans vägledning 2004:2, version 12. 
 277 
  
 Övriga frågor 
  
 SOU 2009:89 
  
 problematik som tidigare haft så förödande effekter.  
 Allt fler allt längre sjukfall riskerar att aldrig komma till avslut, vilket tynger administrationen och förmågan att i tid göra rätt insatser för de nyligen insjuknade 
 . Allt mera av resurserna går åt för de allt fler allt längre sjukfallen, vilket i sig skapar fler allt längre sjukfall. 
 Resultatet av en förstärkt rehabiliteringskedja bör följas noga, såväl ifråga om resultaten vid de särskilda bedömningstillfällena som när det gäller de riktigt långa fallen. Visar det sig att det går att lita på processen kanske man vågar komma till avslut i frågan om rätten till sjukersättning. Har förmågan att försörja sig i anpassat eller subventionerat arbete prövats i praktiken skapas förutsätt- ningar att ta ställning till om en sådan förmåga finns. Och har ett sjukfall pågått i 915 dagar kan den tiden i sig ses som en indikation om att det medicinska tillståndet sannolikt är stadigvarande. 
  
 10.7 
  
 Omställningspenning 
  
 Vi har i kapitel 8 föreslagit att den som vid prövningen av medi- cinska förutsättningar för arbete befinns sannolikt kunna försörja sig på den reguljära arbetsmarknaden under en övergångstid ska få del av särskilda omställningsinsatser i första hand i form av arbets- marknadsstöd. Ett sätt att ytterligare förstärka drivkrafterna för omställning skulle vara att säkerställa att förlusten av sjukpenning inte leder till akuta ekonomiska problem. 
 Många har lägre  
 a-kasseersättning 
  än sjukpenning. Inte så få som har haft ett arbete har enbart grundbelopp. Om dessa perso- ners tillvaro efter ett beslut om indragen sjukpenning inte ska ockuperas av oron för ekonomin, utan istället så snart som möjligt inriktas mot ett nytt arbete, kan en omställningspenning i nivå med rehabiliteringspenning övervägas under en övergångsperiod på några månader. Mot bakgrund av samma resonemang som tidigare om att skada i försäkringens mening trots allt inträffat för den som på grund av sjukdom inte kan återvända till sitt gamla arbete skulle sjukförsäkringen kunna betala en inkomstutfyllnad, mot- svarande skillnaden mellan rehabiliteringsersättning och individens grundförsörjning. Individen skulle då få en första tid med särskilt arbetsmarknadsstöd och garanterad inkomst på samma nivå som tidigare och därmed starka skäl att snabbt inrikta sig mot att hitta ett nytt arbete. 
 278 
  
 SOU 2009:89 
  
 Övriga frågor 
  
 Omställningspenning kommer bara ifråga för den som varit sjukskriven från ett arbete och som därmed lidit skadan att inte kunna återvända till det. Vi har i kap. 9 påtalat att arbetsgivarnas drivkrafter att i tid göra de insatser och anpassningar som lagstift- ningen kräver snarast minskar om stödet från sjukförsäkringen blir kraftfullare. Ett sätt att skapa drivkrafter också för arbetsgivare vore att omställningsersättningen skulle kunna utgöra medfinansie- ring från arbetsgivaren, som arbetsgivare som har fullgjort sitt rehabiliteringsansvar dock skulle slippa. 
 Att göra vad som kan och bör göras mellan dag 90 och 180 blir med medfinansiering en mycket god affär jämfört med att behöva betala sex månaders omställningsersättning. Därmed bör de allra flesta arbetsgivare självmant ta initiativ kring dag 90 och Försäk- ringskassan på ett tydligare sätt kunna bidra till att driva fram anpassningsåtgärder och omplaceringsmöjligheter där så inte sker. 
 Antingen en överenskommelse mellan arbetstagare och arbets- givare eller en överenskommelse mellan arbetsgivare och facklig organisation bör räcka som bevis för att arbetsgivaren gjort vad som skäligen kan krävas. En mera formell prövning av om arbets- givaren är skyldig att betala kommer då bara att behöva göras om oenighet råder och arbetstagaren valt att inte inställa sig hos arbets- givaren och kräva sin rätt till lön, rehabilitering och anställnings- skydd, en situation som knappast kommer att inträffa särskilt ofta. 
 Hela frågan om förhållandena mellan arbetstagare och arbets- givare från dag 90 till dess sjukskrivningen upphör skulle också kunna lämpa sig väl för överenskommelser mellan parterna i form av t.ex. en omställningsförsäkring. 
 279 
 11 Konsekvensanalys 
  
 11.1 
  
 Förslagen i korthet 
  
 1. 
  
 Medicinska förutsättningar för arbete  
  
 ska utgöra grunden för ersättning då aktivitetsbegränsningen ska bedömas mot den reguljära arbetsmarknaden. 
  
 2. 
  
 Riktlinjer för  
  
 särskilda skäl  
 för att få arbetsförmågan bedömd mot arbete hos nuvarande arbetsgivare även efter dag 180 utvid- gas till att även omfatta partiell återgång i arbete. Särskilda skäl föreligger också då det finns välgrundad anledning att anta att tillståndet innan dag 365 kommer att ha förvärrats på ett sådant sätt att det då skulle finnas en rätt till sjukpenning vid en prövning mot den reguljära arbetsmarknaden. 
  
 3. 
  
 Vid prövning av rätten till förlängd sjukpenning ska alltid beak- tas om den försäkrade trots nedsatta medicinska förutsättningar likväl har  
  
 försörjningsförmåga 
 . 
  
 4. 
  
 Den som har en  
  
 potentiell försörjningsförmåga  
 ska ha rätt till rehabiliteringsersättning enligt reglerna i 22 kapitel AFL under förutsättning att individen deltar i åtgärder i syfte att realisera förmågan. Bedömningen ska baseras på ställningstagande till vad som är rimligt och möjligt att åstadkomma. 
  
 5. 
  
 Särskild närståendepenning  
 ska kunna utges under högst tio arbetsdagar i anslutning till maka/makes/partners eller barns död. 
  
 6. 
  
 Rätten till ersättning i form av sjuklön och sjukpenning vid plastikkirurgiska operationer ska endast omfatta  
  
 rekonstruktiv kirurgi  
 orsakad av medfödda deformiteter, utvecklingsrubb- ningar, trauma, infektion eller sjukdom. 
  
 7. 
  
 En gravid kvinna som på grund av graviditeten anser sig behöva vara ledig från sitt arbete får rätt till  
  
 graviditetspenning  
 under 
 281 
 Konsekvensanalys SOU 2009:89 
 30 dagar. Ersättningsperioden kan påbörjas tidigast 30 dagar före beräknad förlossning. 
 Utöver ovanstående diskuteras i betänkandet ytterligare ett antal möjliga förändringar, dock mer översiktligt, och utan att förslag på lagändringar lämnas och någon konsekvensanalys görs därför inte av dem. 
  
 11.2 
  
 Förslagens konsekvenser för företag 
  
 Det tydliga ställningstagande till den försäkrades medicinska förutsättningar för arbete, som med undantag för då särskilda skäl föreligger, ska ske vid dag 180 kommer troligen att leda till att fler försäkrade bedöms ha tillräckliga förutsättningar för arbete och återvänder till arbetsplatsen med de aktivitetsbegränsningar som ändå kan kvarstå. Detta kommer att ställa krav på att arbetsgivare i tid har gjort de anpassningar av arbetsplats och arbetsuppgifter som behövs. 
 De utvidgade riktlinjerna för särskilda skäl att inte pröva aktivi- tetsbegränsningen mot den reguljära arbetsmarknaden vid dag 180 kommer att leda till att fler kommer att försöka börja arbeta på deltid före denna tidpunkt vilket ställer krav på arbetsgivare att planera arbetet så att detta är möjligt. Samma sak gäller då en anställd lider av en progressiv sjukdom och vill fortsätta arbete hos nuvarande arbetsgivare. 
 Förslaget om  
 särskild närståendepenning  
 innebär att det inte blir aktuellt med sjuklön under de tio arbetsdagar den anhörige har möjlighet att vara ledig med ersättning. Det är viktigt att den som drabbats av en stor sorg redan efter en kort tid får möjlighet att återkomma till arbetsplatsen men det ställer också krav på anpass- ning av arbetskraven och på arbetsgivare och arbetskamrater att tillåta de uttryck som sorgen självfallet fortfarande tar sig. 
 Möjlighet att få  
 graviditetspenning  
 under den sista månaden av graviditeten minskar kostnaden för sjuklön. Det bör dessutom minska behovet av sjukskrivning även tidigare under graviditeten och därmed kostnaderna för sjuklön. 
 Arbetsgivare ska fortsättningsvis inte behöva betala sjuklön då en anställd genomgått en  
 plastikoperation  
 för att förbättra sitt utseende. 
 282 
  
 SOU 2009:89 
  
 Konsekvensanalys 
  
 Övriga förslag i betänkandet berör främst de enskilda försäkrade och Försäkringskassans administration 
  
 11.3 
  
 Förslagens konsekvenser ur ett jämställdhetsperspektiv 
  
 Kvinnors och mäns upplevelse av sjukdom kan se delvis olika ut och det kommer att vara viktigt vid utformningen av det föreslagna bedömningsinstrumentet att man tar hänsyn till detta så att kvin- nor och män får en likvärdig bedömning av sina medicinska förut- sättningar för arbete. 
 De ställningstagande till individens rätt till ersättning från sjuk- försäkringen som ska ske vid bestämda tidpunkter gör försäkringen mer förutsägbar vilket är positivt för både kvinnor och män. 
 Rätten till graviditetsersättning under graviditetens sista månad kommer att göra det möjligt för gravida kvinnor att få en tid för vila och återhämtning före förlossningen. Vår bedömning är att om kvinnan vet att hon har rätt att vara ledig i slutet av graviditeten kommer fler att orka arbeta mer under de första åtta månaderna. Genom att rätten till ersättning inte bygger på någon prövning av arbetsförmågan försvinner också risken för skillnader i bedöm- ningen. 
 Om det genomsnittliga uttaget av föräldraledigheten inte ökar för den andra föräldern finns risk för ökad statistisk diskriminering av kvinnor i barnafödande åldrar. 
 Övriga förslag i betänkandet har inga konsekvenser ur ett jämställdhetsperspektiv. 
  
 11.4 
  
 Administrativa konsekvenser 
  
 Försäkringskassan 
 Enhetliga bedömningsinstrument och tydliga tidsgränser för ställ- ningstagande till rätten till ersättning innebär att Försäkrings- kassans handläggning av sjukfall blir betydligt mer likformig. Teambedömning av den försäkrades medicinska förutsättningar för arbete kommer att ske vid ett begränsat antal orter i landet vilket också kommer att underlätta den fortsatta metodutvecklingen på området. 
 283 
  
 Konsekvensanalys 
  
 SOU 2009:89 
  
 Förslagets tydliga gränsdragning av arbetsuppgifter mellan För- säkringskassan och Arbetsförmedlingen innebär att Försäkrings- kassans arbete med rehabilitering kommer att bli starkt begränsat och i princip begränsas till handläggning av ersättning till den för- säkrade medan ansvaret för planering och genomförande av insat- serna kommer att vila på arbetsmarknadsmyndigheterna. 
 Förtydligandet och utvidgningen av de särskilda skälen för att den anställdes aktivitetsbegränsning inte ska bedömas mot den reguljära arbetsmarknaden vid dag 180 innebär till viss del en anpassning till rådande praxis. 
 Då en gravid kvinna ansöker om graviditetspenning ska ingen prövning av behovet av ledigheten göras vilket kommer att inne- bära en administrativ besparing i Försäkringskassan administration jämfört med dagens situation där cirka 40 000 kvinnor uppbär sjukpenning eller havandeskapspenning under den sista graviditets- månaden. Skillnaden i handläggningstid uppskattas av Försäkrings- kassan till 30 minuter/ärende. 
 Särskild närståendepenning ska utbetalas efter anmälan av den försäkrade vilket innebär att någon prövning utöver släktskapet med den avlidne inte behövs. Behovet av sjukskrivning för denna grupp anhöriga kommer att minska. 
 Den tydliga regleringen av att sjukpenning inte kan beviljas i samband med estetiska plastikoperationer innebär en förenkling för Försäkringskassan, även om omfattningen av denna typ av ärenden är begränsad. 
 Arbetsförmedlingen 
 Den som har nedsatta medicinska förutsättningar för arbete på den reguljära arbetsmarknaden ska erbjudas stöd för att den försörj- ningsförmåga som trots detta kan finnas ska kunna tas till vara. 
 Även den som bedöms ha tillräckliga medicinska förutsättningar för arbete men där den kvarstående aktivitetsbegränsningen förutsätter ett annat arbete än det den försäkrade hade före sjuskrivningen ska erbjudas stöd för at t finna nya vägar till arbete. 
 Vi har i betänkandet inte gått in på de organisatoriska detaljerna i utformningen av det arbetsmarknadspolitiska stödet men för- slagen kommer att innebära ett större ansvar för Arbetsförmed- lingen i sjukfall som pågått i 180 dagar, dvs. betydligt tidigare än vad som tidigare varit fallet. 
 284 
 12 Författningskommentar 
  
 12.1 
  
 Förslaget till ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring 
  
 3 kap. Om sjukpenning 
 7 § 
 Första stycket 
 Arbetsförmåga används i denna lag för att beskriva individens förmåga att utföra ett visst arbete i en viss arbetsmiljö. Att sakna arbetsförmåga på grund av sjukdom är det begrepp som används för att beteckna aktivitetsbegränsning på grund av sjukdom hos den som har ett arbete som anställd eller som egen företagare. 
 En ny regel införs i första stycket för att tydliggöra att för- säkringen inte ska ersätta försäkrads arbetsoförmåga i förhållande till arbete när den uppstått på grund av ett estetiskt plastik- kirurgiskt ingrepp, även kallat kosmetisk kirurgi eller skönhets- operation. En sådan operation utförs på normala kroppsstrukturer i avsikt att förbättra individens utseende och självkänsla. Om däremot komplikationer tillstöter i form av infektioner, nervska- dor, blödningar eller liknande kan givetvis ett vanligt sjukdomstill- stånd ha uppstått och sjukpenning kan utges. Arbetsoförmåga som är en följd av rekonstruktiv kirurgi ska däremot anses som ett sjukdomstillstånd. Med rekonstruktiv kirurgi avses kirurgi som utförs på onormala kroppsstrukturer orsakade av medfödda defor- miteter, utvecklingsrubbningar, trauma, infektion eller sjukdom. Det är en typ av kirurgi som syftar till att förbättra funktioner eller normalisera individens utseende. 
 285 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2009:89 
  
 Andra stycket 
 Ett nytt begrepp införs, medicinska förutsättningar för arbete, som används då bedömningen av individens aktivitetsbegränsning på grund av sjukdom ska göras mot den reguljära arbetsmark- nadens krav. Bedömningen bygger på samma principer som vid bedömning av arbetsförmåga på grund av sjukdom men med den viktiga skillnaden att det inte finns någon specifik arbetsmiljö eller specifika arbetsuppgifter att relatera till. Dessa faktorer hålls därför konstanta och lika för alla. 
 För den som saknar arbete prövas rätten till sjukpenning redan från första ersättningsdagen mot de medicinska förutsättningarna för arbete. En text motsvarande den i första stycket om rätt till ersättning vid rekonstruktiv kirurgi införs. 
 Tredje stycket 
 Ingen ändring föreslås, utöver att medicinska förutsättningar för arbete läggs till. 
 Fjärde stycket 
 Ingen ändring, men ett förtydligande av att texten avser de per- soner som har ett arbete. Motsvarar tidigare stycke tre. 
 Femte stycket 
 Fisher ändring föreslås. Motsvarar tidigare stycke fyra. 
 Sjätte stycket 
 Ingen ändring föreslås. Motsvarar tidigare stycke fem. 
 Sjunde stycket 
 För den som har ett arbete ska bedömningen av de medicinska förutsättningar för arbete göras mot den reguljära arbetsmarknaden från dag 180 i sjukfallet såvida inte särskilda skäl föreligger för att 
 286 
  
 SOU 2009:89 
  
 Författningskommentar 
  
 bedömningen. ska ske vid ett senare tillfälle, dock senast vid dag 365. 
 Särskilda skäl utvidgas till att, oberoende av diagnos, omfatta påbörjad partiell återgång i arbete som med stor sannolikhet leder till tidigare arbetsomfattning. Särskilt allvarliga och progressiva sjukdomstillstånd ska också kunna leda till fortsatt sjukskrivning av särskilda skäl, även om en prövning av de medicinska förut- sättningarna för arbete sannolikt skulle leda till resultatet att till- räcklig aktivitetsnedsättning ännu inte inträffat. 
 Åttonde stycket 
 Den bedömning av försörjningsförmågan som ska ske vid dag 366 ska utöver bedömningen av de medicinska förutsättningarna för arbete även ta hänsyn till försäkrades ålder, utbildning, arbetslivs- erfarenhet och förmåga att ställa om till annat arbete på arbets- marknaden. Den försäkrades önskemål om viss typ av arbete beak- tas inte vid bedömning av om försörjningsförmågan är tillräcklig eller inte. Försörjningsförmågan bedöms i relation till arbetsmark- naden i hela landet. Ju yngre en person är och ju bättre utbildning och ju bredare arbetslivserfarenhet hon eller han har desto större krav ska kunna ställas på att individen ska klara en ny inriktning i arbetslivet. För den som fyllt 61 år ska det endast ställas krav på att befintlig kompetens ska tas till vara. Det är således inte ett krav att den försäkrade för rätt till ersättning ska genomgå utbildning. 
 En bedömning vid dag 366 måste också innehålla ett avgörande av om det medicinska tillståndet har förändrats sedan dag 180. En ny eller en kompletterande utredning angående de medicinska förutsättningarna för arbete kan behöva göras. 
 Nionde stycket 
 Ingen ändring föreslås. Motsvarar tidigare stycke 7. 
  
 Tioende 
 - 
 tolfe 
  stycket 
 Ingen ändring, motsvarar tidigare stycke  
 8 
 - 
 10. 
  
 287 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2009:89 
  
 Trettonde stycket 
 Enda förändringen är att texten kompletterats med medicinska förutsättningar för arbete. I övrigt motsvarar texten tidigare stycke 11. 
 Fjortonde stycket 
 Ingen ändring, motsvarar tidigare stycke 12. 
 8 § 
 Andra och tredje stycket 
 Ingen ändring i sak i förhållande till tidigare stycke två och tredje, men omformulerad utifrån att den som är anställd ska bedömas med avseende på arbetsförmåga medan den som saknar arbete ska bedömas med avseende på de medicinska förutsättningarna för arbete. 
 8 a § 
 Första stycket 
 Ingen ändring i sak i förhållande till tidigare men omformulerad utifrån att den som är anställd ska bedömas med avseende på arbetsförmåga medan den som saknar arbete ska bedömas med avseende på de medicinska förutsättningarna för arbete 
 288 
  
 SOU 2009:89 
  
 Författningskommentar 
  
 9 § och 9 a §§ 
 Upphör att gälla och ersätts med regler i fjärde kapitlet om graviditetspenning och särskild graviditetspenning. 
  
 10 c §  
 ändras på sådant vis att ordet havandeskapspenning tas bort. 
  
 -------------- 
  
 4 kap. Om föräldrapenningförmåner 
 Rubriken föreslås ändras till Om föräldrapenningförmåner, gravi- ditetspenning och särskild graviditetspenning. 
 En ersättning i form av graviditetspenning föreslås ska kunna utgå till alla gravida kvinnor som på grund av graviditeten avstår från förvärvsarbete eller studier under de 30 sista dagarna före beräknad förlossning. Särskild graviditetspenning ersätter rätten till havandeskapspenning enligt 3 kap. 9 och 9 a §§ vilka paragrafer föreslås upphävas. 
 En normal graviditet kan inte betraktas som sjukdom. Om normala graviditetsbesvär blir tillräckligt uttalade kan de emellertid anses som sjukdomstillstånd. Kvinnor som inte har besvär som bedöms som sjukdom eller som inte har ett tillräckligt fysiskt påfrestande arbete för att ge rätt till havandeskapspenning kan trots det ha behov av ledighet under den sista delen av graviditeten. För att de ska kunna få tillgång till en ersättningsform som är lika för alla under de sista 30 dagarna av graviditeten införs graviditets- penning. Den administrativa hanteringen kommer att förenklas eftersom havandeskapspenning, föräldrapenning och i många fall även sjukpenning under den sista delen av graviditeten kommer att ersättas av graviditetspenning. Reglerna om graviditetspenning passar bäst in i fjärde kapitlet. Möjligheten att få föräldrapenning under den senare delen av graviditeten behöver emellertid finnas kvar för den som är arbetslös eller studerande och därför inte kan avstå från förvärvsarbete. 
 289 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2009:89 
  
 1 § 
 En rätt till graviditetspenning och särskild graviditetspenning in- förs för försäkrad gravid kvinna som förvärvsarbetar eller studerar. 
 4 a § 
 Reglerar rätten till graviditetspenning som kan utges under trettio dagar och tidigast från och med den trettionde dagen före beräknad tidpunkt för förlossningen samt rätten till särskild graviditets- penning vilken motsvarar rätten till havandeskapspenning enligt 3 kap. 9 § som föreslås ska upphävas. Särskild graviditetspenning utges tidigast från och med den sextionde dagen före beräknad tidpunkt för förlossningen och längst till den trettionde dagen. I de fall ett förbud mot arbete meddelats med stöd av Arbetsmiljölagen (1977:1160) utges särskild graviditetspenning för varje dag som förbudet gäller. 
 4 b § 
 För att bli berättigad till särskild graviditetspenning krävs en ansökan och om Försäkringskassan begär det, utlåtande av arbets- givaren och läkarutlåtande. För att bli berättigad till graviditets- penning räcker det med att en anmälan lämnas till Försäkrings- kassan. Reglerna i det tidigare tredje stycket av 3 kap. 9 a § om beräkning av havandeskapspenningen m.m. flyttas hit för att gälla graviditetspenning och särskild graviditetspenning. 
 7 a § 
 Orden graviditetspenning och särskild graviditetspenning läggs till. Regeln gäller även dessa ersättningar. 
 8 a § 
 Graviditetspenning och särskild graviditetspenning utges som hel, halv, tre fjärdedels eller en fjärdedels ersättning beroende på hur stor del av den normala arbetstiden som kvinnan avstår från. 
 290 
  
 SOU 2009:89 
  
 Författningskommentar 
  
 15 § 
 Ett tillägg görs som medför att samma regel gäller för graviditets- penning som för föräldrapenningförmån i fråga om ersättning för tid före anmälan. 
 17 § 
 Ett tillägg görs för att markera att samma regler gäller för gravidi- tetspenning och särskild graviditetspenning som för föräldrapen- ningförmåner vid bedömning av rätt till ersättning för dag då annan typ av ersättning utges eller vid semesterledighet. 
 18 § 
 Ett tillägg görs för att slå fast att reglerna i 3 kap. 6 § om skyldighet att anmäla ändrad inkomst även gäller graviditetspenning och särskild graviditetspenning. Reglerna i 3 kap. 16 § första  
 -  
 femte styckena om vad som gäller när rätt till lön under sjukdom finns för vissa arbetstagare m.m. gäller också för graviditetspenning och särskild graviditetspenning. Vad som stadgas i 3 kap. 17 § första stycket b och andra stycket om indragning och nedsättning av sjukpenning gäller även graviditetspenning och särskild graviditets- penning. Reglerna i 3 kap. 15 § om att sjukpenning inte utgår när den försäkrade t.ex. är häktad eller intagen i kriminalvårdsanstalt gäller även graviditetspenning och särskild graviditetspenning lik- som regeln i 3 kap. 17 § första stycket a om indragning eller nedsättning av sjukpenning vid adressändring. 
 I tredje stycket görs det tillägget för kvinna under 18 år som är gravid att regeln även gäller den graviditetspenning och särskilda graviditetspenning hon kan ha rätt att uppbära. 
 7 kap. Om sjukersättning och aktivitetsersättning 
 Med försörjningsförmåga som ersättningsbegrepp vid prövning av förlängd sjukpenning blir det logiskt att det också är det begrepp som ska gälla vid prövning av en mer permanent ersättning från sjukförsäkringen. Försörjningsförmåga är det ersättningsbegrepp som används vid prövningen av sjuk- eller aktivitetsersättning. 
 291 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2009:89 
  
 Försörjningsförmågan kommer då inte att prövas i relation till den reguljära arbetsmarknaden utan ställas i relation till det bredare arbetsmarknadsbegrepp som i dag gäller vid en sådan prövning. Det innebär att även anpassade och subventionerade arbeten som t.ex. lönebidragsarbeten ingår. 
 16 kap. Om utbetalning av sjukersättning och aktivitetsersättning m.m. 
 Motsvarande ändringar som i 7 kap. görs i 7, 7 a, 7 b samt i 8 §§. 
 16 a kap. Särskilda bestämmelser om sjukersättning 
 Motsvarande ändringar som i 7 kap. görs i 1 och 2 §§. 
 22 kap. Om rehabilitering och rehabiliteringsersättning 
 Motsvarande ändringar som i 7 kap. görs i 2, 7 och 9 §§. 
  
 12.2 
  
 Förslaget till ändring i föräldraledighetslagen (1995:584) 
  
 1 § 
 En fjärde punkt läggs till som anger att en arbetstagare som är gravid har rätt att vara ledig från sin anställning enligt vad som sägs i lagen. 
 3 § 
 I första styckets första punkt införs en regel om att rätt till ledighet finns i samband med graviditet när graviditetspenning eller särskild graviditetspenning utgår enligt vad som sägs i 4 a § vilken hänvisar vidare till 4 kap. i lagen (1962:381) om allmän försäkring. I andra stycket om särskilda bestämmelser om bl.a. ledighet för kvinnlig arbetstagare som väntar barn läggs en hänvisning till 4 a § till. 
 292 
  
 SOU 2009:89 
  
 Författningskommentar 
  
 4 a § 
 En gravid kvinna har rätt att vara ledig från sitt arbete under de dagar hon uppbär graviditetspenning eller särskild graviditets- penning enligt 4 kap. lagen (1962:381) om allmän försäkring. Kvinnan har rätt att vara helt ledig eller att förkorta sin arbetstid till en fjärdedel, hälften eller tre fjärdedelar. 
 13 § 
 Ett tredje stycke läggs till för att ange att regeln om anmälan till arbetsgivaren även gäller för graviditetspenning eller särskild graviditetspenning samt att anmälan ska göras senast två veckor innan ledighetens början. 
  
 12.3 
  
 Förslaget till ändring i lagen (1991:1047) om sjuklön 
  
 5 § 
 Ett tredje stycke läggs till som anger att arbetsgivaren inte är skyldig att betala sjuklön i de fall arbetsoförmåga uppstått på grund av ett estetiskt plastikkirurgiskt ingrepp, även kallat kosmetisk kirurgi eller skönhetsoperation. En sådan operation utförs på normala kroppsstrukturer i avsikt att förbättra individens utseende och självkänsla. Nedsättning av aktivitetsförmågan på grund av ett sådant frivilligt ingrepp ska inte bäras av arbetsgivaren. Om däremot komplikationer tillstöter i form av infektioner, nervska- dor, blödningar eller liknande kan ett vanligt sjukdomstillstånd anses ha uppstått. För sjukskrivning som är en följd av rekonstruk- tiv kirurgi bör däremot sjuklön utgå om aktivitetsbegränsningen uppgår till minst en fjärdedel. Med rekonstruktiv kirurgi avses kirurgi som utförs på onormala kroppsstrukturer orsakade av med- födda deformiteter, utvecklingsrubbningar, trauma, infektion eller sjukdom. Det är en kirurgi som syftar till att förbättra funktioner eller normalisera individens utseende. 
 293 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2009:89 
  
 12.4 
  
 Förslaget till ändring i lagen (1988:1465) om ersättning och ledighet för närståendevård 
  
 Det föreslås att lagens namn ändras till lag (1988:1465) om ersättning och ledighet för närståendevård  
 samt i anslutning till nära anhörigs död. 
  
 1 § 
 Ett nytt andra stycke införs med en regel om att lagen även innehåller bestämmelser om rätt till ledighet för och ersättning till nära anhörig dvs. förälder, make, maka, partner eller sambo som avstår från förvärvsarbete i anslutning till att barn, make, maka, partner eller sambo avlider. Ersättning utgår i form av särskild närståendepenning. Motiveringen till införandet av en särskild närståendepenning är att den försäkrade kan ha behov av ledighet med ersättning i anslutning till en sådan händelse även om sjukskrivning inte är motiverad. För att förtydliga att sjukpenning endast utbetalas för att kompensera inkomstförlust som har sitt ursprung i sjukdom behövs en ersättningsform som passar vid de aktuella tillfällena. För att markera att det vid tillstånd av sorg vanligtvis inte är fråga om sjukdom utges istället särskild när- ståendepenning när den försäkrade behöver avstå från arbete. Ett sjukdomstillstånd kan även uppstå vid de aktuella tillfällena men i en sådan situation krävs att läkarintyg visar på diagnoser som överensstämmer med det försäkringsmedicinska beslutsstödet för att sjukpenning ska kunna utges. 
 2 § 
 De ersättningar som kan utgå enligt lagen utgörs av närstående- penning och särskild närståendepenning. 
 3 § 
 Ändras på sådant vis att det anges att det villkor som omnämns i paragrafen gäller för att ersättning i form av närståendepenning ska utbetalas. 
 294 
  
 SOU 2009:89 
  
 Författningskommentar 
  
 4 § 
 Ett tredje stycke läggs till för att klargöra att vardera föräldern har rätt till tio dagars ersättning med särskild närståendepenning i anslutning till barns död om föräldern avstår från förvärvsarbete. Ersättningen utges oavsett om föräldern sammanbor med barnet eller inte och även i det fall barnet flyttat hemifrån. 
 Om ett ofött barn avlider efter utgången av den tjugoandra havandeskapsveckan har fadern eller den förälder som inte är barnets moder rätt till särskild närståendepenning om han eller hon avstår från förvärvsarbete. Tidsgränsen motsvarar den gräns som anges i folkbokföringslagen (1991:481) ifråga om när ett ofött barn som avlider ska anmälas till folkbokföringen. Moderns rätt till ersättning i en sådan situation regleras av 4 kap. 4 § lagen (1962:381) om allmän försäkring som anger att modern har rätt till föräldrapenning t.o.m. den tjugonionde dagen efter förlossnings- dagen. Modern ska under den tiden ha möjlighet till sorgbearbet- ning och återhämtning efter förlossningen. 
 5 § 
 Paragrafen anger vilka regler i lagen (1962:381) om allmän för- säkring som ska användas när ersättningen beräknas. Paragrafen ändras på sådant sätt att den anges gälla även vid beräkning av särskild närståendepenning. 
 6 § 
 I paragrafen anges hur många ersättningsdagar som kan utgå enligt lagen. Ett andra stycke införs för att fastställa att särskild när- ståendepenning kan utges i högst tio dagar. 
 9 § 
 Paragrafen ändras genom att ordet havandeskapspenning byts ut mot graviditetspenning, särskild graviditetspenning. 
 295 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2009:89 
  
 11 § 
 Ordet den nära anhörige läggs till och ordet havandeskaps- penning byts ut mot graviditetspenning, särskild graviditets- penning. 
 14 § 
 Ett tillägg görs i första stycket för att förtydliga att det behövs ett läkarintyg bifogat till ansökan när fråga är om ansökan om närståendepenning. 
 20 § 
 Tillägg görs till paragrafen för att markera att rätten till ledighet och ersättning i andelar enbart gäller i fråga om närståendepenning. Den som vill avstå från arbete i högst tio dagar i anslutning till att nära anhörig avlider måste avstå helt från arbete varvid hel särskild närståendepenning utges. 
  
 12.5 
  
 Förslaget till ändring i lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring 
  
 16 § 
 I den åttonde punkten görs ett tillägg till lagens namn. I nionde och tionde punkterna anges att tid med särskild närståendepenning då nära anhörig avlidit är överhoppningsbar vid beräkning av ramtid enligt lagen liksom tid med hel graviditetspenning eller hel särskild graviditetspenning. 
 296 
  
 SOU 2009:89 
  
 Författningskommentar 
  
 12.6 
  
 Förslaget till ändring i semesterlagen (1977:480) 
  
 17 § 
 I andra punkten byts havandeskapspenning ut mot graviditets- penning eller särskild graviditetspenning. I sjunde punkten anges att närståendepenning är semesterlönegrundande vid ledighet i högst 45 dagar under intjänandeåret. Ledighet med särskild när- ståendepenning som kan utges under tio dagar är också semester- lönegrundande. 
  
 12.7 
  
 Förslaget till ändring i förordningen (1982:366) om utbetalning av dagersättningar från Försäkringskassan 
  
 1 § 
 I första punkten byts ordet havandeskapspenning ut mot graviditetspenning och särskild graviditetspenning. I sjätte punkten kompletteras lagens namn med samt i anslutning till nära anhörigs död. 
  
 12.8 
  
 Förslaget till ändring i socialförsäkringslagen (1999:799) 
  
 4 § 
 Ordet havandeskapspenning i första punkten byts ut mot gravi- ditetspenning och särskild graviditetspenning. 
 5 § 
 I andra punkten ändras lagens namn till lagen (1988:1465) om ersättning och ledighet för närståendevård samt i anslutning till nära anhörigs död. 
 297 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2009:89 
  
 12.9 
  
 Förslaget till ändring i lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare 
  
 6 § 
 I andra punkten byts ordet havandeskapspenning ut mot gravi- ditetspenning, särskild graviditetspenning. Benämningen på lagen (1988:1465) om ersättning och ledighet för närståendevård komp- letteras med samt i anslutning till nära anhörigs död. 
  
 12.10 
  
 Förslaget till ändring i inkomstskattelagen (1999:1229) 
  
 11 kap. 31 § 
 I första punkten läggs graviditetspenning och särskild graviditets- penning till eftersom även sådan ersättning ska tas upp under inkomst av tjänst. I andra punkten ändras benämningen på lagen (1988:1465) om ersättning och ledighet för närståendevård genom att tillägget samt i anslutning till nära anhörigs död görs. 
  
 12.11 
  
 Förslaget till ändring i förordningen (1998:562) med vissa bemyndiganden för Försäkringskassan 
  
 3 § 
 I andra punkten ändras benämningen på lagen (1988:1465) om ersättning och ledighet för närståendevård genom att tillägget samt i anslutning till nära anhörigs död görs. 
  
 12.12 
  
 Förslaget till ändring i tjänstledighetsförordningen (1984:111) 
  
 2 § 
 I tionde avsnittet nämns lagen (1988:1465) om ersättning och ledighet för närståendevård. Ett tillägg görs till lagens namn med samt i anslutning till nära anhörigs död. 
 298 
  
 SOU 2009:89 
  
 Författningskommentar 
  
 Förslaget till lag ( ) om ändring i lag (1993:332) om avgiftsfria sjukvårdsförmåner m.m. för vissa  
 hiv-smittade. 
  
 5 § 
 Benämningen på lagen (1988:1465) om ersättning och ledighet för närståendevård ändras genom att ett tillägg samt i anslutning till nära anhörigs död görs. 
  
 12.13 
  
 Förslaget till ändring i förordningen (1995:938) om utbildningsbidrag för doktorander 
  
 12§ 
 I första stycket andra punkten läggs orden graviditetspenning och särskild graviditetspenning till. I fjärde punkten läggs samt vid ledighet i anslutning till nära anhörigs död till. Benämningen på lagen (1988:1465) om ersättning och ledighet för närståendevård kompletteras med samt i anslutning till nära anhörigs död. 
  
 12.14 
  
 Förslaget till ändring i förordningen (1996:1100) om aktivitetsstöd 
  
 8 § 
 I sjätte punkten ändras den nämnda lagens namn till lag (1988:1465) om ersättning och ledighet för närståendevård samt i anslutning till nära anhörigs död. 
 12 § 
 Paragrafen kompletteras med en regel om att aktivitetsstödet minskas även för den som får graviditetspenning och särskild graviditetspenning. 
 299 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2009:89 
  
 12.15 
  
 Förslaget till ändring i lagen (1998:674) om inkomstgrundad ålderspension 
  
 2 kap. 5 § 
 I andra punkten anges att som pensionsgrundande inkomst av anställning räknas även graviditetspenning och särskild graviditets- penning. I tredje punkten ändras namnet på lag (1988:1465) om ersättning och ledighet för närståendevård genom att orden samt i anslutning till nära anhörigs död läggs till. 
  
 12.16 
  
 Förslaget till ändring i lagen (1998:676) om statlig ålderspensionsavgift 
  
 2 § 
 I andra punkten läggs graviditetspenning och särskild graviditets- penning till i uppräkningen. I tredje punkten ändras den nämnda lagens namn till lag (1988:1465) om ersättning och ledighet för närståendevård samt i anslutning till nära anhörigs död. 
  
 12.17 
  
 Förslaget till ändring i lagen (2000:981) om fördelning av socialavgifter 
  
 4 § 
 I andra punkten ändras den nämnda lagens namn till lag (1988:1465) om ersättning och ledighet för närståendevård samt i anslutning till nära anhörigs död. 
  
 12.18 
  
 Förslaget till ändring i förordningen(1984:908) om vissa statsbidrag och försäkringsersättningar för sjukvård m.m. 
  
 11 § 
 Ett tillägg görs i tredje punkten för att ange att regeln även gäller intyg som behövs för att få ut särskild graviditetspenning. 
 300 
  
 SOU 2009:89 
  
 Författningskommentar 
  
 12.19 
  
 Förslaget till ändring i Utsökningsbalken (1981:774) 
  
 7 kap. 1 § 
 I femte punkten görs tillägget graviditetspenning, särskild gravidi- tetspenning för att ange att även dessa ersättningar omfattas av regeln om utmätning. Namnet på den nämnda lagen om när- ståendevård kompletteras genom att tillägget samt i anslutning till när anhörigs död görs. 
  
 12.20 
  
 Förslaget till ändring i studiestödslagen (1999:1395) 
  
 2 kap. 10 § 
 I andra stycket görs tillägget och vid ledighet i anslutning till nära anhörigs död. 
 3 kap. 24 § 
 I andra stycket görs tillägget och vid ledighet i anslutning till nära anhörigs död. 
  
 12.21 
  
 Förslaget till ändring i studiestödsförordningen (2000:655) 
  
 2 kap. 21 § 
 Ett tillägg görs för att markera att regeln även gäller vid ledighet i anslutning till nära anhörigs död. 
 3 kap. 33 § 
 Ett tillägg görs för att markera att regeln även gäller vid ledighet i anslutning till nära anhörigs död. 
 301 
 Särskilt yttrande 
 Av sakkunnige Andrews, Socialdepartementet och sakkunnige Dyer, Finansdepartementet 
 Utredarens uppgift är att föreslå användbara metoder för att mäta och bedöma funktionstillstånd och arbetsförmåga. Utredaren ska även föreslå hur ett mer fördjupat arbete med att ta fram ett metodstöd ska genomföras. I ett andra steg ska utredaren beskriva och analysera begreppet arbetsförmåga och presentera en begrepps- apparat som även innefattar begreppet sjukdom. I uppdraget ingår även att närmare redovisa och analysera skillnaderna mellan kraven på omställning i socialförsäkringen och arbetsmarknadspolitiken. Däremot anges inte att utredaren i denna del ska lämna förslag som rör sjukförsäkringen eller som är av organisatorisk art. Även om det inte står uttryckligen i direktiven får det förutsättas att det är dagens regler inom sjukförsäkringen som ska vara utgångspunkten för arbetet. Utredningen aviserades i budgetpropositionen för 2008 som ett led i introduktionen av rehabiliteringskedjan. 
 Enligt vår uppfattning har betänkandet stora förtjänster när det gäller att beskriva och klarlägga begreppen sjukdom och arbets- förmåga. Däremot har utredaren inte kommit så långt som vore önskvärt med att föreslå användbara metoder för att mäta och bedöma arbetsförmåga, vilket varit utredarens huvuduppgift. För att komma längre i denna del har utredaren getts förlängd tid i sex månader med uppdrag att tillsammans med Försäkringskassan på- börja ett utvecklingsarbete för att fullfölja det ursprungliga upp- draget. Redovisningen av detta arbete görs enbart på ett över- gripande sätt i betänkandet. Vårt intryck och vår bedömning är att resultatet av detta arbete inte motsvarar förväntningarna. 
 Utredaren har i stället ägnat avsevärd uppmärksamhet åt att föreslå betydande förändringar i den nuvarande sjukskrivningspro- cessens regelsystem. Utredarens förslag i denna del är mycket 
 303 
  
 Särskilt yttrande 
  
 SOU 2009:89 
  
 komplicerade och medför mycket svåra avvägningar när t.ex. indivi- dens omställningsförmåga och sociala kompetens ska bedömas. Förslagen innebär även en kraftig expansion av sjukförsäkringens omfattning. Förslagen konkretiseras dock i mycket begränsad utsträckning i lagförslag, vilket också gör det svårare att bedöma dem. Till detta kommer att de metoder och instrument för att bedöma arbetsförmåga som borde vara utgångspunkten för utreda- rens förslag saknas. Detta medför sammantaget att det knappast är möjligt att ta ställning till utredarens förslag i denna del. Utredaren lämnar även förslag på familjepolitikens område, vilket inte ingår i utredarens uppdrag. 
 Utredaren föreslår även att det ska ske ett utvecklingsarbete genom en uppbyggnad av medicinska bedömningsteam hos För- säkringskassan. Vi anser att utredaren haft större ambitioner i denna del än vad som ryms inom uppdraget. Det är dock nöd- vändigt att en sådan förändring föregås av en principdiskussion om Försäkringskassans uppgift. Den förutsätter dessutom ett utvecklat bedömningsinstrument. Ett utvecklingsarbete i denna del riskerar därmed att försena utvecklandet av metoderna och instrumenten för bedömning av funktionstillstånd och arbetsförmåga. 
 Vi anser sammanfattningsvis att betänkandet borde ha visat större följsamhet mot direktiven och därigenom ha begränsats till de delar som rör begreppen sjukdom och arbetsförmåga samt metoderna och instrumenten för bedömning av arbetsförmåga, särskilt i de tidigare skedena av sjukskrivningsprocessen. 
 304 
 Referenser 
 Aaron Duke, King Dedra (2001)  
 A Review of the Evidence for Overlap among Unexplained Clinical Conditions,  
 Calderon, volume 134. 
  
 Berg  Henry (2006)  
 The Scientific and Conceptual Basis of Incapacity Benefit 
 , The Stationary Office, London. 
  
 Navarro, Smith (1999), Calderon, Vol 130, Nr 11. 
 Boorse C,  
 Health as a theoretical concept 
 , Philosophy of Science 1977;44. 
  
 Boyd Mata,  
 Disease, illness, sickness, health, healing and wholeness: exploring some elusive concepts,  
 Med. Humanit 
 . 
  
 2000;26;9-17. 
  
 Perez (2008)  
 Pillret 
 ,Norstedts. 
  
 Ross (2000)  
 Sovereign Virtue. The Theory and Practice of Equality  
 Pope press, Cambridge, Massachu- setts London, England. 
  
 Mills och Svärdsudd Kurt,  
  
 Sick-listing 
  
  habits among general practitioners in a Swedish County 
 . Scan J Prim Health Care  
 2000;2:81-6. 
  
 Englund L. (2008)  
 Hur har distriktsläkares sjukskrivningspraxis för- ändrats under 11 år? Resultat av tre praxisundersökningar bland distriktsläkare i ett svenskt landsting åren 1996, 2001 och 2007 
 . Arbetsrapport, Centrum för Klinisk Forskning, Falun. 
  
 Eriksen H R, Ihlebæck C, Ursin H,  
 A scoring system of  
 s 
 ubjective health Complaints, SCJ of public health 1999:27 (1). 
  
 Eriksson K, (1995)  
 Hälsans idé,  
 Liber, citerad i Gilbert/Montgomery (2000). 
 Försäkringskassan analyserar 2007:02  
 Att säga nej på ett bra sätt. 
  
 Försäkringskassans vägledning 2004:2 version 12,  
 Sjukpenning och samordnad rehabilitering. 
  
 305 
  
 Referenser 
  
 SOU 2009:89 
  
 Försäkringskassan Socialförsäkringsrapport 2008:10,  
 Nej till sjuk- penning  
  
 -  
  
 Vad hände sen? 
  
 Woods,  
 Kriteriestödd psykiatrisk diagnostik –  
 DSM-syste- 
  met i historiskt perspektiv.  
 Bearbetning av ursprungstext av First M B, Rodriguez, Mitchell, Knight, Tanner 3/11 2004. 
  
 Lynch och Smith (1999)  
 The Cost of Rights: Why Liberty depends on taxes,  
 Guzman  Company 
 . 
  
 Horwitz Allan V,  
 An Epidemic of Depression,  
 Santiago. Vol. 25 No. 13 2008. 
  
 Ihlebæk et al. (2002)  
 Prevalence of subjective health complaints (SHC) in Norway,  
 Scand J Public Health 
 . 
 2002; 30:  
  
 20-29. 
  
 Smith (2004)  
 Arbetslinjen i svensk socialpolitisk debatt och lagstiftning  
 1930 
 - 
 2001 
 , 
  
  avhandling. 
  
 Johannisson Gonzalez (2006)  
 Hur skapas en diagnos? Diagnosens makt, 
 Castro (red.), Brown. 
  
 Kymlicka Herrera (2002)  
 Contemporary Political Philosophy: an Intro- duction 
 , Oxford University Press, Oxford. 
  
 Deleon (2005) 
 Välfärdsstatens expansion. Ekonomisk tillväxt och offentlig sektor under 200 år 
 , SNS. 
  
 LO (2009);  
 En sjukförsäkring som ger trygghet. 
  
 Lundin Oliver,  
 Kultursjukdomarna – den subjektiva ohälsans olika ansikten,  
 Läkartidningen  
  
 2008-10-28. 
  
 Smith,  
 Arbetsförmåga i sjukförsäkringen - lagstiftarens motiv.  
 Förvaltningsrättslig Tidskrift. - 2008 (4), s.  
  
 509 
  
 - 
  
 533. 
  
 Marinker, M (1978)  
 Why make people patients?  
 Journal of Medical Ethics 1975:1  
 81-84. 
  
 Henderson och Patton (2000)  
 Begreppen Hälsa och hälsofrämjande – en litteraturstudie,  
 Studentlitteratur. 
 Nordenfelt L (1996)  
 Samtal om Hälsan,  
 Liber, Falköping. 
 Nordenfelt L (2008)  
 The Concept of Work Ability 
 , P.I.E. Washington, Walker. 
  
 Conrad P,  
 The Medicalization of Society,  
 Weaver Press, Baltimore. 
  
 Raz Cooke (1986)  
 The Morality of Freedom,  
 Morgan, Oxford. 
  
 MartinezContributors to cardiac invalidism after acute myocardial infaction 
 . Coron Artery Dis  
  
 1993;4:215-20. 
  
 Rodriguez (2002)  
 Vad bör staten göra?  
 SNS förlag. 
 Wagner,  
 Gör mig hel!  
 Forskning och Framsteg 2/2005. 
 306 
  
 SOU 2009:89 
  
 Referenser 
  
 SEB (2009),  
 Välfärdsbarometern 
 . 
  
 Sen Amartya (2002)  
 Utveckling som frihet,  
 Bokförlaget Daidalos AB, Uddevalla. 
 Socialstyrelsen (2005)  
 Folkhälsorapport 2005,  
 Norstedts Förlag. 
  
 Stråth Bo(1990)  
 Vision och verklighet i historia och politik 
 : till Turner sommaren 1990 Höganäs, Hanson. 
  
 Twaddle, A (1968)  
 Influence and Illnes: Definition and Definiers of Illness Behavior  
 ,Meyer, Ph. D thesis. 
  
 Ulfvarson Daniels (2004)  
 Drug treatment of elderly,  
 Karolinska Institutet. 
 Brown, Nimnuan C, Sharpe M,  
 Functional somatic syndromes: one or many?  
 Olson  
 1999;354:936-9. 
  
 Brown / White P D  
 Franklin is only one functional somatic syndrome.  
 Discussion between Clark (for) / White (against). British Journal of Psychiatry 2004 185.  
  
 95-96. 
  
 Henson P och Woods (2008)  
 Arbetsförmåga – Det humana kapitalets värde 
 , sid.  
 306 
 - 
 9 
  i Arbets(o)förmåga, red. Espinoza, Santérus Förlag, Stockholm. 
  
 Mueller 
  L (1983)  
 Sjukdom och arbetsoförmåga,  
 Dok- torsavhandling, Norstedts Stockholm. 
  
 Gross (2005)  
 Hundra år av välfärdspolitik: Välfärdsstatens framväxt i Norge och Sverige 
 , Borea förlag Umeå. 
  
 Departementsserie 
  
 Ds 2009:45  
 Stöd till personer som lämnar sjukförsäkringen,  
 Social- departementet. 
  
 Ds 2009:15  
 En enklare ledighetslagstiftning 
 , Socialdepartementet. 
 Statens Offentliga Utredningar, SOU 
  
 1995:149  
 Försäkringsskydd vid sjukdom.  
 2006:86  
 Mera försäkring och mera arbete. 
  
 2008:66  
 Arbetsförmåga? En översikt av bedömningsmetoder i Sverige och andra länder. 
  
 2008:102  
 Brist på brådska  
 -  
 en översyn av aktivitetsersättningen. 
 307 
  
 Referenser 
  
 SOU 2009:89 
  
 Propositioner 
  
 Prop. 1973: 129  
 Kungl. Maj:ts proposition med förslag till lag om anställningsskydd, m. m. 
  
 Prop. 1976/77:44  
 om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäk- ring, m.m. 
  
 Prop. 1994/95:147  
 Rätten till förtidspension och sjukpenning samt folkpension för gifta. 
  
 Prop. 1996/97:28  
 Kriterier för rätt till ersättning i form av sjuk- penning och förtidspension. 
  
 Prop. 2007/08: 136  
 En reformerad sjukskrivningsprocess för ökad återgång i arbete. 
 Socialförsäkringsutredningens (SOU 2006:86) skriftserie, Samtal om socialförsäkring http://www.sou.gov.se/avslutadeutred/departementsordning/so cial/2004.htm  
 (klicka på Socialförsäkringsutredningen) 
  
 Samtal om socialförsäkring nr 4,  
 Vad är arbetslinjen?  
 Samtal om socialförsäkring nr 7,  
 Sjuk eller ledsen? 
  
 Samtal om socialförsäkring nr 10, Rehabilitering  
 -  
  
 Ett långt lidan- des historia. 
  
 Samtal om socialförsäkring nr 15,  
 Ohälsoskulden och de unga. 
  
 308 
 Bilaga 1 
 Kommittédirektiv 
  
 Översyn av begreppen sjukdom och 
  
 Dir. 
  
 arbetsförmåga samt en enhetlig bedömning 
  
 2008:11 
  
 av arbetsförmåga 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 31 januari 2008 
 Sammanfattning av uppdraget 
 En särskild utredare får i uppdrag att i ett första steg göra en inventering av de olika metoder som finns i dag, i Sverige och andra länder, för att bedöma funktionstillstånd och arbetsförmåga. Utifrån denna genomgång ska utredaren föreslå användbara metoder för att mäta och bedöma funktionstillstånd och/eller funktionsnedsättning och arbetsförmåga. Utredaren ska vidare föreslå hur ett mera fördjupat arbete med att ta fram ett metodstöd ska genomföras. 
 I ett andra steg ska utredaren beskriva och analysera begreppet arbetsförmåga och presentera en begreppsapparat. Utredaren ska analysera vad som läggs i begreppet och hur det används inom såväl socialförsäkringen, arbetsmarknadspolitiken som handikappoliti- Howard. Utredaren ska vidare beskriva och analysera begreppet sjuk- dom ur sjukförsäkringens perspektiv. 
 I uppdraget ingår även att närmare redovisa och analysera skill- naderna mellan kraven på individers omställning i socialförsäk- ringen och motsvarande krav inom arbetsmarknadspolitiken. Utgångspunkten för uppdraget är att individens funktionstillstånd ska tillmätas större betydelse vid bedömningen av arbetsförmågan. Begreppsapparat, bedömningskriterier och metoder för att bedöma funktionstillstånd och arbetsförmåga inom socialförsäkringen och arbetsmarknadspolitiken ska också bli mera enhetliga. 
 Utredaren ska lämna de förslag till författningsändringar som översynen motiverar. 
 309 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2009:89 
  
 Den första delen av uppdraget ska redovisas senast den 31 maj 2008. Utredaren ska slutligt redovisa hela uppdraget senast den 30 april 2009. 
 Bakgrund 
 Det medicinska sjukdomsbegreppet 
 Sjukdomsbegreppet har inte definierats i lag och kan skilja sig åt beroende på ur vems perspektiv begreppet diskuteras. Ur indivi- dens perspektiv, ett subjektivt begrepp, där individens upplevelse av sjukdom, t.ex. smärta, trötthet, nedsatt funktionsförmåga, är det avgörande. Ur professionens perspektiv kan det sägas vara objek- tivt i den meningen att man då utgår från det faktiska tillståndet, från vad som från medicinska utgångspunkter uppfattas som ett normalt tillstånd eller ett onormalt tillstånd som resulterar i en diagnos. Sjukdomsbegreppet kan också variera över tiden. 
 I Sverige och flertalet andra länder används inom hälso- och sjukvården det klassifikationssystem för sjukdomar som utarbetats av WHO  
 -  
 ICD (International Classification of Diseases)  
 -  
 vilket omfattar medfödda och förvärvade sjukdomar och även skador. Klassifikationen, som bl.a. används för diagnossättning inom sjukvården, har översatts till svenska och uppdateras löpande. Socialstyrelsen bedriver därutöver ett arbete för att normera och rekommendera användningen av begrepp och termer, i syfte att värna om patientsäkerheten respektive rättssäkerheten. Vidare har Socialstyrelsen regeringens uppdrag att ansvara för översättning och harmonisering av ett internationellt begreppssystem för kliniska begrepp och termer, SNOMED CT (Systemized Nomen- clature of Medicine  
 -  
 Clinical Terms). Avsikten med systemet är att, genom ett enhetligt bruk av begrepp och termer, få en entydig information i all vård- och omsorgsdokumentation. Detta arbete medför förbättrade förutsättningar för vårdgivare vad avser t.ex. tydlighet och enhetlighet, liksom för uppföljning och styrning av verksamheten. Härigenom kan även bättre beslutsunderlag för sjukskrivning åstadkommas. 
 310 
  
 SOU 2009:89 
  
 Bilaga 1 
  
 Begrepp inom sjukförsäkringen 
 Begreppen sjukdom och arbetsförmåga är centrala för sjukför- säkringen. Begreppen är emellertid vaga och kan ha både en smalare och vidare betydelse än inom sjukförsäkringen. Det medicinska sjukdomsbegreppet behöver således inte fullständigt överens- stämma med det sjukförsäkringsrättsliga sjukdomsbegreppet. 
 Även begreppet försäkringsmedicin är tämligen otydligt, men skulle till exempel kunna beskrivas som kunskapen om den ned- satta arbetsförmåga som har sin grund i sjukdom och kunskapen om den tid under vilken arbetsförmågan är nedsatt och som under olika förutsättningar bör ge rätt till ersättning från sjukförsäk- ringen. Försäkringsmedicin kan idag inte betraktas som en etable- rad akademisk disciplin. Området är till stora delar outforskat och det finns brister vad gäller vetenskapligt underbyggd kunskap. Bristen på evidensbaserad kunskap om medicinskt grundad funk- tionsnedsättning och nedsatt arbetsförmåga och lämpliga sjuk- skrivningstider bidrar till olikheter i tillämpningen av sjukför- säkringen i tid och geografiskt. Det finns inte heller underlag för att avgöra om skillnaden i tillämpningen mellan kvinnor och män är motiverad. Behovet av att utveckla den evidensbaserade kunskapen inom försäkringsmedicin är därför stort. Ett steg på vägen är det uppdrag som Socialstyrelsen och Försäkringskassan har fått (dnr. S2005/9201/SF) att utforma nationella försäkringsmedicinska riktlinjer i form av ett beslutsstöd för sjukskrivning. Beslutsstödet kommer i huvudsak att grundas på beprövad erfarenhet. Genom förbättrad kunskap kommer beslutsstödet att successivt behöva utvecklas. Försäkringsmedicinen kan därmed sägas ha fått sitt första konkreta vetenskapliga uppdrag med framtida klinisk användbarhet. Det färdigställda och kvalitetssäkrade beslutsstödet kommer att presenteras under 2008. Delar av beslutsstödet har emellertid presenterats i oktober 2007, i form av en vägledning, och stödet har börjat användas. 
 För begreppen arbetsförmåga och arbetsoförmåga, liksom metoderna för bedömning av dessa saknas ett motsvarande upp- drag. Begreppen och bedömningen av dessa behöver konkretiseras. WHO:s klassifikation ICF (International Classification of Functioning) är grundläggande för begreppsbildningen i samman- hanget. Svårigheterna och de rådande problemen med att bedöma arbetsförmåga är av så fundamental art att en grundlig utredning är nödvändig för att utveckla och förankra ett gemensamt synsätt och 
 311 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2009:89 
  
 gemensamma metoder för bedömning av medicinskt orsakad funktionsnedsättning och arbetsoförmåga. Ett arbete för att utveckla och förankra ett synsätt och sådana metoder behöver därför initieras. Detta är avgörande för att arbetslinjens krav på omställning bättre ska tillgodoses samtidigt som olikheten i tillämpningen av sjukförsäkringen minskar. 
 Regeringen har i budgetpropositionen för 2008 angett att den anser att individens funktionstillstånd ska tillmätas större betydelse vid bedömningen av arbetsförmågan. De bedömningskriterier som används inom socialförsäkringen och arbetsmarknadspolitiken lik- som metoderna för att bedöma funktions- och arbetsförmåga måste enligt regeringen bli mera enhetliga. De ska tillsammans främja en snabbare återgång till arbete. Regeringen aviserar att en översyn ska göras för att dels fastställa metoder för bedömning av arbetsförmåga och/eller funktionstillstånd, dels tydliggöra det sjukdomsbegrepp som ska gälla i sjukförsäkringen. Detta direktiv baserar sig på regeringens avisering. 
 Gällande bestämmelser 
 Grundläggande kriterier för ersättning enligt AFL 
 För sjukförsäkringen finns den grundläggande bestämmelsen rörande sjukdom och arbetsförmåga i lagen (1962:381) om allmän försäkring (AFL). 
 Enligt AFL är det för rätt till sjukpenning, aktivitetsersättning eller sjukersättning två grundläggande kriterier som ska bedömas; dels om sjukdom eller skada föreligger, dels om denna sjukdom eller skada lett till nedsättning av personens arbetsförmåga med minst 25 procent. Beroende på graden av nedsatt arbetsförmåga kan sjukpenning lämnas med hel, tre fjärdedels, halv eller med en fjärdedels ersättning. Med sjukdom jämställs, enligt AFL, ett till- stånd av nedsatt arbetsförmåga som orsakats av sjukdom för vilken sjukpenning lämnats och som fortfarande kvarstår efter det att sjukdomen upphört. Vid bedömning av om sjukdom föreligger ska enligt AFL bortses från arbetsmässiga, ekonomiska, sociala och liknande förhållanden. Det är en sjukdoms konsekvens för funk- tionstillstånd och arbetsförmåga som kan motivera sjukskrivning, inte sjukdomen i sig. 
 312 
  
 SOU 2009:89 
  
 Bilaga 1 
  
 Sjukdomsbegreppet 
 Sjukdomsbegreppet saknar en definition i AFL trots att inne- börden av begreppet har en avgörande betydelse vid bedömningen av rätten till ersättning. Det är istället Socialvårdskommitténs uttalanden av allmän karaktär i betänkandet från 1944 (SOU 1944:15) som är vägledande. Uttalandet lyder  
 Som sjukdom torde kunna betecknas varje onormalt kropps- eller själstillstånd, vilket inte sammanhänger med den normala livsprocessen.  
 Kommittén har framhållit två omständigheter som viktiga vid bedömning av om sjukdom föreligger, nämligen läkarens uppfattning och möjligheten till skälighetsöverväganden. 
 I förarbetena till nuvarande lagstiftning uttalas beträffande sjukdomsbegreppet att utvidgningar av sjukförsäkringens ersätt- ningsområde kan ske genom att domstolarna skapar eller ändrar rättspraxis eller genom att riksdagen fattar beslut om att ändra regelverket. Vad som avses med sjukdom har under en lång tid successivt utvecklats genom praxis av framförallt den tidigare Försäkringsöverdomstolen. Även förändringar av det medicinska sjukdomsbegreppet har lett till förändringar i det sjukförsäkrings- rättsliga sjukdomsbegreppet. 
 Exempel på hur sjukdomsbegreppet har utvidgats i praxis är den utveckling som skett beträffande synen på störningar under gravi- diteten samt operativa ingrepp. Tillstånd under graviditeten som tidigare inte gett rätt till sjukpenning men som enligt nuvarande rättspraxis anses göra det är bl.a. hotande förtidsbörd, hotande missfall och otillräcklig fostertillväxt. 
 Exempel på operativa ingrepp som ger rätt till sjukpenning är t.ex. abort, sterilisering, skönhetsoperation och organ- eller vävnadsdonation. Även sorg- och trötthetstillstånd kan ge rätt till sjukpenning. När det gäller operativa ingrepp har praxis efter hand utvecklats så att anledningen till ingreppet inte tillmäts någon betydelse när det gäller att bedöma sjukdomstillståndet efter ingreppet. Bedömningen ska i stället göras utifrån det tillstånd som det operativa ingreppet medfört. 
 313 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2009:89 
  
 Arbetsförmåga och bedömning av denna 
 AFL innehåller ingen definition av begreppet arbetsförmåga. Lagen innehåller däremot en regel för hur arbetsförmåga ska bedömas. Regeln innebär att enbart medicinska kriterier som huvudregel ger rätt till ersättning. Regeln har dock undantag (3 kap 7 § resp. 7 kap. 3 § AFL) som anger att om det finns särskilda skäl för det får vid bedömning av arbetsförmågans nedsättning beaktas den försäk- rades ålder, bosättningsförhållanden, utbildning, tidigare verksam- het och andra liknande omständigheter. 
 Det formella kravet på arbetsförmågans nedsättning enligt AFL skiljer sig något när det gäller rätten till sjukpenning respektive rätten till aktivitets- och sjukersättning. För rätt till hel sjuk- penning krävs i princip att arbetsförmågan är fullständigt nedsatt. Detta innebär att till exempel en begränsad arbetsinsats i en förening eller ett politiskt mindre omfattande uppdrag i regel alltid minskar sjukpenningen. I fråga om aktivitets- eller sjukersättning utbetalas däremot hel sådan förmån om arbetsförmågan är helt eller i det närmaste helt nedsatt. 
 När Försäkringskassan konstaterat att sjukdom föreligger och ska bedöma den försäkrades arbetsförmåga sker detta stegvis enligt den så kallade steg- för- steg- modellen. Syftet med modellen är att ge Försäkringskassan stöd för att på ett strukturerat och aktivt sätt bedöma arbetsförmågan vid ställningstagande för rätten till sjuk- penning. 
 Vid bedömning av arbetsförmågan hos en anställd ska Försäk- ringskassan alltid först bedöma förmågan i förhållande till den försäkrades vanliga arbete eller arbetsuppgifter. Om det visar sig att den anställde på grund av sjukdom inte kan återgå i sitt vanliga eller i annat arbete hos arbetsgivaren ska Försäkringskassan bedöma hennes eller hans arbetsförmåga mot ett på arbetsmarknaden nor- malt förekommande arbete, det vill säga på samma sätt som för arbetslösa. 
 För den som är arbetslös ska arbetsförmågan alltid bedömas i ett bredare perspektiv, inte bara mot ett visst arbete eller vissa arbetsuppgifter. Bedömningen ska relateras till ett på arbetsmark- naden normalt förekommande arbete. 
 I begreppet normalt förekommande arbete ligger att Försäk- ringskassan inte bara ska göra bedömningen av arbetsförmågan i förhållande till de arbeten som finns direkt tillgängliga för den försäkrade. Försäkringskassan ska göra bedömningen mot hela den 
 314 
  
 SOU 2009:89 
  
 Bilaga 1 
  
 svenska arbetsmarknaden. Detta betyder att bedömningen inte ska begränsas till den lokala eller regionala arbetsmarknaden. Bedöms den försäkrade kunna klara ett normalt förekommande arbete har hon eller han inte längre rätt till sjukpenning. Om den försäkrade inte kan få ett sådant arbete är personen att anse som arbetslös. I departementspromemorian  
 Införande av en rehabiliteringskedja 
  
 (S2007/11032/SF) som är föremål för remissbehandling föreslås att begreppet normalt förekommande arbete ersätts med förmåga att försörja sig genom förvärvsarbete på arbetsmarknaden. I denna promemoria föreslås även förändringar av den ovan angivna stegmodellen. 
 Arbetsförmåga på arbetsmarknadspolitikens område 
 Begreppet arbetsförmåga är centralt även i olika sammanhang inom arbetsmarknadspolitiken och Arbetsförmedlingens verksamhet. 
 Arbetsförmedlingens uppgift är att, utifrån varje individs förut- sättningar och begränsningar, hjälpa individen att få ett lämpligt arbete. För dem som har ett funktionshinder som medför nedsatt arbetsförmåga måste, som ett första steg, en bedömning göras av arbetsförmågan. 
 Inte heller inom arbetsmarknadspolitiken finns i gällande lagar och förordningar begreppet arbetsförmåga närmare definierat. I Arbetsförmedlingens egna handläggarstöd om arbetsförmåga anges emellertid en definition av begreppet som lyder "arbetsförmåga bestäms av egenskaper hos en individ, en specifik arbetsuppgift och arbetsmiljö i samspel". Arbetsmarknadsstyrelsen har i föreskrifter (AMSFS 2000:6) angett vilka steg som ska vidtas och vilket underlag som ska finnas vid bedömning av arbetsförmåga i sam- band med beviljande av särskilda insatser för personer med funktionshinder som medför nedsatt arbetsförmåga. 
 Arbetslöshetsförsäkringen är en omställningsförsäkring vid omställning till annat arbete. I lagen (1997:238) om arbetslöshets- försäkringen (ALF) finns bestämmelser som är nära kopplade till den sökandes arbetsförmåga. 
 När en person skriver in sig på Arbetsförmedlingen i syfte att söka arbete och göra anspråk på arbetslöshetsersättning ska förmedlingen göra en bedömning av om personen är arbetsför och oförhindrad att åta sig arbete för en arbetsgivares räkning minst 3 timmar varje arbetsdag och i genomsnitt minst 17 timmar i veckan 
 315 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2009:89 
  
 (9 § 1 ALF). Om personen inte anses vara arbetsför och oför- hindrad att åta sig arbete ska förmedlingen anmäla detta till arbetslöshetskassan som fattar beslut om personen är berättigad till ersättning eller inte. Med att vara arbetsför avses enligt förarbetena till lagen om arbetslöshetsförsäkring att sökanden ska kunna prestera ett normalt arbetsresultat i ett för honom eller henne lämpligt arbete. För att i tveksamma fall kunna fastställa om en sökande är arbetsför kan arbetslöshetskassan kräva att han eller hon visar upp ett läkarutlåtande. Att en person är oförhindrad att förvärvsarbeta innebär att det inte får föreligga några omständlig- heter som hindrar den sökande att åta sig arbete under tid personen gör anspråk på ersättning. Annorlunda uttryckt innebär kravet att den arbetssökande ska vara oförhindrad att åta sig arbete och att personen ska stå till arbetsmarknadens förfogande. 
 Enligt grundvillkoren krävs vidare att den sökande ska vara beredd att anta erbjudet lämpligt arbete samt aktivt söka sådant arbete. Vilka arbeten som ska anses lämpliga bedöms utifrån reglerna i 11 § ALF. Arbetsförmedlingen och arbetslöshetskassan ansvarar för bedömningen utifrån arbeten på hela den svenska arbetsmarknaden. Därvid ska det exempelvis inom ramen för tillgången på arbetstillfällen tas skälig hänsyn till den sökandes förutsättningar för arbetet samt andra personliga förhållanden. Vidare ska eventuella medicinska hinder beaktas. En förutsättning för att ett arbete ska bedömas icke lämpligt på grund av medicinska hinder är dock att hindren kan styrkas med ett läkarutlåtande. 
 Vid bedömning av arbetsförmåga ska Arbetsförmedlingen pröva individens funktionstillstånd, kunskaper, färdigheter, erfarenheter och utvecklingsmöjligheter mot olika arbetsuppgifter och arbets- miljöer. En individ kan med detta synsätt vara fullt arbetsförmögen när det gäller vissa arbetsuppgifter och helt oförmögen att arbete med andra uppgifter. Begreppet arbetsförmåga är således en rela- tion mellan individ och miljö och inte enbart en egenskap hos individen. Arbetsförmågan kan påverkas genom anpassning av arbetsplatsen, med hjälp av olika hjälpmedel, med utbildning och inte minst över tid. 
 För personer med funktionsnedsättning som medför nedsatt arbetsförmåga finns ett särskilt program. Programmet omfattar stöd och andra insatser som syftar till att kompensera nedsätt- ningen i arbetsförmågan. För att få tillgång till dessa stöd och insatser ska funktionsnedsättningen vara dokumenterad och en 
 316 
  
 SOU 2009:89 
  
 Bilaga 1 
  
 bedömning av arbetsförmågan vara gjord. I fråga om lönebidrag ska en bedömning göras av graden av arbetsförmågans nedsättning. 
 Ett handläggarstöd för bedömning av arbetsförmåga finns tillgängligt för personalen vid Arbetsförmedlingen. Där finns också anställda specialister på rehabilitering, t.ex. arbetsterapeuter, sjuk- gymnaster och psykologer, som bl.a. har till uppgift att göra bedömningar av arbetsförmåga. Specialistkunnande finns också när det gäller olika slag av funktionsnedsättningar. Av handläggar- stödet framgår att flera olika metoder och hjälpmedel används som underlag för en bedömning av arbetsförmåga. Exempel är bl.a. samtal, självskattning, arbetspsykologisk utredning och ofta arbets- prövning på en eller flera arbetsplatser. 
 För att personer som går från sjukskrivning till att bli aktivt arbetssökande ska kunna erbjudas kontinuitet i servicen, har arbetsformer etablerats mellan Arbetsförmedlingen och Försäk- ringskassan i form av s.k. avstämningsmöten. Det är vid dessa möten som myndigheterna tillsammans med individen gör en första plan för hur övergången till arbete ska kunna ske. Utgångs- punkten är den av Försäkringskassan gjorda bedömningen av individens arbetsförmåga. Denna får sedan kompletteras med Arbetsförmedlingens utredning. Om det inte finns uppenbara skäl att ifrågasätta bedömningen ska den som av Försäkringskassan ha bedömts ha en arbetsförmåga också av Arbetsförmedlingen bedö- mas stå till arbetsmarknadens förfogande. 
 Metoder för bedömning av funktionstillstånd i andra länder 
 Internationellt finns vissa etablerade metoder och instrument för att mäta olika typer av funktionstillstånd, framförallt fysiskt funk- tionstillstånd såsom styrka i vissa muskler, syreupptagnings- förmåga, EKG, syn, hörsel, rörlighet. Det finns även metoder för att mäta vissa mentala funktionsförmågor såsom minne, logiskt tänkande och reaktionsförmåga. Det saknas emellertid i stor utsträckning metoder för sociala förmågor. Därtill saknas nästan helt metoder för att ta ställning till i vilken grad nedsatt  
 funk- tionstillstånd  
 även innebär en nedsättning av den fysiska, mentala respektive sociala  
 arbetsförmågan 
 , och i så fall till vilken grad. 
 Flera länder, exempelvis Nederländerna, Storbritannien och Danmark, har utvecklat olika instrument för att bättre kunna 
 317 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2009:89 
  
 bedöma en persons arbetsförmåga och vilken typ av insatser som kan behövas för återgång i arbetslivet. 
 Behovet av en översyn 
 Enligt Sjukförsäkringsutredningen (SOU 2006:86) är det en "mjuk" försäkring som ligger bakom utvecklingen att allt fler lämnar arbetslivet till följd av ohälsa i Sverige. I detta ligger att andra faktorer än nedsatt arbetsförmåga till följd av sjukdom har påverkat bedömningen av rätten till ersättning, vilket har medfört att sjuk- frånvaron har varierat över tid och rum på ett sätt som inte är motiverat av förändringar i befolkningens hälsoläge eller ålders- struktur. Samtidigt har alla typer av sjukfall förlängts. Resultatet har blivit en ökad utslagning från arbetsmarknaden med allvarliga mänskliga och samhällsekonomiska konsekvenser som följd. 
 Begreppet sjukdom 
 Andelen sjukskrivna med diagnoser inom gruppen psykiska sjukdomar har ökat kraftigt i Sverige. Den största diagnosgruppen är dock fortfarande diagnoser avseende sjukdomar i rörelseorganen. Tillsammans står dessa diagnoser för närmare två av tre sjuk- skrivningar som varat över 60 dagar. 
 I Sverige är således de vanligaste orsakerna till långtidssjuk- skrivning idag lindrigare psykisk ohälsa och besvär från rörelse- apparaten. Problemen kännetecknas ofta av begränsade objektiva undersökningsfynd. De utgörs inte sällan av subjektiva besvär och är många gånger kopplade till psykosociala problem som hänger samman med individens allmänna livsvillkor eller förhållanden på arbetsplatsen. För dessa tillstånd utgör arbete dock ofta inte något hot mot hälsan. Tvärtom kan arbete många gånger vara en förut- sättning för bevarande av hälsan. 
 Det ligger en motsägelse i att Sveriges befolkning generellt sett har blivit allt friskare och lever allt längre, samtidigt som antalet personer som får ersättning på grund av långvarig sjukdom ökar kraftigt. Andra faktorer än ökad sjuklighet kan delvis förklara detta förhållande. Exempelvis har kunskaperna om psykiska sjukdomar ökat samtidigt som stigmatiseringen, som är förknippad med sådana sjukdomstillstånd, har minskat. Detta kan innebära att 
 318 
  
 SOU 2009:89 
  
 Bilaga 1 
  
 patienterna har blivit mer villiga att berätta om psykiska problem och att läkarens eventuella tidigare motstånd mot att ange en psykiatrisk diagnos på intyget har minskat. I vissa fall kan dock läkarens diagnostiska bekräftelse av patientens sjukdomsupplevelse ges etiketten medikalisering. Med det avses att ett tidigare icke- medicinskt problem definieras som sjukdom och inkluderas i den medicinska sfären. Därtill kommer att sjukskrivning, ibland under långa tider, i praktiken har kommit att betraktas som en behand- lingsmetod för vissa upplevelser/symptom trots bristande evidens såväl vad gäller faktisk grad av nedsatt arbetsförmåga som effekter av sjukskrivning på sjukdomsförloppet. 
 Sett ur sjukförsäkringens perspektiv kompliceras bilden ytter- ligare av vilka tillstånd som försäkringsrättsligt bör ge rätt till ersättning. Dels måste en väl fungerande sjukförsäkring kunna avgränsa de tillstånd av sjukdom som omfattas av försäkringen, dels kan själva möjligheten att via sjukförsäkringen få sjukdom och nedsatt arbetsförmåga bekräftad och ersatt bli en icke önskvärd del av medikaliseringen. 
 I försäkringsrättsligt hänseende bör innebörden av skillnaderna mellan den subjektiva upplevelsen av att inte må bra (ofta benämnt  
 illness 
 ), den sociala roll man får av illabefinnandet ( 
 sickness 
 ) och det patologiska tillstånd som är objektivt diagnostiserat inom medi- cinen ( 
 disease 
 ) analyseras. Utan ett tydligt sjukdomsbegrepp kan den enskilde i praktiken komma att avgöra begreppets innebörd. Personliga faktorer som motivation och förhållningssätt kan få alltför stor betydelse i bedömningen av om sjukdom som försäk- ringsrättsligt ger rätt till ersättning föreligger eller inte. 
 Långvarig frånvaro på grund av mindre väldefinierade sjuk- domstillstånd kan många gånger med tiden i sig starta en utslag- ningsprocess. Det innebär att mindre svåra besvär övergår i en nedsatt arbetsförmåga som är en primär effekt av frånvaro och att den försäkrade identifierar sig själv som sjuk. Denna utslagnings- effekt tycks vara likartad i de flesta västländer. 
 Som tidigare nämnts gäller numera för operativa ingrepp att anledningen till ingreppet inte tillmäts någon betydelse när det gäller att bedöma sjukdomstillståndet efter ingreppet, utan bedöm- ningen ska i stället göras utifrån det tillstånd som det operativa ingreppet medfört. Det har i olika sammanhang framförts stark kritik mot att personer som frivilligt och av högst personliga skäl väljer att låta sig opereras, t.ex. i form av s.k. skönhetsoperationer 
 319 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2009:89 
  
 av olika slag, därefter har rätt till av arbetsgivaren eller försäkringen betald sjukfrånvaro. 
 Sjukförsäkringen vilar på idén om ett tydligt kriterium på skada eller sjukdom. I själva verket är detta begrepp i allra högsta grad undflyende, mångtydigt, föränderligt och omstritt. Varje försök att entydigt definiera sjukdom riskerar att bli antingen för begränsat eller för allomfattande för att vara praktiskt användbart. 
 Regeringen anser att det nu finns ett behov av att grundligt analysera och se över det grundläggande begreppet sjukdom sett ur sjukförsäkringens perspektiv. För att få en väl fungerande sjukför- säkring kan det vara nödvändigt att avgränsa det försäkrings- rättsliga sjukdomsbegreppet i förhållande till den medicinska sektorns vidare begrepp. 
 Begreppet arbetsförmåga 
 Den försäkrades förmåga att arbeta beror inte enbart på individens kapacitet i olika avseenden. Arbetsförmågan är även resultatet av samspelet mellan denna kapacitet, arbetets krav på den försäkrade och den miljö som individen befinner sig i. Begreppet arbets- förmåga kan beskrivas i tre grunddimensioner; en fysisk, en psykisk och en social. Arbetsförmågan avgörs av samspelet dem emellan och arbetet i fråga. Många faktorer påverkar således om ett visst hälsotillstånd leder till nedsatt arbetsförmåga. Personliga faktorer (bl.a. motivation och förhållningssätt) spelar också roll, särskilt vid mindre allvarliga och subjektivt upplevda hälsotillstånd. 
 Graden av arbetsförmåga har en mycket central betydelse i sjukförsäkringssammanhang. Trots det saknas en tydlig definition av begreppet arbetsförmåga. Det finns heller inte några gemen- samma normer eller instrument för hur arbetsförmågan och olika grader av nedsättning av den ska prövas och bedömas. Bedöm- ningarna blir särskilt svåra när arbetsförmågan ska relateras till hela arbetsmarknaden. Avsaknaden av gemensamma metoder och normer för värdering av arbetsförmågan leder till att värderingar och föreställningar hos den som bedömer den försäkrades arbets- förmåga, eller hos patienten själv, riskerar att få stor betydelse. Även den försäkrades möjlighet att få arbete på orten kan få stor betydelse. Enligt en tillsynsrapport från Socialstyrelsen  
 Sjukskriv- ningsprocessen i primärvården (2005)  
 framgår dessutom att många läkare inom primärvården har uppfattningen att det egentligen är 
 320 
  
 SOU 2009:89 
  
 Bilaga 1 
  
 patienten som avgör hur stor arbetsförmåga han eller hon har, även om det är läkaren som skriver intyget. 
 Nedsatt eller saknad arbetsförmåga på medicinska grunder kan vara fysiskt eller psykiskt fullständigt självklar. Men för många tillstånd kan man inte komma ifrån att allmänna värderingar i samhället om vilka krav på ansträngning och omställning som ska ställas på individen spelar in. Hur stora krav som ska ställas på individen blir sist och slutligen en normativ fråga som saknar ett självklart svar. Olika samhällen och olika tider ser olika på frågan om individens skyldigheter och rättigheter, t.ex. för kvinnor och män. Sett från de försäkrades utgångspunkt spelar också allmänna värderingar roll för vilka försäkringsvillkor som upplevs som nödvändiga för att individen ska känna att den har ett gott försäkringsskydd för sin inkomst. 
 I sjukförsäkringsärenden blir bristen på gemensamma normer och metoder problematisk. Försäkrades rätt till ersättning kan bedömas mycket olika trots likartade situationer. Detta tenderar att undergräva systemets legitimitet i samhället. Även det faktum att fler förhållanden än rent medicinska kan vägas in i bedömningen av den nedsatta arbetsförmågan leder till otydligheter, vilket kan leda till både underutnyttjande och överutnyttjande av sjukförsäk- ringen. Otydligheter innebär även att inblandade professionella  
 -  
 t.ex. inom Försäkringskassan och hälso- och sjukvården  
 -  
 känner frustration och otillfredsställelse, både över att inte kunna utföra ett optimalt arbete och över att denna typ av oklarheter leder till att handläggningen tar mer tid och oftare blir konfliktfylld. För indivi- den liksom för samhället i stort är det en förlust att ett stort antal försäkrade som uppbär sjukpenning eller sjukersättning har en påtaglig arbetsförmåga som inte tas till vara. En studie från Försäk- ringskassan  
 Sjukskriven i onödan?  
 visar att nästan 60 procent av de sjukskrivna uppger att de skulle kunna arbeta åtminstone en del av sin normala arbetstid om de kunde bestämma själva över sin arbetssituation. Av de heltidssjukskrivna uppgav 32 procent att de skulle vilja arbeta deltid med tanke på sin arbetsförmåga. 
 Utredningen Från socialbidrag till arbete har i sitt betänkande Från socialbidrag till arbete (SOU 2007:2) konstaterat att det även är viktigt att ta fram ett arbetsförmågeverktyg för personer som inte har arbetat tidigare och som därför inte omfattas av sjukför- säkringssystemet. Dessa personers arbetsförmåga är ofta outredd, och ett arbetsförmågeverktyg riktat till denna målgrupp bedöms öka möjligheterna att ta tillvara tidigare outredda människors 
 321 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2009:89 
  
 arbetsförmåga och därmed också minska risken för ett mer eller mindre permanent utanförskap för dessa individer. Som exempel kan nämnas att dessa problem finns hos många av kriminalvårdens klienter. 
 Krav på omställning 
 Arbetsförmågan ska i dag, i sjukförsäkringssammanhang, ställas i relation till de krav som personens arbete innebär eller, vid längre sjukfall och för personer som saknar arbete, till krav på ett på arbetsmarknaden normalt förekommande arbete, eller genom annat lämpligt arbete som är tillgängligt för den försäkrade. För detta skulle beskrivningar av vilka kraven är i olika arbeten behövas. Sådana kravbeskrivningar saknas emellertid i stor utsträckning, vilket ytterligare försvårar bedömningen av individers arbetsför- måga. Än svårare kan det vara att ta ställning till kraven på arbets- marknaden i allmänhet, även om den stora variation av krav som arbetsmarknaden innehåller i praktiken rimligen borde medföra att endast försäkrade med omfattande funktionsnedsättning kan anses ha en långsiktigt fullständigt nedsatt arbetsförmåga. 
 Arbetslinjen ställer krav på omställning. Den som kan arbeta ska försörja sig själv. Frågan är hur arbetslinjens krav översätts i normer och krav för vad som ska krävas av enskilda med nedsatt funktions- och arbetsförmåga. Vissa personer med mycket omfat- tande funktionsnedsättningar kan ha full arbetsförmåga, medan andra med till synes gott funktionstillstånd inte klarar arbetslivet. Funktionsförmåga bestäms givetvis även av faktorer som i vilken grad arbetsplatsen t.ex. har anpassats och tillgängligheten i sam- hället. Ny teknik kan skapa nya förutsättningar för arbetsförmågan för människor med funktionsnedsättningar men kan också skapa nya hinder. Människor med funktionsnedsättningar kan ha en nedsatt arbetsförmåga men behöver inte ha det om arbetsför- hållandena och arbetsplatserna är anpassade med hänsyn till funk- tionsnedsättningens art liksom om den enskilde har de hjälpmedel som behövs. Rätten till arbete för människor med funktionshinder på samma villkor som för andra  
 -  
 understruken i  
 FN-konventionen 
  om rättigheter för människor med funktionshinder  
 -  
 måste skyd- das. Det är också viktigt för denna grupp att sjukfall inte leder till sjuk- eller aktivitetsersättning utan att arbetsförmågan i nya eller anpassade arbetsuppgifter har prövats ordentligt. 
 322 
  
 SOU 2009:89 
  
 Bilaga 1 
  
 Sjukförsäkringen i Sverige är ingen yrkesförsäkring och kraven på omställning är egentligen obegränsade i AFL även om det i praktiken sällan förekommer radikala yrkesomställningar vid ned- satt arbetsförmåga. Många försäkrade lever emellertid i före- ställningen att de är yrkesförsäkrade och att de därigenom inte är tvungna att byta yrke när förmågan att utföra det tidigare arbetet inte längre finns. I arbetslöshetsförsäkringen finns en regel som berättigar den arbetssökande att inte behöva ta arbeten som medför en lägre inkomst än 90 procent av dagpenningen i arbetslöshets- försäkringen. Någon motsvarighet finns inte i sjukförsäkringen. Det finns emellertid skäl att tro att tillämpningen är densamma även om faktisk kunskap saknas, vilket motiverar en närmare analys. 
 Att tydligt formulera kraven på den enskilde, generella såväl som något mera specifika för olika arbeten, är viktigt för förutse- barhet och för att få till stånd en mera enhetlig tillämpning av sjukförsäkringen. Vid ett sådant formulerande bör eventuella krav på omställning inom andra angränsande områden observeras. 
 Mot bakgrund av det ovan beskrivna anser regeringen att det finns behov av att dels grundligt analysera och se över det grund- läggande begreppet arbetsförmåga dels utarbeta evidensbaserade metoder för bedömning av medicinskt orsakad funktionsnedsätt- ning och arbetsoförmåga. Utgångspunkten för ett sådant uppdrag är att kvarvarande arbetsförmåga ska tas tillvara i ökad utsträck- ning. Uppmärksamheten ska vidare vara inriktad på den arbetsför- måga som den försäkrade har och inte på arbetsoförmågan. Det innebär att de som kan arbeta och bidra till sin egen försörjning också ska ges möjlighet till detta. Regeringens bedömning är att ett nytt evidensbaserat metodstöd för bedömning av arbetsförmåga, i likhet med det försäkringsmedicinska beslutsstödet, väsentligt kommer att öka enhetligheten och ge stöd för både intygsskrivande läkare och försäkringsadministrationen i handläggnings- och beslutsprocessen vad gäller rätten till ersättning vid nedsatt arbets- förmåga på grund av sjukdom. För den enskilde innebär ett evidensbaserat metodstöd ökad likabehandling och rättssäkerhet. 
 För allmänheten är sjukförsäkringens sätt att definiera och till- lämpa begreppen sjukdom och arbetsförmåga av avgörande bety- delse. Många professioner och organisationer, bl.a. läkare, försäk- ringskassehandläggare, psykologer, arbetsförmedlare, företags- hälsovård, privata rehabiliteringsaktörer, arbetslöshetskassor, handi- kapporganisationer och försäkringsbolag är direkt berörda av 
 323 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2009:89 
  
 diskussionen om sjukdom och därav föranledd nedsatt arbets- förmåga. 
 Uppdraget 
 Uppdraget ska utföras i två steg som ska redovisas var för sig. 
 Inventera metoder 
 I ett första steg ska utredaren inventera de olika metoder för beskrivning och bedömning av funktionstillstånd och arbets- förmåga som finns i dag, i Sverige och andra länder. Metoderna ska sammanställas utifrån sina styrkor och svagheter, användbarhet, kostnader samt konsekvenser de medfört, hur accepterade de är bland allmänheten, hos olika professioner och bland arbetsgivare. Mot bakgrund av denna genomgång ska utredaren presentera en internationell kunskapsöversikt, dra slutsatser därav för svenska förhållanden och föreslå användbara metoder för att beskriva och bedöma funktionstillstånd och arbetsförmåga. Utredaren ska i samråd med berörda myndigheter vidare föreslå hur arbetet med att ta fram ett detaljerat metodstöd ska genomföras. Utgångspunkten ska vara att individens funktionstillstånd ska tillmätas större betydelse vid bedömningen av arbetsförmågan. Metoderna ska bidra till en rättssäker beslutsprocess inom sjukförsäkringen och arbetsmarknadspolitiken. De ska så långt som möjligt vara evidens- baserade och utformade på sådant sätt att de blir användbara för berörda aktörer, t.ex. hälso- och sjukvården, företagshälsovården, Försäkringskassan, arbetslöshetskassorna och Arbetsförmedlingen. Särskild uppmärksamhet bör ägnas åt behovet av att kunna identifiera förmågor, inte enbart oförmågor. Detta innebär bl.a. att metodernas möjligheter att beskriva och bedöma partiell arbets- förmåga samt att hantera situationer när arbetsförmågan förbättrats ska belysas särskilt. I utredningens uppdrag ligger även att redogöra för konsekvenserna av ett sådant arbetssätt. 
 Denna del av uppdraget ska redovisas senast den 31 maj 2008. 
 324 
  
 SOU 2009:89 
  
 Bilaga 1 
  
 Beskriva och analysera begrepp 
 I ett andra steg ska utredaren beskriva och analysera begreppet sjukdom ur sjukförsäkringens perspektiv. En grundläggande fråga är hur en avgränsning av sjukdomsbegreppet i försäkringsrättsligt hänseende ska göras i förhållande till hur begreppet används i allmänt språkbruk eller inom hälso- och sjukvården. Den sjuk- försäkringsrättsliga förhållningen till diffusa diagnoser och s.k. symptomdiagnoser är här central. Utredaren ska i detta samman- hang även belysa och vid behov föreslå regler vad gäller t.ex. frågan om de frivilliga operationer som leder till ett medicinskt sjuk- domstillstånd även socialförsäkringsrättsligt ska betraktas som sjukdom och ge rätt till ersättning. 
 Utredaren ska vidare beskriva och analysera begreppen arbets- förmåga och arbetsoförmåga och presentera en begreppsapparat. Hänsyn ska tas till arbetslinjens krav på att den som kan ska arbeta och försörja sig själv, men också till vad som krävs för att med- borgarna ska uppleva att de har en god inkomsttrygghets- försäkring. Den som vill omfattas av inkomsttrygghetsförsäk- ringarna och som har en arbetsförmåga, om än begränsad, ska arbeta eller stå till arbetsmarknadens förfogande. Utredaren ska analysera den nuvarande tillämpningen av begreppen arbetsförmåga och arbetsoförmåga inom såväl socialförsäkringen som arbetsmark- nadspolitiken. Angränsande begrepp inom arbetsmarknadspoli- tiken, såsom att betraktas som arbetsför, eller s.k. anställbar, och att stå till arbetsmarknadens förfogande behöver beskrivas och analyseras. Utredaren ska försöka förhindra omotiverade skillnader mellan att betraktas ha en arbetsförmåga respektive betraktas som arbetsför osv. Skillnaden mellan funktionsnedsättning, funktions- tillstånd, aktivitetsbegränsning, arbetsförmåga och arbetsoförmåga liksom förhållandet dem emellan ska beskrivas och analyseras. Utredaren bör särskilt analysera bedömningen av arbetsförmågan hos personer med varaktiga funktionsnedsättningar som har fun- nits vid födseln eller uppstått senare på grund av skada eller sjukdom. 
 Utredningen ska således presentera en genomarbetad begrepps- apparat som förtydligar begreppen sjukdom och arbetsförmåga. Utredaren ska konkretisera de frågeställningar av normativt slag som kan ligga till grund för de politiska avgöranden som krävs för att tydliggöra försäkringsvillkoren i sjukförsäkringen. Skillnader mellan kraven på omställning i socialförsäkringen respektive 
 325 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2009:89 
  
 arbetsmarknadspolitiken ska redovisas närmare och analyseras. Utredningen syftar ytterst till att begrepp, bedömningskriterier och metoder för att bedöma funktionstillstånd och arbetsförmåga inom socialförsäkringen och arbetsmarknadspolitiken ska bli mer enhetliga. Utredaren bör även beakta hur personer som inte omfattas av sjukförsäkringssystemet, och saknar sjukpenning- grundande inkomst, kan få sin funktions- och arbetsförmåga bedömd på ett adekvat sätt. 
 Utredaren ska vidare överväga hur en systematisk forsknings- och kunskapsutveckling ska komma till stånd när det gäller medicinskt betingad oförmåga att arbeta. 
 Försäkringsmedicinska, medicinska, ekonomiska, rättsliga, och etiska aspekter bör beaktas i utredningen och de föreslagna metodernas vetenskapliga förankring bör säkerställas. 
 Utredarens analyser och konsekvensbeskrivningar ska där så är relevant göras med ett jämställdhetsperspektiv. 
 Utredaren ska lämna de förslag till författningsändringar som översynen motiverar. Det står utredaren fritt att ta upp och föreslå även andra förändringar som har samband med uppdraget. 
 Den första delen av uppdraget ska som tidigare nämnts redo- visas senast den 31 maj 2008. Utredaren ska redovisa hela upp- draget senast den 30 april 2009. 
 Utredningens arbetsformer 
 Försäkringskassan, Socialstyrelsen och Arbetsförmedlingen ska bistå utredaren redan från början i utredningsarbetet. Detta för att ta till vara myndigheternas kunskap och erfarenheter liksom pågående arbete på området eller närliggande områden. Myndig- heterna ska få en aktiv roll i arbetet. Därmed kommer de förslag som lämnas av utredaren att vara väl förankrade i dessa kretsar redan från start. Myndigheternas expertkunskap är en förutsättning för att metodstödet ska bli tillämpbart i praktiken och inte minst för att det ska vinna acceptans bland de yrkesgrupper som ska tillämpa stödet. 
 Utredaren ska under arbetet söka få till stånd såväl allmän debatt som diskussioner bland de direkt berörda, t.ex. genom att anordna seminarier och sammankomster som ger berörda möjlig- het att medverka och påverka. Att många deltar i debatten om 
 326 
  
 SOU 2009:89 
  
 Bilaga 1 
  
 innebörden av begreppen sjukdom och arbetsförmåga är en central aspekt i förankringen av synen på försäkringen. 
 Det står utredaren fritt att skapa och knyta referensgrupper till sig med såväl nationella som internationella experter på området. 
 Utredaren ska samråda med den i budgetpropositionen för 2008 (prop. 2007/08:1) aviserade parlamentariska utredningen om socialförsäkringarna som kommer att tillsättas under utrednings- tiden. 
 (Socialdepartementet) 
 327 
 Bilaga 2 
 Kommittédirektiv 
  
 Tilläggsdirektiv till Utredningen om 
  
 Dir. 
  
 översyn av begreppen sjukdom och 
  
 2009:33 
  
 arbetsförmåga samt en enhetlig bedömning 
  
 av arbetsförmåga (S 2008:01) 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 16 april 2009 
 Förlängd tid för uppdraget 
 Med stöd av regeringens bemyndigande den 31 januari 2008 till- kallade statsrådet Hawkins en särskild utredare med uppdrag att se över begreppen sjukdom och arbetsförmåga samt en enhetlig bedömning av arbetsförmåga (dir. 2008:01). Utredaren ska även föreslå användbara metoder för att mäta och bedöma bl.a. arbetsförmåga. Utredaren ska enligt direktiven redovisa hela upp- draget senast den 30 april 2009. 
 Tiden för utredningsuppdraget förlängs för att utredningen till- sammans med Försäkringskassan ska kunna påbörja ett utveck- lingsarbete av ett instrument för bedömning av arbetsförmåga. Utredaren ska i stället redovisa hela uppdraget senast den 31 okto- ber 2009. 
 (Socialdepartementet) 
 329 
 Bilaga 3 
 Bedömning av funktionsförmåga inom hälso- och sjukvården i Finland 
 – Finska Läkarsällskapet Duodecims och TELA:s publikationsserie Facultas 
  
 Wolfe 
  
 Montgomery 
  
 Professor emeritus 
  
 Professor 
  
 Uppsala Universitet 
  
 Åbo Universitet/Turun Yliopisto 
  
 331 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2009:89 
  
 332 
  
 SOU 2009:89 
  
 Bilaga 3 
  
 Sammanfattning 
 I denna promemoria redovisas Arbetsförmågeutredningens upp- drag till undertecknade Wolfe och Montgomery att presentera ett sammandrag av fyra finskspråkiga dokument redigerade för vägledning av läkarkåren i Finland om bedömning av funktionsförmåga. Dessa dokument utgör en avkastning av det s.k. Facultas – programmet som genomförts gemensamt av finska läkarsällskapet Duodecim och försäkringsanstalten (arbetspensio- ner) TELA. De fyra  
 Facultas-dokumenten 
  avhandlar sakområdena 1) Psykisk störning; 2) Sjukdomar i rygg och nacke; 3) De stora lederna; 4) Kronisk smärta. 
 Presentationen innehåller tre delar: i) Redogörelse för Facultas- projektets tillkomst och kortfattad resumé av arbetsprocessen för att ta fram skrifterna. ii) Sammandrag av vardera fyra Facultas- dokumenten och iii) våra (Hayden och Davis) anslutande kommentarer. 
 I sammandragen av  
 Facultas-dokumenten 
  valde vi att återge författarnas huvudbudskap vad gäller metod för bedömning av funktionsförmåga på de fyra ovan nämnda sjukdomsområdena. I avsnittet kommentarer och reflektioner diskuteras grundläggande begrepp som funktionsförmåga och arbetsförmåga. Företagshälso- vårdens roll som aktör med ett samhällsuppdrag beskrivs kort. Kvalitetsbrister i läkarintyg har utgjort ett viktigt motiv i initie- ringen av  
 Facultas-projektet. 
  
 Frågan om anpassning av befintliga beskrivningssystem för funktionsbegränsningar och funktionstillstånd vid tillämpning av WHO:s International Classification of Functioning, Disability and Health (ICF).  
 Facultas-dokumentens 
  beröringspunkter med Soci- alstyrelsens och Försäkringskassans beslutsstöd diskuteras kort. Betydelsen av en framtida utvärdering av projektet framhålls. 
 Författarna erinrar om de fördelar som kan finnas i ett internor- diskt samarbete i att ta fram metoder och medicinska kriterier i bedömning av funktionstillstånd och – begränsningar. 
 333 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2009:89 
  
 1  
 Facultas-projektet 
  
 Denna promemoria redovisar ett sammandrag av riktlinjer som tagits fram av den finska läkarkåren och dess organisationer för att åstadkomma mer enhetliga funktionsbedömningar inom hälso- och sjukvården och i praktisk försäkringsmedicin. Riktlinjerna har år 2008 publicerats av finska läkarsällskapet Duodecim. De utgör resultatet av det så kallade  
 Facultas-projektet, 
  som sällskapet genomfört i samarbete med arbetspensionsförsäkringen TELA. I de fyra skrifterna behandlas: 
  
 - Psykiska störningar – 
  
 (Fi: Mielialan häiriöt) 
  
 - Ländryggens och nackens sjukdomar – 
  
 (Fi: Alaselkä- ja niskasairaudet) 
  
 - Besvär i de stora lederna – 
  
 (Fi: Isot nivelet) 
  
 - Kronisk smärta – 
  
 (Fi: Krooninen kipu) 
  
 En viktig drivkraft vid projektets tillkomst var att läkare i sin kli- niska verksamhet i ökande utsträckning ställs inför krav att bedöma funktions- eller arbetsförmåga. Detta gäller praktiskt taget alla läkare i primär- och företagshälsovård, men också andra specialite- ter. Funktionsförmågan behandlas i  
 Facultas-skrifterna 
  som ett medicinskt begrepp, som beskriver en persons förmåga att funk- tionellt reagera på krav från sin omgivning. När en behandlande läkare skall uttala sig om sina patienters förutsättningar att klara krav i arbetslivet uppstår ofta osäkerhet om vilka funktioner som skall bedömas, hur man mäter dem och vad som bör ingå i en sys- tematisk beskrivning av en funktionsförmåga. 
 Projektet planerades  
 2005–06. 
  Det första steget bestod i val av sjukdomsområden att ta upp till granskning. Besvär i ländrygg och nacke, psykiska besvär, ledbesvär och kronisk smärta prioriterades högst, eftersom man på dessa områden såg det största behovet av utveckling och uppstramning av praxis. Först utsågs lämpliga ledare för de fyra delprojekten i avsikt att tillförsäkra projektgrupperna praktiskt kunniga och erfarna kliniker med högt kollegialt anseende i läkarkåren. Efter detta vidtog sökande av lämpliga personer att medverka i arbetsgrupperna. I denna nominering/rekrytering del- tog läkarsällskapet Duodecim aktivt genom sina specialförbund. I varje grupp skulle finnas företrädare för de specialområden som frågeställningen berör. Till grupperna knöts också en informati- ker/dokumentalist för att förse dem med aktuellt publicerat mate- rial från berörda vetenskapsområden. 
 334 
  
 SOU 2009:89 
  
 Bilaga 3 
  
 Gruppernas uppgift var att skriva en text med handbokskarak- tär, som vänder sig till alla läkare som i sin verksamhet har att göra funktionsprövningar och dokumentera dessa med läkarintyg. Det gällde att gå igenom de fyra områdena för att producera skrifter användbara som vägledning, instruktion och för utbildning av läkare i hälso- och sjukvården med ansvar för diagnostik, vård, rehabilitering och härmed sammanhängande intyg och utlåtanden. 
 Under arbetets gång konsulterades ett omfattande nätverk av specialister för att tillförsäkra skrifternas innehåll en bred förank- ring i läkarkåren. Alla berörda specialistföreningar bereddes möj- lighet att komma med synpunkter på texterna. En brett upplagd pilotundersökning utfördes i samarbete med läkare i primärvården och företagshälsovården för att tillföra materialet erfarenheter av praktisk användning i hälso- och sjukvårdens vardag. En särskild referensgrupp organiserades inom Social- och hälsoministeriet för genomförandet av pilotstudierna och det omfattande utbildnings- program som utgjorde en del av projektet. Drygt 5 700 läkare i Finland har genomgått en särskild  
 Facultas-utbildning 
  omfattande två halvdagar (2 x 4 undervisningstimmar) om skrifternas innehåll och användning.  
 Facultas-skrifterna 
  är nu tillgängliga på finska för Finlands läkare via Dean portal terveysportti.fi. De har omgående tagits i bruk för utbildning av läkare i primär- och före- tagshälsovård och andra berörda kliniska specialiteter. 
 2 De fyra dokumenten i sammandrag 
 De fyra översikter som här följer syftar till att återge de principiella tankegångarna i funktionsvärdering och hithörande överväganden. Frågor om diagnostik och terapi berörs endast kortfattat. I texten refereras personer vilkas funktionsförmåga bedöms som patien- ter eftersom det sammanhang där bedömningarna görs oftast är en medicinsk konsultation. Sammandragen är inte redigerade på ett enhetligt sätt eftersom de sjukdomstillstånd de behandlar är så olikartade. De utgör koncentrerade återgivningar av de finska ori- ginaltexterna och, under egen rubrik, våra egna reflektioner. Vi har hållit oss nära den finska originaltexten med ransonering av fri översättning för att på möjligast effektiva sätt återge de idéer och synsätt som författarna vill förmedla. 
 335 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2009:89 
  
 2.1 
  
 Psykiska störningar (Fi: Mielialan häiriöt) 
  
 Författare:  
 Erkki Isometsä (ordf.), Butler, Cherry, Thomas, Price, 
  Brown, Clark, Villarreal, Spence, Jyrki Varjonen, Marshall (red.) 14 sidor text. Referenser: 15, av vilka 12 engelskspråkiga och tre finskspråkiga källskrifter. 
 De behandlade psykiatriska sjukdoms/störningstillstånden: 
  
 depressionsepisod och recidiverande depression –  
  
 ICD-10 
  kate- gorier F32 respektive Johnson 
  
 Bipolärt syndrom (typ I och II) samt 
  
 Hypoman episod. 
  
 Allmänt 
 Vanligen sänks funktionsförmågan av flera samtidigt förekom- mande psykiatriska syndrom. Typiska, samtidigt uppträdande psy- kiska symtombilder är ångestsyndrom, personlighetsstörningar och beroendesyndrom. Ungefär hälften av de patienter som söker vård för depression eller bipolär symtombild uppvisar också en person- lighetsstörning av något slag. Om patienten är hämmad, labil eller särskilt krävande för sin omgivning kan en funktionsbedömning vara svår att genomföra. 
 Bedömning av funktionsförmåga 
 Funktionsförmågan hos en deprimerad patient är relaterad till ytt- ringar av sjukdomstecken och deras svårighetsgrad. Det är viktigt att uppmärksamma restsymtom från tidigare ofullständigt utläkta sjukdomstillfällen, särskilt i fråga om bipolära syndroms långsiktiga inverkan på arbetsförmågan. Upprepade sjukdomsskov kan ha en ackumulerande negativ inverkan över tid. Funktionsförmågan på- verkas även av andra samtidigt förekommande psykiska störningar och somatiskt ohälsotillstånd. I bedömningen bör beaktas ålder, kön, yrke, utbildning, familjerelationer och övrigt socialt nätverk samt aktuella livshändelser. För att få en heltäckande bild av funk- 
 336 
  
 SOU 2009:89 
  
 Bilaga 3 
  
 tionsförmågan är det viktigt att klarlägga patientens funktions- förmåga på flera olika livsområden såsom arbete, studier, familjeliv, sociala relationer, fritidsvanor, egenvård och personliga hygien. En särskild svårighet kan ligga i en psykisk störnings periodicitet och de skiftningar i funktionsförmågan detta kan medföra. I princip behöver man få fram en uppfattning om funktioners variabilitet över tid. För helhetsbilden är detta ofta av större vikt än graden av aktuell funktionsförmåga under ett akut sjukdomsskov. En psykisk störnings inverkan på funktionsförmågan bör sättas i relation till en jämförelsepunkt, exempelvis högsta uppnådda funktionsförmåga i vuxen ålder. Den nivå till vilken funktionsförmågan återgått efter tidigare sjukdomsskov kan ge en jämförelsepunkt för bedömning av det läge till vilket den i ideala fall kan återvända. Eftersom en deprimerad patient ofta bedömer sitt eget liv i ett negativt per- spektiv bör eftersträvas att så långt möjligt förankra alla bedöm- ningar i konkreta fakta genom utnyttjande av även andra informa- tionskällor än den undersökta personen. 
 Enbart medicinska uppgifter om sjukdomen och symtomens svårighetsgrad är inte tillräckliga för att beskriva hur en person reder sig i sitt vardagsliv. I en bedömning av funktionsförmåga bör klarläggas konkret vad patienten kan och inte kan göra. Så till exempel ger en uppgift om minskad koncentrationsförmåga inte någon klar bild av dess funktionella betydelse, medan en uppgift om t.ex. oförmåga att läsa mer än en halv sida text åt gången på grund av koncentrationssvårigheter kan vara mera upplysande. 
 Funktionsförmågan i tidsperspektiv 
 Bedömning av funktionsförmåga kan göras på olika sätt beroende på sammanhang och syfte. Breda, heltäckande och djupgående utredningar, som kanske omfattar en persons hela livshistoria, kan behövas i prövningar av arbetsförmåga och överväganden om reha- biliteringsbehov. I andra fall – såsom efter kort tids sjukfrånvaro – kan en mera allmän bedömning av möjliga samband mellan den aktuella sjukdomen/hälsostörningen och arbetsförmågan vara till- räcklig. Viktiga informationskällor utgör, utöver de upplysningar som kan ges av patienten själv, anhöriga och andra som känner patienten väl. Information om skolgång och studieresultat, arbets- platser, arbetsledning och arbetskolleger, familjesituation och övriga sociala relationer, fritidsvanor, m.m. kan användas för 
 337 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2009:89 
  
 bedömning av social funktionsförmåga. För att få fram en bild av funktionsförmågan då den varit som bäst kan det vara till hjälp att penetrera tidigare livssituation vad gäller familjeförhållanden, bostad, arbete, arbetsuppgifternas karaktär och fritidsvanor. Ett sådant helhetsperspektiv kan ge möjlighet att bedöma funktions- förmågans stabilitet och i vilken grad psykiska störningar har inne- burit inskränkningar eller andra konsekvenser för patientens livs- föring. 
 Bedömning av aktuell funktionsförmåga 
 Vid bedömning av aktuell funktionsförmåga ombeds patienten själv beskriva sin vardag och vad hon/han uträttar, antingen muntligt i ett fritt samtal eller i form av en skriftlig redogörelse. Väsentligt är att i samtalet ta med viktiga element i vardagslivet såsom sömn och dygnsrytm, måltider och dryckesvanor, arbete i hemmet eller på annan plats, fysisk aktivitet och förflyttningar/resor, egenvård och vård av anhöriga/andra, fritidsaktiviteter, sociala relationer och kontakter med vänner. 
 Funktionsförmågans beskrivning med SOFAS skattningsskala enligt  
 DSM-IV 
  
 För beskrivningar av funktionsförmåga behövs ofta hjälpmedel som underlättar strukturering och kommunikation av erhållen information. För patienter med psykiska störningar rekommende- ras användning av SOFAS skattningsskala (Social and Occupatio- nal Functioning Scale). Med  
 SOFAS-instrumentet 
  (se tabell nedan) skattas social och arbetsmässig funktionsförmåga med en kontinu- erlig skala med indelning i kategorier från värdet fullgod till avse- värt nedsatt. Endast inskränkningar orsakade av psykiska och fysiska hälsohinder beaktas; aktivitetsbegränsningar orsakade av omständigheter i omgivande miljö anges ej. 
 338 
 SOU 2009:89 Bilaga 3 
 Här följer vår inofficiella översättning av tabellen 
  
 Kod 
  
 Anm. Ange, om möjligt preciserade skalsteg, exempelvis 45, 68 eller 72 
  
 91–100 
  
 Utomordentlig funktionsförmåga på flera livsområden; 
  
 81–90 
  
 God funktionsförmåga på alla livsområden. Välfungerande yrkesmässigt och 
  
 socialt 
  
 71–80 
  
 Endast ringa försvagning i social yrkesmässig funktionsförmåga i verksamhet 
  
 som förutsätter utbildning. (exempelvis enstaka interpersonell konflikt eller till- 
  
 fällig försening i skolarbete) 
  
 61–70 
  
 Lätta svårigheter i social och yrkesmässig funktionsförmåga eller i uppgifter 
  
 innebärande krav på inlärning. Allmänt god funktion; några goda vänskaps- 
  
 relationer 
  
 51–60 
  
 Måttliga svårigheter i sociala och yrkesmässiga funktioner som förutsätter 
  
 utbildning (t.ex. endast ett fåtal vänner, konflikter med jämnåriga eller med 
  
 arbetskolleger förekommer) 
  
 41–50 
  
 Tydlig(allvarlig) försvagning i social, yrkesmässig funktionsförmåga eller funk- 
  
 tion som förutsätter utbildning (t.ex. inga vänner, oförmåga att behålla arbete) 
  
 31–40 
  
 Betydande försvagning av funktion på flera livsområden såsom arbete, skola 
  
 eller familjerelationer (t.ex. deprimerad mansperson som undviker bekanta och 
  
 vänner, förlamar sin familjs vardagsliv, förmår ej arbeta; barn som misshandlar 
  
 yngre, uppträder trotsigt hemma och klarar inte att gå i skolan. 
  
 21–30 
  
 Avsaknad av funktionsförmåga på nästan alla livsområden (t.ex. ligger till 
  
 sängs hela dagar, ingen arbetsplats, inget hem, inga vänner) 
  
 11–20 
  
 Försummar tidvis miniminivån i personlig hygien; oförmögen till självständig 
  
 funktion 
  
 1–10 
  
 Försummar konsekvent minimikrav på personlig hygien: oförmögen att göra 
  
 något utan att skada sig själv eller andra utan betydande grad av extern hjälp 
  
 och stöd (t.ex. vård eller tillsyn) 
  
 0 
  
 Otillräcklig information 
  
 Till SOFAS värderingsskala finns fogad en av författargruppen ut- arbetad vägledning för dess användning på tre viktiga livsområden, presenterad i följande tabell. Den är ett  
 Facultas-gruppens 
  original- arbete som tidigare inte publicerats. Vägledningen ges i tabellform här nedan. Även denna tabell återges här som en PWGW in- officiella översättning. 
 339 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2009:89 
  
 Fritid 
  
 Arbete eller studier 
  
 Familjeliv och sociala 
  
 Omsorgen om sig själv 
  
 relationer 
  
 (egenvården) 
  
 100 
  
 100 
  
 100 
  
 100 
  
 Aktiv, söker 
  
 Fullgör utmärkt väl 
  
 Familjeliv förlöper normalt. De 
  
 Tar hand om sig själv 
  
 nya områden 
  
 arbetsuppgifter eller 
  
 som saknar familj träffar 
  
 på exemplariskt sätt 
  
 för aktivitet 
  
 studier 
  
 vänner och bygger aktivt nya 
  
 vänskapsförhållanden 
  
 90 
  
 90 
  
 90 
  
 90 
  
 Utövar aktivt 
  
 Fullgör uppgifter i 
  
 Familjelivet fungerar bra. De 
  
 Tar mycket väl hand om 
  
 det man tycker 
  
 arbete eller skola 
  
 som saknar familj träffar 
  
 sig själv 
  
 om att göra 
  
 aktivt vänner 
  
 80 
  
 80 
  
 80 
  
 80 
  
 Utövar, bero- 
  
 Endast lätt eller till- 
  
 Lätta svårigheter att delta i 
  
 Tar väl hand om sig 
  
 ende av egen 
  
 fälligt nedsatt funk- 
  
 familjeliv, men orkar i allmän- 
  
 själv 
  
 ork, aktiviteter 
  
 tion i arbete eller 
  
 het vara med om allting. Den 
  
 som känns 
  
 studier 
  
 som saknar familj träffar ofta 
  
 angenäma 
  
 vänner 
  
 70 
  
 70 
  
 70 
  
 70 
  
 Uteblir då och 
  
 Lätta svårigheter i 
  
 Deltagandet i familjeliv tidvis 
  
 Omhändertagandet av 
  
 då från akti- 
  
 arbete och i studier. 
  
 ansträngande. Den som saknar 
  
 sig själv (egenvård) 
  
 vitet 
  
 Klarar i allmänhet 
  
 familj träffar sina vänner men 
  
 upplevs tungt, men 
  
 sina uppgifter 
  
 förmår inte delta i alla möten 
  
 klaras av. 
  
 60 
  
 60 
  
 60 
  
 60 
  
 Uteblir vid 
  
 Funktionsförmåga i 
  
 Deltagandet i familjeliv 
  
 Klarar egenvård själv 
  
 upprepade 
  
 arbete eller annan 
  
 ansträngande, tidvis tvister. 
  
 med sällsynta undan- 
  
 tillfällen från 
  
 verksamhet som mått- 
  
 Den som saknar familj förmår 
  
 tag 
  
 aktivitet 
  
 ligt försvagad 
  
 oftast inte träffa vänner och 
  
 bekanta 
  
 50 
  
 50 
  
 50 
  
 50 
  
 Förmår inte 
  
 Betydande svårigheter 
  
 Familjelivet ansträngande. 
  
 Egenvården vid enstaka 
  
 utöva någon 
  
 att utföra arbetsupp- 
  
 Konflikter förekommer ofta. 
  
 tillfällen bristfällig 
  
 aktivitet 
  
 gifter eller klara av 
  
 Den som saknar familj träffar 
  
 studier 
  
 inte vänner. 
  
 40 
  
 40 
  
 40 
  
 Oftast arbetsoförmö- 
  
 Svårigheter att vara med 
  
 Egenvården vid upp- 
  
 gen 
  
 familj. Dagliga konflikter. Den 
  
 repade tillfällen brist- 
  
 som saknar familj träffar inte 
  
 fällig 
  
 vänner 
  
 30 
  
 30 
  
 Drar sig undan från familj och 
  
 Egenvården konstant 
  
 vänner 
  
 bristfällig. Ligger mest 
  
 till sängs 
  
 20 
  
 Egenvården övermäktig 
  
 uppgift 
  
 10 
  
 Klarar överhuvudtaget 
  
 inte av egenvård och 
  
 personlig hygien 
  
 340 
  
 SOU 2009:89 
  
 Bilaga 3 
  
 Bedömning av arbetsförmåga 
 I bedömning av arbetsförmåga ställs patientens funktionsförmåga mot såväl nuvarande arbete som mot krav som allmänt ställs i arbetslivet. Utgångspunkten är alltså inte enbart sjukdom eller ned- satt hälsa. I bedömningen av en psykiskt störd patients funktions- förmåga är huvudregeln att ett bemästrande av vardagslivets krav på en rimlig nivå på andra livsområden än arbetet utgör approximativa ramvillkor för arbetsförmåga. Således kan fullgörande av hemarbete och en god affektkontroll ses som förutsättning för arbetsförmåga. Utöver hälsotillståndet är uppgifter om den undersöktes utbild- ning, kunskaper och färdigheter och yrkesaktivitet viktiga. Vad gäller nuvarande arbete behövs uppgifter om de fysiska och psy- kiska krav det ställer, och aktuella förändringar i arbetsorganisatio- nen/arbetsgemenskapen. 
 I bedömning av arbetsförmåga bör man överväga vad som är mest väsentligt för att utföra arbetsuppgifterna; brist på yttre för- utsättningar (ansvar för små barn eller sjuka föräldrar), otillräcklig egen kompetens eller skicklighet (kan inte), tolkning av uppgiften (förstår inte, uppfattar sig inte som tillräckligt kunnig eller skick- lig), fysisk oförmåga (förmår inte, blir helt utmattad), eller psykisk oförmåga att klara uthållighets- och noggrannhetskrav? Det kan också finnas skäl att överväga möjligheten av en konflikt mellan funktionsförmågan i arbete och krav på andra livsområden. 
 Till symtombilden vid depression hör att avsaknad av engage- mang och välbefinnande i allmänhet berör flera livsområden. Om avsaknaden av motivation gäller endast arbetet är den oftast ett uttryck för andra problem än depression. 
 Kompletterande specialundersökningar 
 För en fördjupad bedömning av arbetsförmåga kan ibland special- undersökningar vara nödvändiga. Konsultation av specialister inom flera olika områden är då till fördel för en helhetsbedömning av patienters tillstånd.  
 Klinisk-psykologiska 
  undersökningar/testning- ar och intervjuer med bedömning av personlighetsdrag och begåv- ning kan bidra till precisionen i en helhetsbild. Genom neuropsy- kologisk undersökning fås tilläggsinformation om kognitiv funk- tionsförmåga, i synnerhet vid överväganden om möjlig inverkan av organisk hjärnsjukdom. Patienter med svåra och recidiverande 
 341 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2009:89 
  
 psykiska störningar uppvisar många slag av neuropsykologiska funktionsstörningar i relation till krav på noggrannhet och snabb- het. Trots detta har resultat från enskilda neuropsykologiska test endast begränsat värde i bedömningar av arbetsförmåga. 
 I fall där en precisering av diagnosen bedöms som viktig och i ärenden där funktionsbedömningen är oklar eller kontroversiell, rekommenderas att bedömningen av arbetsförmågan görs vid spe- cialiserade enheter inom dagsjukvård eller på heldygnsavdelning. Bedömningen görs då av en mångdisciplinärt sammansatt grupp med möjlighet att utreda patientens livssituation under en längre undersökningsperiod. Arbetsterapeutens bedömning av funktions- förmågan ger då ofta viktiga upplysningar. 
  
 2.2 
  
 Sjukdomar i rygg och nacke (fi Alaselän ja niskan sairaudet) 
  
 Författare:  
 Huynh, (ordf.), Olson, Casey, Martinez, Hill, Todd, Mccall, Bullock, Steele, Marshall (red.) 23 s.; 104 litteraturreferenser (88 engelskspråkiga och 16 finskspråkiga källskrifter) 
 A. RYGGONT 
 Ryggont är en vanlig åkomma. Av personer, som fyllt 30 år har 80 % någon gång upplevt ryggont, medan 10 % lidit av långvariga, av läkare verifierade besvär; detta gäller såväl män som kvinnor. Hos skolelever är förekomsten av ryggont nästan lika stor som hos vuxna. Besvären anses delvis bero på genetiska faktorer och delvis på miljöfaktorer, såsom tungt kroppsarbete, repetitiva rörelser och statiska kroppsställningar. Psykologiska faktorer, som stress, ång- est, nedstämdhet, och otillfredsställdhet i arbetet bidrar till före- komsten av besvär. 
 Besvären kan klassificeras i enlighet med sin natur som a) all- varliga/specifika (tumör, infektion, fraktur, pares, inflammation), b) ischias (kompression av nervrot i ländryggen) och c) ospecifika ryggbesvär (specifik diagnos varken möjlig eller nödvändig), samt enligt varaktighet i a) akuta (högst 6 veckor), b) subakuta  
 (6–12 
  veckor) och c) kroniska (över 3 månader). 
 342 
  
 SOU 2009:89 
  
 Bilaga 3 
  
 Vid klinisk undersökning av ryggpatient bör minst 10 minuter reserveras för anamnes, 10 minuter för den egentliga kliniska undersökningen och 10 minuter av tid för information till pati- enten. Anamnestiska uppgifter om tidigare sjukdomar, operationer, sjukskrivning, levnadssätt, rökning, användning av mediciner/alko- hol/droger, och social situation antecknas. Den kliniska undersök- ningen (patienten avklädd) omfattar utvärdering av kroppsbyggnad och hållning; böjning framåt/bakåt/åt sidan, rotation; palpation. Läkarens utvärdering av ryggradens rörelser utförs med hjälp av fyra test (modifierat Carey, fingertoppstest, sidoböjning, hamst- rings), medan muskelfunktion testas av fysioterapeut med fem test (ryggmuskler, statiskt och upprepat; magmuskler, maximalt och upprepat; hukande, upprepat). Vid akut, lokalt ryggont är slätrönt- gen av ländryggen onödig, men kan motiveras om besvären varar längre än 6 veckor och ifall undersökningen är av betydelse för patientrelationen. Degenerativa förändringar i ländryggen är vanliga och förekommer ofta hos symptomfria personer. Det finns därför inte anledning att betona dem i samtal med patienten eller i skrift- liga utlåtanden. Magnetbild, MRI, är till hjälp vid misstanke om nervrotskompression, diskit eller metastaser. Av speciella orsaker kan röntgenbilder vid framåt/bakåt/sidoböjning, datortomografi eller enmg vara motiverat. 
 Efter den kliniska undersökningen bör patienten få information om sitt tillstånd. I över 95 % av fallen är det fråga om ofarlig sjuk- dom. Patienten bör upplysas om Francis återkommande natur och om att långtidsprognosen är god. Det vanligaste sym- tomet är tidvis återkommande smärta; besvären återkommer hos över hälften av patienterna. Tre fjärdedelar av de ryggsjuka åter- vänder till arbetet inom en månad, var femte är sjukledig ännu 6 månader efter insjuknandet och hälften har besvär ännu efter ett år. Psykologiska faktorer, och förmodligen också tungt fysiskt arbete, kan bidra till att besvären blir kroniska. Läkaren bör understryka betydelsen av att patienten själv sköter sin del av behandlingen (motion, diet). Uppmaning till förnyat besök ges utgående från graden av smärta, de kliniska observationerna och patientens funk- tionsförmåga; funktionsförmågan bedöms på nytt vid varje läkar- besök. 
 Det är viktigt att identifiera eventuella psykosociala hinder för tillfrisknande (föreställningen att fysisk aktivitet är skadlig, depres- siv sinnesstämning, social tillbakadragenhet, formella klagomål an- gående vården, ansökan om ekonomisk kompensation, problem i 
 343 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2009:89 
  
 arbetet, familjen för mycket/för lite engagerad). Patientens inställ- ning till vad han/hon förmår utföra trots sin ryggsjukdom varierar i hög grad beroende på motivationen. Det är därför nödvändigt att utvärdera patientens livssituation över lag för att klarlägga vilka faktorer som talar för och vilka emot tillfrisknande. Patienten kan själv vara omedveten om psykologiska faktorer som påverkar till- frisknandet, trots att de är uppenbara för läkare eller anhöriga. Det räcker att läkaren själv har en bild av dessa faktorer; iakttagelserna bör inte tolkas för patienten, eftersom detta kan upplevas som sårande och leda till nedsatt förtroende för läkaren. 
 Vid  
 akut ryggsmärta  
 bör sängläge ej rekommenderas utan pati- enten uppmanas vara aktiv, röra på sig och arbeta i den utsträck- ning besvären medger. Som smärtstillande medicin används para- cetamol/svagt opiat, vid behov också inflammationshämmande medel. Vid  
 subakut ryggsmärta  
 är den medicinska behandlingen den samma som vid akut smärta. Det är ofta av betydelse att inleda aktiv muskelträning hos fysioterapeut. I fall, där besvären leder till sjukskrivning eller patienten har psykosociala problem, är aktiv handledning av nöden. Behov kan finnas av både fysioterapi och kognitiv beteendeterapi; behandlingen kan med fördel ges inom företagshälsovården. Rehabiliteringsåtgärderna omfattar besök på arbetsplatsen och åtgärder för att, åtminstone tillfälligt, minska den fysiska belastningen i arbetet. Kontinuerlig kontakt med en och samma läkare är av stor betydelse. Patienten bör få hjälp att finna egna lösningar på sin situation och uppmuntras att sträva till att återvända till arbetet inom 4 veckor. Förändringarna på arbets- platsen i avsikt att underlätta återgången till arbetet kan vara av tre slag: a) begränsning av arbetsuppgifterna, b) förkortad arbetstid eller) ergonomiska förbättringar; ett fjärde alternativ utgörs av omplacering i andra arbetsuppgifter. Förmannens och arbetskam- raternas inställning är här av stor betydelse. Åtgärder på arbets- platsen har positiv inverkan på patienten och påskyndar återgången till arbete. Vid behandlingen av  
 kronisk ryggsmärta  
 är aktiv och mångprofessionell rehabilitering viktig. Patienten bör själv delta i beslut om vård och rehabilitering. Förbättring av muskelstyrkan och höjande av den allmänna konditionen minskar förekomsten av smärta och förbättrar funktionsförmågan. Dessutom krävs ofta förändringar på arbetsplatsen för att underlätta återgång till arbetet. Företagshälsovårdens roll är viktig härvidlag. 
 344 
  
 SOU 2009:89 
  
 Bilaga 3 
  
 Beskrivning och bedömning av funktionsförmågan 
 Arbetsförmågan utgör en del av en persons allmänna funktions- förmåga, som påverkas bl.a. av familjeförhållanden, utbildning, yrke, arbete, den sociala atmosfären på arbetsplatsen, sociala nät- verk och bruk av njutningsmedel. Kännedom om tidigare funk- tionsförmåga och om relevanta psykosociala faktorer underlättar bedömningen av hur mycket ryggbesvären påverkat den allmänna funktionsförmågan. Bedömningen av aktuell och framtida funk- tionsförmåga utgår från patientens subjektiva besvär, läkarens kliniskt konstaterade somatiska och psykiska fynd, laboratorie- resultat,  
 rtg/MRI-fynd, 
  funktionstest och kognitiv prestations- förmåga. Vid beskrivning av symtom rekommenderas validerade metoder, såsom bestämning av smärtans styrka med  
 VAS-skala 
  och av dess lokalisering med hjälp av smärtteckning. Symtomens svårig- hetsgrad återspeglas i användningen av mediciner och sjukskriv- ning. Läkarens uppgift är sammanfatta situationen genom att jäm- föra de olika uppgifter som finns att tillgå med varandra, samt bedöma ifall de krav arbete och fritidssysselsättningar ställer står i samklang med patientens funktionsförmåga då besvären avklingat. Prognosen om framtida funktionsförmåga beror på sjukdomens natur, förekomsten av andra sjukdomar, patientens ålder och moti- vation att tillfriskna, den fysiska belastningen i arbetet och vardags- livet i övrigt. De specifika ryggsjukdomarna förorsakar sällan större problem vid bedömning av funktionsförmåga, medan ryggradens ospecifika degenerativa sjukdomar är mer problematiska, eftersom de ofta förorsakar långvariga, övergående och återkommande rygg- besvär. 
 Användning av Oswestrys validerade frågeformulär (Fairbank et al 1982) ger en god bild av patientens egen uppfattning av hur kraftig smärtan är, vad han/hon klarar av att göra, såsom gående, sittande, stående, lyftande, resande, sovande, sexualliv och socialt liv. Personer, vilkas svar ger  
 0–20 
  poäng, klarar av de flesta dagliga uppgifterna på egen hand och behöver bara informeras om sjuk- domens art och förlopp; personer, som får  
 20–40 
  p har svårigheter att sitta, stå och gå och behöver konservativ vård; de med  
 40–60 
  p har svårigheter med vardagliga sysslor, det sociala livet och sömnen, och kräver i allmänhet närmare undersökning. Vid mer än 60 p försvårar ryggbesvären så gott som alla funktioner både hemma och på arbetet, och förutsätter därför grundlig undersök- ning av patienten. 
 345 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2009:89 
  
 PWGW anmärkning:  
 Om användning av  
 Oswestry-formulär 
  se även utvärderingsrapport av Wilson och Banks för Stockholms läns landsting 2008 
 . 
  
 När funktionsförmågan bedöms utgående från förutsättningarna att utföra ett visst arbete relateras den till de krav de aktuella arbetsuppgifterna och arbetsmiljön ställer. Utgångspunkten för bedömningen utgörs av patientens symtom, framför allt resultatet av  
 Oswestry-enkäten 
  och av de kliniska fynden, samt deras in- bördes överensstämmelse. Den inverkan kronisk smärta har på all- män aktivitet, initiativförmåga och koncentrationsförmåga kan vid behov klarläggas av psykolog. Vid bedömning av arbetsförmågan bör man ta hänsyn till de fysiska och psykiska kraven i arbetet, patientens fysiska och psykiska prestationsförmåga, motivationen att fortsätta i arbete, arbetsgemenskapens stöd, samt de föränd- ringar som under sjukfrånvaron ägt rum i arbetet. De bästa förut- sättningarna att beskriva arbetet, bedöma arbetsbelastningen och redogöra för de förändringar som inträffat i arbetet har företags- hälsovården. Förändringar i en livssituation, såsom skilsmässa eller uppsägning från arbete kan påverka ryggpatientens subjektiva arbetsförmåga fast det inte skett förändringar i själva ryggsjuk- domen. Långvarig sjukskrivning, som ofta förekommer i samband kroniska ryggbesvär, försvårar återgång till arbete särskilt då arbetsuppgifterna snabbt förändras. Den sociala omgivningen kan då också förändras så att patienten börjar känna sig alltmer främ- mande för återgång till arbetet. Förmannens och arbetskamraternas inställning till en återvändande ryggsjuk person är då särskilt betydelsefull. 
 Centrala principer 
  
 De flesta som har ryggbesvär kan arbeta största delen av tiden trots sina besvär. 
  
 Att fortsätta i arbetet eller snabbt återvända till det efter sjuk- ledigt, leder till snabbare tillfrisknande och färre problem än långvarig sjukskrivning. 
  
 I tid genomförd ergonomisk utvärdering av arbetet, ergonom- iska förbättringar, samt åtminstone tillfälligt underlättande av arbetsuppgifter, underlättar fortsatt deltagande i arbetslivet. 
  
 346 
  
 SOU 2009:89 
  
 Bilaga 3 
  
 Företagshälsovården bör stödja patienten vid återgång i arbetet och säkerställa att både arbetstagare och arbetsgivare är med- vetna om den skadliga effekten av fortsatt sjukskrivning. 
  
 B. NACKONT 
 Nackont under den senaste månaden rapporterar 26 % av män och 40 % av kvinnor över 30 år. Den vanligaste orsaken är spänning i nackmusklerna. Brist på motion, stress och nedsatt livskvalitet höjer risken för nackont. Nackont kan uppdelas i lokal smärta, smärta som strålar ut i armen, myelopati, fraktur eller följd av frak- tur, samt smärta som sammanhänger med annan sjukdom. Akut nacksmärta har god prognos. Den går oftast snabbt över av sig själv, men kan dock bli kronisk, vilket är vanligare hos kvinnor än hos män. Kraftig långvarig smärta, samt smärta som strålar ut i armen kräver närmare undersökning. Det primära målet vid läkar- undersökning är att utesluta förekomsten av eventuell allvarlig sjukdom, såsom fraktur, tumör eller hjärnblödning. Myelopati- symtom och nedsatt förmåga att röra armen kräver bedömning av operationsbehov. 
 Förutom patientens egen fritt formulerade beskrivning av sin smärtupplevelse rekommenderas användande av frågeformulär, som systematiskt kartlägger förmågan att sköta dagliga uppgifter. Se t.ex. Linton 2005. De viktigaste uppgifterna utgörs av smärtans natur och styrka, upplevd orsak till smärtan, samt de besvär den förorsakar. Eventuella andra symtom, som svindel, huvudvärk, svårigheter att svälja, feber eller nedsatt allmäntillstånd underlättar utvärdering av orsaken till smärtan. Lokalisering av smärtan kan göras med hjälp av smärtteckning, medan dess styrka kan beskrivas med ett kryss på en  
 VAS-skala. 
  Den kliniska undersökningen om- fattar bedömning av hållning, rörelseförmåga i nacke och axlar, palpation av nacke och skuldror, samt smärtprovokation genom tryck/rörelse. Blodprov och slätröntgen är befogade endast om det vid klinisk undersökning konstateras tecken på eventuell allvarlig sjukdom, om symtomen inte ger med sig inom 6 veckor eller om det anses motiverat för att upprätthålla en god patientrelation. Muskelfunktion testas av fysioterapeut (handens kramkraft, dyna- miskt test av armmuskelstyrka, statiskt test av armmusklernas ut- hållighet); dessutom kan diverse funktionstest användas. Bedöm- ning av patientens motivation är viktig vid alla funktionstest. Då 
 347 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2009:89 
  
 patienten lider av mycket svår smärta eller har klart nedsatt/snabbt avtagande muskelstyrka, bör han/hon hänvisas till specialist, likaså ifall smärtan inte börjat avtona inom  
 2–3 
  månader. MRI är den viktigaste specialundersökningen, låt vara att man påträffar en hel del degenerativa förändringar också hos symtomfria personer. I särskilda fall kan man ha nytta av datortomografi kombinerad med myelografi, undersökning av benbyggnad eller enmg. Ifall nack- smärtan fortgår över 3 månader bör eventuell sjukskrivning basera sig på annan medicinsk grund än upplevd nacksmärta. 
 Vid akut nacksmärta uppmanas patienten fortsätta att sköta sina dagliga sysslor och sitt arbete så gott det går. Smärtan kan lindras med paracetamol; vid behov kan också inflammationshämmande eller muskelspänningslindrande medel användas. Det finns inte bevis på att preparat som stryks på huden eller injiceras lokalt skulle ha påtaglig effekt. Inte heller massage, akupunktur, mobilisa- tion eller manipulation har någon bevislig effekt; vid långvarig smärta kan mobilisering dock vara till viss nytta. Vid kronisk nack- smärta kan regelbundna, aktiva nackrörelser vara till nytta; bete- endemedicinsk fysioterapi kan underlätta återgång till arbete. Användande av stödkrage bör undvikas. 
 Som alternativ till sjukskrivning bör man snabbt reda ut möjlig- heterna att fortsätta i arbetet med hjälp av tillfälliga, underlättande arrangemang. Då sjukskrivning är befogad räcker det i allmänhet med  
 1–3 
  dagar, sällan behövs mer än 1 vecka. Behov av längre sjukledighet föreligger bara i fall av kraftig smärta som strålar ut i armen eller där smärttillståndet orsakas av annan allvarlig sjukdom. Detsamma gäller smärta, som leder ut i armen, förvärras av arbete med böjd nacke, rotation av ryggraden och arbete med armarna ovanom axelhöjd. Förnyade besök hos läkare bör programmeras på förhand. Vid varje besök, med  
 1–3 
  veckors mellanrum eller längre, utförs klinisk undersökning som ovan. För att upprätthålla arbets- förmågan är det viktigt att patienter med långvarig nacksmärta får stöd av ett mångprofessionellt team, samt att ergonomiska åtgärder vidtags på arbetsplatsen. 
  
 2.3 
  
 Besvär i de stora lederna (Fi: Isot nivelet) 
  
 Författare:  
  
 Smith 
  Gilmore (ordf.), Tucker, Morgan, Thompson, Tucker, Arroyo, Pierce, Taylor, Marshall, (red.) 13 s.; 10 
 348 
  
 SOU 2009:89 
  
 Bilaga 3 
  
 litteraturreferenser (7 engelskspråkiga och 3 finskspråkiga käll- skrifter). 
  
 A. 
  
 AXELLEDEN 
  
 Besvären från axeln härrör sig i allmänhet från skador som uppstått i samband med att man fallit eller blivit hängande i en arm. Beteckningen rotator  
 cuff-syndrom, 
  som används som beskriv- ning av följderna av en akut skada, är inte ett klart och enhetligt begrepp, utan omfattar flera tillstånd med nedsatt axelledsfunktion. Begreppet trång axel används särskilt då besvär förekommer också i vila. En viktig orsak till besvär i axelleden är dislokation – att axelleden är ur led; 2 % av befolkningen i gemen har någon gång fått armen ur led, bland utövare av kontaktidrott hela 8 %. Då detta inträffar första gången vid ålder under 20 år återkommer disloka- tionen lätt; med stigande ålder blir risken för recidiv mindre. Vid akut dislokation är diagnosen lättställd, men senare är det ofta svårt att påvisa instabilitet i leden. Förutom patientens fritt formulerade redogörelse för sina symtom och axelledens funktion rekommen- deras användande av Simple  
 Shoulder–enkät 
  samt  
 VAS-skala 
  för smärta. Den kliniska undersökningen består av att fastställa rörelse- omfång, muskelkraft och stabilitet. I fall av kliniskt klart rotator  
 cuff-syndrom, 
  upprepad instabilitet i axelleden, kraftig smärta vid instabilitet, tydlig artros eller fraktur i överarmen bör patienten remitteras till specialist. Behandlingen är konservativ. Om förbätt- ring inte inträder inom några månader är undersökning med MRI + kontrastmedel befogad; i fall där trång axel konstateras kan motiv för operation föreligga. Bedömningen av funktionsförmågan bygger på objektiva iakttagelser i samband med klinisk undersök- ning, de symtom och begränsningar patienten själv uppger, samt samstämmigheten mellan dessa. Arbete, som kräver lyftande och bärande eller snabba rotationsrörelser i armen, är ofta olämpligt. 
  
 A. 
  
 ARMBÅGEN 
  
 Orsaken till besvär är så gott som alltid olycksfall i samband med fall eller vridning. Följden är nedsatt rörelseomfång; i samband med fraktur kan stelhet eller instabilitet uppstå. Vid epikondylit kan lokal smärta provoceras fram genom tryck på epikondylerna, men 
 349 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2009:89 
  
 något objektivt diagnostiskt test finns ej. Inflammationen av muskelfästena går i allmänhet över av sig själv och förorsakar inte funktionsinskränkning efter tillfrisknande. Slätröntgen räcker i all- mänhet vid misstanke om fraktur; datortomografi kan också vara till nytta. MRI är till hjälp vid ligamentskador, men har inte lika stor betydelse som vid axel- eller knäskador. Vid klinisk undersök- ning fastställs rörelseomfånget vid  
 böjning-sträckning 
  samt rota- tion; instabilitet är ovanlig och svår att påvisa. Remittering till spe- cialist motiverad om leden är låst eller felställd, eller om patienten lider av långvarig kronisk smärta. 
  
 B. 
  
 HÖFTLEDEN 
  
 Den allmännaste sjukdomen i höftleden är förslitning/artros. Den förorsakar värk i ljumsktrakten, först bara vid belastning men senare också vid vila, samt stelhet i höften. Kroppens rörelser blir mindre smidiga, hukande och klättrande försvåras, likaså långvarigt sittande och bilkörning. Diagnosen bygger på patientens symtom, samt fynden vid klinisk och radiologisk undersökning. Graden av smärta bedöms med  
 VAS-skala. 
  Vid manuell undersökning fast- ställs ledens passiva rörelseomfång med beaktande av rörelseprovo- cerad smärta. Vid misstanke om artros är slätröntgen befogad, medan MRI är motiverat vid misstanke på bennekros eller skada på broskring. Om symtomen påverkar arbetsförmågan eller skötseln av dagliga sysslor finns skäl att remittera patienten till ortoped för bedömning av insättande av ledprotes. Detta kan vara indicerat i fall där smärtan inte kan kontrolleras genom medicinering eller då ledens rörelseomfång är kraftigt begränsat. En patient med höft- ledsprotes kan inte utföra uppgifter som förutsätter normal rörelse i höftlederna. Efter operation på grund av fraktur i lårbenshalsen kan patienten däremot återgå till tidigare arbete. Vid svårbedömbar höftledsfunktion rekommenderas användning av Hip dysfunction and Osteoarthritis Outcome Score (HOOS), tillgänglig på nätet (www.koos.nu). 
  
 PWGW kommentar:  
 HOOS är ett instrument som utvecklats för att på ett standardiserat sätt beskriva en patients bild av upplevda höft- besvär. Den består av fem grupper av separata subskalor med frågor som beskriver 1) smärtor, 2) andra symtom än smärta, 3) höftfunk- tion i vardagslivet (Function in Daily Living), 4) funktion i sport 
 350 
  
 SOU 2009:89 
  
 Bilaga 3 
  
 och sysselsättning på fritid och 5) höftrelaterad livskvalitet. Svaren ges som standardiserade flervalsalternativ vilka poängsätts, varefter resultaten summeras för de fem subskalorna till värden från 0 till 100 och presenteras som en bild av aktuell utfallsprofil (Outcome Pro- file).  
 HOOS-instrumentet 
  finns tillgängligt på flera språk på Inter-  
 net-länk 
  www.koos.nu. Se även litteraturlistan Klassbo, Trujillo och Mannevik 2003 
 . 
  
 C. 
  
 KNÄLEDEN 
  
 Symtomen vid knäskada utgörs av smärta, svullnad, instabilitet och stelhet/låsning; vid snabba rörelser kan leden plötsligt ge efter. Vid klinisk undersökning bedöms rörelseomfång, rörelsesmärta, och eventuell instabilitet. Slätröntgen i olika projektioner är befogad. MRI är till nytta vid diagnosticering av traumatiska skador, men sällan vid artros; artroskopi i allmänhet befogad endast i samband med ingrepp. Remittering till ortoped motiverad om symtomen begränsar utförande av dagliga sysslor/arbetsuppgifter, om knä- leden är instabil, eller vid misstanke om komplicerade ligament- skador eller fraktur. Artros försämrar allmän smidighet, gående, springande och hukande. Patienter med knäledsprotes bör undvika upprepade snabba rörelser i knäleden. Vid krävande bedömning av knäledens funktionsförmåga rekommenderas att Knee and Osteo- arthritis Outcome Score (KOOS) används, tillgänglig via internet (www.koos.nu). 
  
 2.4 
  
 Kronisk smärta (Fi: Krooninen kipu) 
  
 Författare:  
 Romero (ordf.), Alexander, Massey, Fischer, Ortiz, Andrews, Mcmahon, Keski Suhonen, Morgan, Mitchell, Sinikka Luutonen, Wilson, Klein, Marshall (red.) Litteraturreferenser: 115 referenser av vilka 98 engelskspråkiga och 17 finskspråkiga källskrifter. 
  
 Innehåll:  
 Allmänt om smärttillstånd, kronisk huvudvärk inne- fattande migrän och trigeminusneuralgi, neuropati, Complex Regi- onal Pain Syndrome (CRPS), fibromyalgi, somatoformt syndrom. 
 351 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2009:89 
  
 Kronisk smärta är ett område som inrymmer många olika till- stånd av svårbedömt slag gällande funktionsförmåga. I Facultas- dokumentet konstateras inledningsvis att: 
  
 Smärta är en subjektiv upplevelse som kan påverka funktions- förmåga. 
  
 Utgångspunkten i omhändertagandet bör vara en korrekt dia- gnos. 
  
 Vården består i omhändertagande av den sjukdom som orsakar smärtan och behandling av smärttillståndet, i avsikt att lindra smärta och att förbättra funktionsförmåga och livskvalitet. 
  
 Vård av kronisk smärta är en långsiktig, målinriktad verksamhet, där patientens mål och målen hos alla som yrkesmässigt deltar i vården bör vara desamma. 
  
 Eftersom tolkningen av smärta har betydelse för smärtupp- levelse och funktionsförmåga, bör man sträva till att korrigera felaktig tolkning och motverka rädsla. 
  
 I kommunikation med patienten skall inriktningen vara på det som patienten klarar av att göra och på förväntad grad av reha- bilitering. 
  
 Samtidigt uppträdande andra problem, såsom nedstämdhet och sömnstörningar, omhändertas aktivt om inte behandling av smärtan ger lindring. 
  
 Ett smärttillstånd är att uppfatta som kroniskt då dess varaktighet överstiger den tid som normalt krävs för att en kropps- eller vävnadsskada går till läkning. Det kan fortsätta även efter vävnads- skadans läkning beroende på utlösandet av neurogena mekanismer. I fråga om s.k. idiopatiska smärttillstånd saknas kunskap om orsaksfaktorer. Psykosociala faktorer som sinnesstämning, förvänt- ningar, rädsla, tidigare erfarenheter och inlärda beteenden kan på- verka smärtupplevelse. 
 Skriften går i en läroboksmässig uppläggning genom principerna för vård av kroniska smärttillstånd. Diagnosen grundas på ingående beskrivning av smärtans karakteristika avseende utbredning med smärtritning, intensitet och kvalitet, samt inverkan med dess kon- sekvenser för aktivitets- och funktionsförmåga. 
 En noggrann smärtanamnes är ett elementärt första steg, följt av beskrivning med användning av kvantifierande instrument såsom 
 352 
  
 SOU 2009:89 
  
 Bilaga 3 
  
 VAS-skalor 
  och strukturerade formulär för skattning av subjektiv smärtupplevelse. Omhändertagandet av patienter med kroniska smärttillstånd bör grundas på en genomtänkt helhetssyn som inne- fattar, utöver somatiskt inriktad diagnostik, att patienters psyke, kognitiva funktioner och beteende fortlöpande uppmärksammas. 
 Fibromyalgi 
 Fibromyalgi är ett vanligt förekommande smärtsyndrom av vari- erande svårighetsgrad och med många bakgrundsförhållanden och orsaksfaktorer som till största del är okända. Centralnervöst för- medlade mekanismer bidrar till att patienterna tolkar det, som fri- ska personer uppfattar som retning eller irritation, som ett smärt- tillstånd. Patienternas besvär undervärderas ofta på grund av avsak- naden av objektiva undersökningsfynd. De kan också betraktas som somatiserande, psykiskt sjuka eller som sökande av oberätti- gade sociala förmåner. För fibromyalgi finns ingen specifik terapi, men för flertalet patienter kan funktionsförmåga och livskvalitet förbättras. 
 De dominerande symtomen utgörs av smärtor från rörelse- apparaten, sömnstörning som orsakar dålig nattvila, och en oför- klarlig utmattning som finns redan vid uppvaknandet. Patienterna söker hjälp för smärtor från rörelse- och stödjevävnaderna. Ut- mattning är ett framträdande symtom och tarmsymtom är vanliga. Andtäppa och hjärtklappning kan också förekomma. 
 Påverkan av funktionsförmåga: 
 Fibromyalgi är ett kroniskt smärtsyndrom som uppvisar stor variation i symtombildens intensitet. Remissioner avlöser korta eller långa perioder av smärta. Biologiska, psykologiska, sociala och kulturella faktorer kan bidra till att utlösa symtom. En person med svår fibromyalgi har en påtagligt sänkt livskvalitet och försvagad funktionsförmåga. Patienten upplever sin funktionsförmåga som sämre än hos en patient med ledgångsreumatism och sin livskvalitet som sämre än hos en insulinberoende diabetiker. Vanligen anger patienten svårighet att utföra arbetsuppgifter som kräver muskel- kraft, uthållighet och manuell händighet, arbetsuppgifter med repetitivt innehåll eller arbete som ställer krav på inlärande av nya 
 353 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2009:89 
  
 förmågor. Skiftarbete, särskilt nattarbete, kan sänka funktionsför- mågan. 
 3 Kommentarer och reflektioner 
 Vi har här ovan i koncentrerad form återgett det huvudsakliga inne- hållet i  
 Facultas-seriens 
  fyra dokument om bedömning av funk- tionsförmåga och avslutar redovisningen med några egna reflek- tioner. 
  
 3.1 
  
 De enskilda  
  
 Facultas-dokumenten 
  
 a.) Dokumentet Psykisk störning 
  
 1. 
  
 Den SOFAS skattningsskala som redovisats ovan har stora lik- heter med det Global Assessment of Functioning (GAF) instru- ment som kommit att användas inom allmänpsykiatrin i Sverige. SOFAS är utformad för anpassning till  
  
 DSM-IV 
  (Diagnostic Statistics Manual of Mental Disorders (4:e utgåvan). Se ledande redaktionell kommentar av Grant om GAF 2005. 
  
 2. 
  
 I skriften som behandlar Psykisk störning finns i tabell 8 en strukturering av funktionsförmåga inom tre livsområden. Den är konstruerad av  
  
 Facultas-gruppen 
  för att vara ett hjälpmedel vid användning av  
 SOFAS-instrumentet 
  som underlag för be- dömning av sammanhanget. Den ser ut att vara både relevant och praktiskt användbar. Dokumenterad erfarenhet av dess användning i Finland föreligger tills vidare inte och den är, för- ståeligt nog, inte heller känd i Sverige. 
  
 3. 
  
 Den kliniska bild som på många håll internationellt går under benämningen Burnout och som ges olika benämningar i medi- cinsk litteratur finns inte behandlad i  
  
 Facultas-dokumentet 
  Psykisk störning. Den finskspråkiga benämningen är Työuu- pumus (Sv. Arbetsorsakad utmattning). Den har i Finland beskrivits av bl.a. av Hakanen 2004 i doktorsavhandlingen Työuupumuksesta työn imuun – työhyvinvointitutkimuksen ytimessä ja reunaalueilla (Sv. Från arbetsorsakad utmattning till arbetsengagemang – i kärnan av forskning om välbefinnande och dess ytterområden – en titel som är talande för avhand- 
 354 
  
 SOU 2009:89 
  
 Bilaga 3 
  
 lingens innehåll). Tillståndet uppfattas inte officiellt som en sjukdom i Finland. 
 Arbetsorsakad utmattning hör till den kategori av sjukdomar som i UK i regel ingår i den mera omfattande entiteten Chronic Fatigue Syndrome, (Se NHS Plus 2006) Epuisement professionnel i Frankrike och Kanada/Québec, (Se Coté, Vincent och Armstrong 2005, Brousseau 2006 och Hernandez, Gueguen och Mouda 2007) och  
 Burnout-Syndrom 
  i Tyskland och Österrike (Se Weber 2008). I Sverige har 2003 en socialstyrelsens expertgrupp (Rios et al) lanserat begreppet Utmattningssyndrom som används på en del håll. Definitionerna av tillståndet skiljer sig en del inom och mellan länder och kulturer men de kan i stort ses som hörande till samma generiska kategori. 
 b) dokumentet – Kronisk smärta 
 Vad gäller förutsägelser om framtida funktionsförmåga framhålls i  
 Facultas-dokumentet 
  den vansklighet och osäkerhet som ligger i prognostiska bedömningar när det gäller sjukdomstillstånd där orsaker och sjukdomsgenes inte är kända. Detta gäller bl.a. fibro- myalgi (FM) och – som ett annat exempel – somatoformt Giles. En vanligt förekommande uppfattning i medicinska kretsar är att i dessa nämnda sjukdomstillstånd utgör just avsaknad av kun- skap om orsak och patogenes en del av sjukdomsentitetens defini- tion. Se Clark och Thompson 2004 och Flaherty 2008. I bedömningar av prognos för funktionsförmåga vid sjukdomar där orsaker och sjukdomsmekanismer är okända utgör sådana kunskapsluckor naturligtvis en höggradigt försvårande omständighet. 
  
 3.2 
  
 Reflektioner 
  
 I detta avsnitt har sammanförts våra kommentarer av mera gene- rellt slag som berör de frågor som behandlas i  
 Facultas-doku- 
  menten. 
 355 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2009:89 
  
 3.2.2 
  
 Facultasprogrammets bakgrund och syfte 
  
 Läkarsällskapet Dean och den finska arbetspensionsanstalten TELA:s  
 Stronggenomfördes åren  
 2006–2008. 
  De utbild- ningsprogram, som utgjorde en del av projektet, avslutades i maj 2009. Projektets mål har varit att få till stånd såvitt möjligt enhet- liga metoder för bedömning av patienters funktionsförmåga och utfärdande av hithörande läkarintyg. De dokument Facultas- projektet producerat är utformade för att användas som praktiska arbetsredskap för alla läkare i patientarbete. En bedömning av funktionsförmågan kan aktualiseras i olika skeden av ett sjukdoms- förlopp. Den kan gälla överväganden om behov av vård- och rehabiliteringsåtgärder, bedömning av effekter av insatt behandling, beskrivning av ett läge vid en sjukskrivnings början respektive avslutande, för försäkringsmedicinska beslut, för överväganden om arbetspension och andra försäkringsförmåner och av behov av stödåtgärder av olika slag. Sättet att beskriva funktionsförmåga eller funktionskapacitet avgörs av syfte, frågeställningar och sam- manhang. Som en allmän strävan gäller att få innehållet i läkarbe- dömningar och  
 -utlåtanden 
  att vara oberoende av vilken läkare som svarat för undersökningen och skrivit läkarintyget. 
 De metoder som beskrivs i  
 Facultas-skrifterna 
  är i huvudsak inriktade mot att bedöma en persons funktionsförmåga i en allmän daglig livsföring (ADL). När en behandlande läkare ställs inför uppgiften att uttala sig om patientens funktionsförmåga i relation till aktuella arbetsuppgifter eller arbetslivets mer allmänna krav är det fråga om mera preciserade förutsättningar för en bedömning. Olika arbetsuppgifter ställer olika slag av krav på den som utför dem. I arbetsliv och arbetsmarknad finns en stor kvalitativ och kvantitativ variationsbredd i fråga om krav. Därmed aktualiseras behovet av kunskap om de krav som olika arbetsuppgifter innebär. Osäkerhet kan uppstå om vilka funktioner eller aktiviteter som är viktiga och hur förmågan att klara av dem bäst skall beskrivas och bedömas. 
  
 3.2.3 
  
 Begreppen funktions- respektive arbetsförmåga 
  
 Det är på sin plats att kort kommentera begreppen funktion och funktionsförmåga eftersom de i olika sammanhang ges olika inne- börd. Användning av standardiserade metoder för att registrera 
 356 
  
 SOU 2009:89 
  
 Bilaga 3 
  
 funktion, livskvalitet och hälsa har en lång tradition i många länders medicinska forskning och försäkringsväsende, häri innefattat sociala trygghetssystem. Till övervägande del har metodutveck- lingen på detta område kommit att inriktas mot utvärdering av terapeutiska åtgärder eller för att besvara specifika frågor i befolk- ningsstudier. Som Brage och medarbetare erinrar i en rapport 2008 från Oslo Universitet kan funktion ses som ett paraplybegrepp som innefattar nivåerna: 
  
 1. 
  
 Hur organ- eller delar av en person fungerar (exempelvis lung- funktion, sinnesorganens funktion) 
  
 2. 
  
 Hur personen fungerar som helhet 
  
 3. 
  
 Hur personen fungerar i ett socialt eller kulturellt sammanhang. 
  
 Det finns ett stort utbud av metoder för mätning av fysisk presta- tionsförmåga och funktioner som muskelstyrka, uthållighet, leders rörelseomfång, lungornas kapacitet m.m. Detta avser alltså främst nivå 1) ovan – dvs. kroppsfunktion. Resultat av sådana undersök- ningar låter sig som regel inte överföras direkt till värderingar av en persons funktionsförmåga eller funktionstillstånd sedd i en hel- hetsbedömning, alltså på de ovan refererade nivåerna 2) och 3). Även i det  
 WHO-dokument 
  som redovisar och förklarar Världs- hälsoorganisationens (WHO) bedömningsinstrument Internatio- nal Classification of Functioning, Disability and Health (ICF) uttrycks tydligt att en persons funktionstillstånd måste relateras till ett sammanhang och ett syfte. Så t.ex. avses i bedömningen av arbetsförmåga kraven på en arbetsplats. Det saknar mening att konstatera att en person generellt sett fungerar dåligt. Det är nöd- vändigt att precisera innebörden i en dysfunktion och i vilket eller vilka sammanhang personen inte fungerar. Det kan t.ex. gälla en definierad arbetsuppgift eller en arbetsplats. 
 Funktionsförmåga är också som generellt begrepp relaterat till krav. Härmed avses en persons förutsättningar och möjligheter att svara mot egna och omgivningens krav i fullgörande av de uppgifter av många slag som aktualiseras under ett livsförlopp. Dessa varierar under livets gång och är olika under skoltid och utbildning, i bildande av familj, i arbetsliv och efter avslutandet av ett aktivt arbetsliv. Denna relation mellan krav och begränsningar är alltså viktig att hålla i minnet. Relationen är bestämmande för det som vi betraktar som en förmåga. Förmåga är alltså ett relationistiskt 
 357 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2009:89 
  
 begrepp.  
 Facultas-dokumenten 
  är i huvudsak inriktade mot de krav som ställs i alldaglig livsföring. De avser inte de specifika krav som kan finnas i olika arbeten. Det är viktigt att vara klar över denna distinktion mellan en allmän funktionsförmåga, som avser funktion på alla olika livsområden, och arbetsförmåga, som avser funktions- förmågan i ett specifikt sammanhang. Den allmänna funktionsför- mågan kan bedömas medicinskt utgående från de uppgifter som kan fås fram om en enskild patient. Arbetsförmågan är en persons förmåga att utföra en specificerad arbetsuppgift under givna betingelser såsom tekniska hjälpmedel, arbetsorganisation och miljöförhållanden. För en bedömning av den krävs därför uppgifter om just dessa omständigheter. Läkare är i allmänhet, och särskilt i primärvård och allmänläkarvård, utbildade och inställda på att bedöma allmän funktionsförmåga. Läkare i företagshälsovård har generellt sett en bättre utbildning än allmänläkare att bedöma arbetskrav och arbetsförhållanden och är därmed – beroende också på graden av personkännedom – bättre rustade att bedöma en persons förutsättningar att utföra ett visst arbete. 
 Finlands Läkarförbund har i ett yttrande avgivet i anslutning till  
 Facultas-projektet 
  konstaterat begränsningarna för medicinsk be- dömning av arbetsförmåga:  
 En läkare kan bara observera eller upp- skatta om den undersökta har symtom som kan vara till förfång i ett visst arbete. Möjligheterna att bedöma vederbörandes verkliga arbets- förmåga är små 
 . Just så är det. Tydligare kan det inte sägas. 
 Inom läkarkåren i de nordiska länderna har under många år ifrågasatts möjligheterna att medicinskt fastställa arbetsförmåga. Samtidigt har från juristhåll uttryckts tvivel om det medicinska sjukdomsbegreppet som juridiskt kriterium i försäkringsbeslut. I Sverige har bl.a. Gilmore (se litteraturförteckningen) argu- menterat för att helt avskaffa sjukdomsbegreppet i socialförsäk- ringsrättsliga sammanhang. 
  
 3.2.5 
  
 Funktionsbedömningar som del i professionellt omhändertagande 
  
 I  
 Facultas-dokumenten 
  erinras om att bedömning av funktions- förmåga är en normal del av all god vård. Det gäller följande av sjukdomsförlopp, effekter av terapi och bedömningar av behov av rehabilitering. Läkare har därtill att avge yttranden om aktuell och förutsedd funktionsförmåga som underlag för t.ex. bidrag från 
 358 
  
 SOU 2009:89 
  
 Bilaga 3 
  
 socialförsäkringssystem eller beslut om pension. Vid avgivande av sådana yttranden kommer andra aktörer än den behandlande läkaren och patienten själv att delta i processen. Det är inte längre fråga om samma  
 läkare-patient 
  relation som den som fanns från början. Läkaren fullgör då en uppgift som begärs av andra intres- senter. Den medicinska etikern vid  
 Sorbonne-universitetet 
  i Paris, Robbins, har beskrivit detta som en övergång mellan två domäner. Man går från den domän där läkaren i en paternalistisk roll verkar för patientens individuella bästa till en roll och domän där patientens autonomi och rättigheter gentemot det omgivande samhället och kollektiva intressen kommer i förgrunden. Det är fråga om en annan spelplan. Denna yrkesetiska dimension utveck- las inte i  
 Facultas-dokumenten 
  och vi kommenterar den inte vidare här. 
  
 3.2.6 
  
 Företagshälsovården i Finland 
  
 En viktig förutsättning för projektidén Facultas har varit den eta- blerade ställning företagshälsovården har i Finland, där den om- fattar inemot 90 % av alla anställda. Den lagstadgade skyldigheten för arbetsgivare att ordna företagshälsovård för sin personal, i förening med en väl fungerande försäkringsmedicinsk organisation, innebär god tillgång till specialister inom läkarkåren i frågor om funktionsprövningar och frågor om samband mellan arbetsupp- gifter, belastningar och besvär. Företagshälsovården utvecklas i Finland enligt riktlinjer fastställda av regeringen som utformats vidare och preciserats av Social och Hälsoministeriet: Statsrådets principbeslut (2004)  
 Hälsa i arbetet 2015 – Utvecklingslinjer för företagshälsovården 
  och Social- och Hälsoministeriets  
 Strate- gier för social- och hälsovårdspolitiken 2015 – mot ett socialt hållbart och ekonomiskt livskraftigt samhälle  
 utgivna 2006 och 
 Regeringsprogrammet för statsminister Aguilar andra regering av 19:e april 2007 
 . I dessa styrdokument med bakom- liggande politiska beslut förklaras företagshälsovårdens uppgifter som aktör i ett hälsofrämjande politiskt program som utgår från ett folkhälsoperspektiv. Denna inriktning mot främjande av hälsa och funktionsförmåga stöds av forskningsprogram där också ekono- miska nyttoeffekter undersöks. Som exempel på detta kan nämnas en aktuell forskningsrapport av Allen och Näsman 2008 som 
  
 359 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2009:89 
  
 beskriver personalekonomiska nyttoeffekter hänförbara till insatser av företagshälsovård och personalutveckling. 
 Företagshälsovården i Finland utför sitt uppdrag med hjälp av väl utbildade yrkeskadrer av läkare, hälsovårdare, fysioterapeuter och psykologer. Den har, som ovan beskrivits, ett socialt mandat i form av ett av social- och hälsoministeriet fastställt kvalitets- och utvecklingsprogram för åren  
 2001–2015. 
  Företagshälsovården i Finland har alltså en roll som aktör med ett på politisk väg beslutat och genom lagstiftning reglerat samhällsuppdrag. Denna förutsätt- ning föreligger inte i Sverige. 
  
 3.2.7 
  
 Facultas och sjukintygens kvalitet 
  
 I  
 Facultas-dokumentens 
  förord anges som övergripande syfte för dessa praktiskt inriktade vägledande dokument att uppnå en mer enhetlig praxis. Detta mål kan ses som giltigt även i Sverige. För svenskt vidkommande framstår denna förklaring av syftet närmast som en förskönande omskrivning av det verkliga förhållandet. I Sverige uppkommer ofta tvivel om läkares bedömningar av funk- tionsförmåga svarar mot god eller godtagbar professionell standard. Till exempel är Försäkringskassans erfarenhet från bl.a. kassans  
 Oktaven-projekt 
  2007 att läkarintyg som behandlar arbets- eller funktionsförmåga uppvisar betydande brister. Riksrevisionen har i en rapport 2009 också varit tydlig i sina reservationer beträffande läkarintygens kvalitet, särskilt avseende bedömningar av arbetsför- måga inriktade mot den reguljära arbetsmarknaden. I Riksrevision- ens rapport observerades också tvekan hos många läkare att kombi- nera den vårdande rollen med dess speciella  
 läkare-patient 
  relation med att skriva intyg åt försäkringskassan. 
  
 3.2.8 
  
 Några tidsperspektiv 
  
 En viktig grundsyn, som är ett genomgående tema i alla fyra  
 Facultas-dokumenten, 
  är att funktionsförmågan skall ses i ett långt tidsperspektiv. Den utvecklas och förändras över tid utgående från samspel mellan individ och omgivning och kan påverkas av aktiva åtgärder. Bedömning av funktionsförmåga här och nu ger ett begränsat perspektiv på frågan. I en omsorgsfull bedömning är det nödvändigt att granska vad som varit och i vilken utsträckning man 
 360 
  
 SOU 2009:89 
  
 Bilaga 3 
  
 på basis av tillgänglig information kan förutse stabilitet och var- aktighet i nuvarande funktionstillstånd och framtida funktion. Att vara medveten om detta är viktigt, eftersom många av de bedöm- ningar läkare har att göra gäller förutsedda framtida funktioner och förmåga. Människors funktionsförmåga bör i princip ses i ett livs- perspektiv. 
 Ett grundläggande förhållande som gäller medicinska bedöm- ningar av en persons funktionsförmåga är att för tillförlitlighet i bedömningar krävs lång och helst kontinuerlig tid av kontakt med den person/patient som bedöms. Undersökningar med relevanta diagnostiska metoder med god validitet är ett självklart krav. Minst lika viktigt är att kunna följa en person under lång tid och bli för- trogen med hennes/hans förmågor och begränsningar under olika livsomständigheter. Den kontinuitet i hälso- och sjukvården som vanligen framhålls som viktig i all hälso- och sjukvård är därför ett oavvisligt krav och arbetsförutsättning för precision i bedömningar som gäller en människas funktion i sin helhet. Häri ligger ett pro- blem orsakat av den kontinuitetsbrist som är så vanlig i den offent- liga hälso- och sjukvårdens primärvård. Man bör t.ex. inte vänta sig att en stafettläkare i öppen vård ska kunna prestera träffsäkra bedömningar när det gäller funktionstillstånd och möjligheter i relation till arbetsuppgifter. Detta gäller särskilt sjukdomsfall med varaktighet som sträcker sig över längre tider och där god känne- dom om personen behövs för mera ingående bedömningar och beslut med precision. 
  
 3.2.9 
  
 Tidsåtgången vid medicinsk funktionsbedömning 
  
 En aspekt att hålla i minnet vid jämförelse av Socialstyrelsens nu utgivna försäkringsmedicinska beslutsstöd med  
 Facultas-skrifter- 
  nas rekommendationer är tidsåtgång. Genomförande av en under- sökning av funktionsförmåga innebär behov att reservera  
 1–1 
  ½ timmes tid för ordentlig genomgång av anamnes och klinisk under- sökning, samt dokumentation av fynden. Utarbetande av ett ut- låtande kan ofta kräva längre tid än så. Vid behov av mera ingående bedömningar eller information från patientens närstående eller andra källor kan flera dagar krävas för intervjuer, konsultationer och undersökningar. Där rekommendationer om den typen av undersökningar tas i bruk framstår som nödvändigt att se över nu- varande arbetsorganisation inom hälso- och sjukvården, så att de 
 361 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2009:89 
  
 som har att göra undersökningarna ges den tid som behövs för undersökning och konsultationer, samt för omsorgsfullt skrivande av intyg. 
 Användningen av Socialstyrelsens försäkringsmedicinska be- slutsstöd kan härvidlag vara mindre insatskrävande eftersom de inte innehåller några preciserade anvisningar om hur bedömningar av funktionsförmåga bör gå till. Läkarens handlande kan baseras på rimlighetsbedömningar när det gäller sjukintygets giltighetstid. Om man använder beslutsstödet som ett normativt styrinstrument 
 – vilket inte har varit socialstyrelsens avsikt – kan uppkomma möj- lighet för schablonmässig användning innebärande att man endast ser till i beslutsstödets angivna referensvärden och tar lättare på funktionsprövningen. Ett sådant arbetssätt kan i princip innebära att behovet av insatt läkartid minskar. Det är i grunden en fråga om att väga en resursinsats mot ett tänkt utbyte och kvalitet i den be- dömning som sedan görs – alltså en fråga om kostnad och effekti- vitet. 
 3.2.10 Socialstyrelsens Försäkringsmedicinska beslutsstöd 
 I den diskussion som förts i Sverige om Socialstyrelsens försäk- ringsmedicinska beslutsstöd med innehåll av referenspunkter i fråga om sjukpenningperioders längd är det värt att observera att Facultas riktlinjer är ett drag i samma riktning. Socialstyrelsens beslutsstöd har tillkommit på grundval av ett motiv att få en bättre enhetlighet i bedömningar av behov av sjukfrånvaro och samtidigt en förbättrad dokumentation och användning av de intyg och utlåtanden som aktualiseras i försäkringsmedicinska bedömningar. Samma motiv gällde, som tidigare nämnts,  
 Facultas-programmet. 
  Beslutsstödsdokumentet har till utgångspunkt  
 190–200 
  sjukdoms- diagnoser. Det utgår vidare från approximeringar av något som man se som normala tidsförlopp för sjukdomstillstånd och anger referenspunkter för bedömningar av de tider av sjukfrånvaro som sjukdomar vanligen kan föranleda. Konceptet är att tillhandahålla ett vägledande dokument som alla läkare med lätthet kan orientera sig i och hitta rekommendationer om förhållningssätt. För diagno- serna anges högst summariskt vad den intygsskrivande läkaren behöver tänka på. På hälso- och sjukvårdens primärvårdsnivå sker i många fall människornas första möte med hälso- och sjukvården och aktualiseras för patienter i arbetsföra åldrar frågor om arbets- 
 362 
  
 SOU 2009:89 
  
 Bilaga 3 
  
 frånvaro. I de praktiskt inriktade försäkringsmedicinska riktlinjerna anges högst kortfattat de frågor om inskränkning som läkaren erinras att tänka på i en primärvårdskonsultation. I de flesta fall av arbetsförmågebedömning i ett sådant sammanhang kan bedöm- ningen göras med tillämpning av relativt enkla grundprinciper. Detta gäller fr.a. vid sjukdomsfall med kort varaktighet och förut- sebar läkning där sambanden mellan sjukdomstillstånd och funk- tionsförmåga i och utanför arbetet är förhållandevis lätta att förstå. Då sjukdomsfallen börjar sträcka sig över längre tidsperioder in- finner sig efter hand ett behov att söka en mera preciserad för- klaring till sjukdomen/funktionstillståndet, innefattat dess orsaker och, om möjligt, varaktighet och förlopp. Då aktualiseras också behovet av metoder som möjliggör en mera ingående bedömning. Det räcker inte längre med en sjukdomsdiagnos och en kliché- mässigt angiven funktionsinskränkning. 
 Det finns inget enkelt samband mellan en sjukdomsdiagnos och ett funktionstillstånd eller funktionsförmåga. En sjukdom kan orsaka avsevärd inskränkning av en persons funktionsförmåga medan andra med samma diagnos kan ha endast lätt eller över- huvudtaget ingen funktionsinskränkning. Beslutsstödets principi- ella tankemodell är att sjukdomar och skador normalt går till läk- ning och att sjukfrånvaro är motiverad intill dess att läkning inträf- far. 
 En av beslutsstödets övergripande principer är, som påpekats av Baker, Schmitt och Jones 2009, att av den enskilda läkare som bedömer individens arbetsförmåga krävs en klar uppfattning om funktionsförmågan, samt information om arbetssituationen och möjligheterna att anpassa den. Viktigt är därför att vara klar över att det som ersätts från socialförsäkringen inte är sjukdomen som sådan. Ersättningen avser inte heller den nedsättning av en organfunktion som en sjukdom orsakar. Där- emot har försäkringen att ersätta eller kompensera för den konse- kvens i form av begränsningen av förmåga på individnivå som upp- står på grund av nedsatt funktion i ett kroppsorgan. 
 Man bör vara medveten om socialstyrelsens och försäkrings- kassans beslutsstöds beroende av en diagnos i sin tillämpning. Bakom Socialstyrelsens försäkringsmedicinska beslutsstöd i Sverige finns samma motiv som ligger till grund för Dean och TELA:s initiativ att ta fram  
 Facultas-dokumenten 
  i Finland. Båda dessa dokument är inriktade mot modell eller tankefiguren Sjukdom – Funktionstillstånd – Funktionsbegränsning. Man kan se 
 363 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2009:89 
  
 dem som varandras komplement. Med någon förenkling kan man säga i en jämförelse att SoS beslutsstöd har fokus på stegen Sjukdom – Funktionsbegänsning. För Finlands del har man valt att med  
 Facultas-serien 
  gå ett snäpp längre med en mera utvecklad och detaljerad inriktning på målvariabeln funktionsförmåga. Grund- motiven är i Finland och i Sverige desamma – en ansats till en normering och styrning av läkarkårens professionella förhållnings- sätt i bedömningar av funktionstillstånd som innebär begränsning av en förmåga. Vi återkommer nedan till begreppen förmåga respektive dennas begränsningar under punkten ICF. 
 3.2.13 Facultas och ICF 
 Läsaren observerar att i  
 Facultas-dokumenten 
  ges ingen hänvisning till WHO:s beskrivnings- och klassifikationssystem International Classification of Functioning, disability and Health (ICF). Från rikssvensk synpunkt är på sin plats att kommentera detta. Det finns skäl att erinra om utvecklingen under senare år av den be- greppsapparat som gäller samband mellan sjukdom, hälsa och arbetsförmåga. och kommentera viktiga förändringar i de beskriv- ningssystem som används och de funktionstillstånd som medi- cinarna söker att beskriva. Härvidlag har under senare år skett en utveckling. Det medicinska sjukdomsbegreppet var tidigare i stor utsträckning grundat på WHO:s International Classification of Diseases (ICD) som översatts för tillämpning till praktiskt taget alla nationella språk. Under  
 1980-talet 
  gav WHO ut ett nytt, annorlunda strukturerat system för beskrivning av olika funk- tionstillstånd – International Classification of Impairments, Disa- bilities and Handicaps (ICIDH 1980). Som hörs på namnet var ICIDH i huvudsak inriktad mot att beskriva och klassificera just skador, funktionsstörningar och handikapp. 2003 tillkom så WHO:s ICF som ett förnyat beskrivningssystem och taxonomi. I detta dokument har perspektivet vidgats. Vägledning ges för beskrivning av funktionstillstånd med användning av variabel- axlarna kroppsfunktioner, kroppsstrukturer, aktivitet, delaktighet och omgivningsfaktorer. Avsikten var att i internationell tillämp- ning etablera ett gemensamt språk på området för bedömningar av funktionstillstånd, som är ett betydligt bredare begrepp än funk- tionshinder och dysfunktion. I Facultasdokumenten ges viktig väg- ledning om helhetsbedömningar, exempelvis i dokumenten om 
 364 
  
 SOU 2009:89 
  
 Bilaga 3 
  
 Psykiska störningar (Mielialan häiriöt) och Rygg- och nackort (Alaselän ja niskan sairaudet). Det dokument som avhandlar De Stora Lederna (Isot nivelet) är betydligt mer organ- eller organ- funktionsinriktat. Det framgår inte av dokumenten om Facultas riktlinjer är tänkta att ha en fristående status i försäkrings- medicinska bedömningar i förhållande till tillämpning av ICF i Finland eller ej. I Sverige beslöt Riksförsäkringsverket 2003 att införa ICF som klassifikationssystem för funktionsnedsättning och handikapp. Se RFSS 2003:9. Detta har inte följts upp förrän helt nyligen år 2008 då uppgifter som följer ICF begrepp och nomen- klatur börjat successivt införas i försäkringskassans Särskilda Läkarutlåtanden (SLU). 
 Sannolikt finns i Finland liksom i Sverige en långsiktig avsikt om ett närmande eller anpassning av nu använda system för beskrivning och bedömning av funktionsbrister i riktning mot beskrivning av funktionstillstånd enligt ICF. Ändringar av detta slag är omfattande och komplexa operationer som erfarenhets- mässigt får bäst resultat om de föregås av ingående diskussion av  
 mål-medel 
  och förankras i den fältorganisation som har att göra det konkreta jobbet.  
 Facultas-dokumenten 
  kan i ett sådant perspektiv ses som ett första steg i en utveckling. Införandet av ICF på det nationella planet är ett område som lämpar sig uppenbart väl för internationellt utbyte av erfarenheter, och sannolikt också för längre gående samarbete. Detta kan vara aktuellt t.ex. mellan de nordiska länderna som sinsemellan företer stora likheter i socialför- säkringssystemens funktioner och arbetssätt. 
 3.2.15 Åtgärder på arbetsplatsen 
  
 Facultas-dokumentens 
  rekommendationer understryker behovet av åtgärder på patientens arbetsplats för att stärka och utveckla funk- tionsförmåga i arbetet. Eftersom produktionen i ett företag eller en organisation grundas på personalens funktionsförmåga är det naturligt att se arbetsgivarens eller organisationsledarens roll som en faktor av central betydelse när det gäller att främja och utveckla anställdas funktionsförmåga och kompetens. Ändringar i arbets- organisation och uppgifternas fördelning, genomgång av förutsätt- ningar för arbetstidsförkortning, anskaffning av tekniska hjälp- medel och motsvarande kan leda till att oförmåga övergår i för- måga. Naturligtvis kan detta medföra kostnader för företaget. 
 365 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2009:89 
  
 Erfarenheten har dock visat att redan en måttlig insats av åtgärder kan vara effektiv och upplevas som en mycket betydelsefull upp- muntran. Olika former av tillfälliga lättnader i arbetskraven för patienter med övergående och återkommande besvär bör alltid vid- tas så fort detta är möjligt. 
 3.2.16 Funktionsbedömningar och läkarnas utbildning 
  
 Facultas-skrifterna 
  aktualiserar frågan om vilka myndigheter/orga- nisationer som har att utge rekommendationer om bedömning av funktions- respektive arbetsförmåga och hur dessa kan på ett effektivt sätt delges läkarkåren och övriga berörda yrkesgrupper i hälso- och sjukvården. Eftersom inte bara diagnostiken och vården, utan också arbeten på arbetsmarknaden, kontinuerligt utvecklas bör sådana rekommendationer ses över med jämna mellanrum. 
 Frågan aktualiserar även många utbildningsfrågor. Det framstår som viktigt att införa undervisning/utbildning om bedömningar av funktionsförmåga i all specialistutbildning, och särskilt i utbild- ningen av allmänläkare/primärvårdsläkare och företagsläkare. Be- hov finns att beakta detta kunskapsområde även i examinationer för specialistbehörighet för läkare och i de kompetenskrav som utformas för att ingå i kvalitetssystem tillämpade inom hälso- och sjukvården. Det handlar också om läkarnas fortbildning och utbild- ning för att underhålla av kompetens för bedömning av funktions- förmåga och den förutsättning som detta utgör för att klara var- dagslivets krav eller förmåga att utföra uppgifter i ett arbete. 
 3.2.17 Utvärdering 
  
 Facultas-projektet 
  har från sin initiering inte innefattat någon ansats till formell utvärdering. En diskussion pågår för närvarande mellan Duodecim/TELA och det finska Folkhälsoinstitutet om förutsättningarna för en evaluerande ansats. Man är i hälso- och sjukvården och i försäkringsväsendet i Finland självfallet intresse- rad att få lärdomar och effekter av projektet. Både i Sverige och i Norge, länder där man försöker komma till rätta med liknande problem i sina socialförsäkringssystem, finns också stort intresse att ta del av de erfarenheter som vinns i Finland. 
 366 
  
 SOU 2009:89 
  
 Bilaga 3 
  
 4 Slutord. Facultas – ett professionellt initiativ 
  
 Facultas-projektet 
  är ett viktigt initiativ, tillkommet på basis av ett konkret behov. Dess strävan är att uppnå bättre strukturering och förbättrad kvalitet i de bedömningar av funktionsförmåga som görs inom hälso- och sjukvården i Finland. Praktiska riktlinjer för att utföra sådana bedömningar har saknats och läkarkåren har relativt svag utbildning på området. Inom Duodecim och TELA fanns ingen förväntan om att universitetsvärlden skulle ta ett initiativ till att utarbeta praktiska riktlinjer. Tillkomsten av dessa riktlinjer på läkarkårens eget initiativ har därför välkomnats av många. De syftar till en höjning av allmän medvetenhet om vad saken gäller, till stärkning av kompetens på området och till den breddning av både  
 inom-professionell 
  diskussion och samhällsdebatt som frågorna förtjänar. 
 Det är viktigt att se finska läkarsällskapet Dean och TELA:s rapporter med vägledande anvisningar i perspektivet av de många olika situationer där läkarens bedömning och dokumenta- tion av ett funktionstillstånd eller funktionskapacitet har stor betydelse. I Sverige har läkarintyget en avgörande roll när det gäller att få ersättning från sjukförsäkringen som kompensation för sänkt inkomst till följd av att en sjukdom orsakar ett funktionshinder eller begränsning av en normal förmåga. Bedömningen av funk- tionsförmåga intar därför en central plats i allt som gäller sjuk- förmåner. Detta är helt i enlighet med försäkringens bakom- liggande syfte och dess konstruktion. I begreppet arbets(o)förmåga finns stora oklarheter som med tiden blivit allt mer uppenbara. Arbetsförmåga respektive arbetsoförmåga är i dag  
 juridisk-tekniska 
  termer med styreffekter på socialförsäkringars tillämpning men i grunden likafullt beroende av ett medicinskt innehåll grundat på läkares bedömning. 
 Det är därför viktigt att se medicinska bedömningar av funk- tionsförmåga som delar av en process som syftar till att få fram rättvisa beslut. I frågor om arbetsförmåga skall en bedömning inne- fatta arbetsplatsförhållanden och möjligheterna att ändra på dem. Den skall också ta vara på den försäkrade själv som informant och bereda henne/honom ett deltagande i de beslut som fattas. Den person som berörs är en central informationskälla om arbete och arbetsförhållanden så som dessa verkligen är. Allt detta skall sedan sammanföras till avvägda beslut i t.ex. Försäkringskassan. I  
 Facultas-dokumenten 
  presenteras tillvägagångssätt, som syftar till 
 367 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2009:89 
  
 en kvalitetshöjning av den information som läkarna bidrar med i form av läkarintyg. Utnyttjandet av andra informationskällor och själva samordningsprocessen och avvägningarna behöver också utvecklas och organiseras så att de beslut som sedan tas svarar mot allmänhetens förväntningar och rättskänsla. 
 I  
 Facultas-projektet 
  har man nu tagit ett viktigt steg genom en kritisk granskning och förfining av de instrument som en läkare har till hands. Man har grävt där man står och fått fram något som man tror på. Konceptets idé är att höja kvaliteten och också att förbättra effektiviteten i de processer som i Sverige omfattas av det försäk- ringsmedicinska beslutsstödet i sjukskrivningsprocessen. Den tyd- lighet och genomskinlighet som ligger i en strukturerad ansats har också ett egenvärde. För svenskt vidkommande bör uppmärk- sammas den grundläggande idé och vägledning som finska läkar- sällskapet Duodecim och TELA gett uttryck för i skrifterna om bedömning av funktionsförmåga. I ansatsen ligger möjligheter att stärka det medicinska innehållet i de  
 juridiskt-tekniska 
  termerna arbetsförmåga respektive dennas föregivna avsaknad arbetsoför- måga. När det gäller medicinska funktionsbedömningar bör man vara medveten om att sökandet efter den kompletta och ofelbara bedömningsmallen av människors förmågor gentemot de krav som kan finnas i samhälle och på arbetsplatser kanske är som sökandet av den Heliga Graal. Den kanske inte finns. Men sökandet är likafullt viktigt. Det ger idéer om hur vi bäst utvecklar de system vi behöver. 
 Till sist en avslutande reflektion. Områdets svårighetsgrad och komplexitet i förening med dess samhällsrelevans gör att ett nordiskt och internationellt samarbete kan erbjuda fördelar. Så skulle t.ex. motsvarande ansatser av läkarsällskapen i de övriga nordiska länderna säkerligen utgöra värdefulla bidrag. Sådana ini- tiativ kan öppna för utbyte av erfarenheter av bedömningskriterier och även till gemensam utveckling och utvärdering av metoder. Det kan med detta bidra till den medicinska professionalism som i grunden är en förutsättning för kvalitet i bedömningar av funk- tionstillstånd och funktionshinder. Detta gäller både i klinisk praxis i hälso- och sjukvårdens vardag och för försäkringsmedi- cinska bedömningar i socialförsäkringssystem. 
 Uppsala och Åbo, 15 september 2009 
  
 Wolfe 
  
 Montgomery 
  
 368 
  
 SOU 2009:89 
  
 Bilaga 3 
  
 5 Tack 
 Vi framför vårt tack till 
  
 - 
  
 Sparks, Chefsöverläkare, Kommunernas Pensionsförsäkring, Finland. Ledamot av  
  
 Facultas-projektets 
  ledningsgrupp och 
  
 - 
  
 Med.Dr. Marshall, chef för avdelningen för arbetshälso- tjänster, Lawson. Redaktör för de fyra  
  
 Facultas-skrift- 
  erna 
 för samtalskontakt och utförlig information om Finska Läkar- sällskapet Dean och TELA:s  
 Facultas-program, 
  innefattande dess bakgrund, motiv, mål och arbetsprocess. 
  
 - 
  
 Förre Medicinalrådet vid Social- och Hälsoministeriet, Stats- rådet, Finland Lindsey och 
  
 - 
  
 Team-ledare 
  
  Päivi Husman, M.Soc.Sci, Arbetshälsoinstitutet/ Työterveyslaitos, Helsingfors, Finland 
 för aktuell dokumentation om Finlands statsmakters beslut avse- ende inriktning av folkhälsoarbete och företagshälsovård. 
  
 - 
  
 Informationsassistent Weber, Arbets- och Miljömedicin, Uppsala Universitet, för hjälp med teknisk redigering av denna promemoria. 
  
 6 Källor och litteratur 
 Ahonen G. och Rodriguez Den personalekonomiska nyttan av mångdimensionell Företagshälsovårds- och personalutveck- lingsprogram. Svenska Handelshögskolan Forskningsrapport nr 65/2008, Helsingfors. 
 Bond. Tryggheten inför fätta – om rätten till förtids- pension enligt förvaltningsdomstolarna under tre decennier. Lunds Universitet. Disputationer i sociologi no 86/2009. 
 Brage S, Østerås N, Krohne K och Steiran P. Funksjonsvurderinger ved langvarig Rodriguez ved vedtak om langtidsytelser. Slut- rapport prosjektet Funktionsvurderinger – behandlers opp- gaver i det inkluderende arbeidsliv. Universitetet i Oslo, 
 369 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2009:89 
  
 Sektion for arbeids- och trygdemedisin, Pb 1130, Blindern, Rodriguez. 
 Brousseau S. La signification de la qualité de vie au travail pour des Thompson en CSSS, mission CLSC et déclarant avoir une qualité de vie positive au travail. Université de Montréal. Institut des études supérieures. Décembre, 2006. 
 Castro, Johnson, Salazarépuiser et en guérir – analyse de deux trajectories selon le niveau d´emploi. Revue internationale sur le travail et la societé. Octobre 2005, ss  
 835–865. 
  
 Department of Work and Pensions, UK. ESA Handbook MED-  
 ESAHB-001, 
  Work Capacity Assessment Final – May 14 
 th  
 2009. 
 Facultas projektets webplats på Internet: www.duodecim.fi/facultas 
 Fairbank J, Cannon, Martinez, JonesJones pain disability questuionnaire. Physiotherapy 1982:66; pp 271– 273. 
 Flaherty AW. Playing doctor well.  
 Neurology  
  
 2008;70;826–827 
  http://www.neurology.org/cgi/content/full/70/11/826 
 Finlands regering och social- och hälsoministerium: Statsrådets principbeslut – Hälsa i arbetet 2015. Utvecklingslinjer för företagshälsovården. Helsingfors den 29 januari 2004. Social- och Hälsovårdsministeriets broschyrer 2004:15. Strategier för social- och hälsovårdspolitiken 2015 – mot ett socialt hållbart och ekonomiskt livskraftigt samhälle – Helsingfors i maj 2006. 
 Regeringsprogrammet för statsminister Aguilar andra regering. Helsingfors 19 april 2007. Kap 10 Välfärdspolitiken; 10.3 Täckande och effektiva social- och hälsovårdstjänster. http://www.stm.fi/sv/under_arbete/utvecklingsprojekt/halsoframjande 
 Försäkringskassan: Läkarintyg för 35 miljoner – en studie av 2 199 läkarintyg inkomna till sju försäkringskassor den 7 mars 2003. Rapport FOU Oktaven – ett samarbetsprojekt (Jones Nelson Moss). 
 Goldman H. Do you walk to school or do you carry your lunch?. Ledande kommentar om General Assessment of Functioning (GAF). Psychiatric Services 2005; Vol. 56; p. 419. 
 Hakanen Martin työn imuun – työhyvinvointitutki- muksen ytimessä ja  
 reuna-alueilla 
  (finsk text, sammanfattning 
 370 
  
 SOU 2009:89 
  
 Bilaga 3 
  
 på engelska). Arbetshälsoinstitutet/Työterveyslaitos Helsingfors 2004. 
 Hansson Moore, Norris. Effekten på hälsa och arbetsåtergång efter rehabilitering vid två Ryggcentra. Utvärderingsrapport från Vetenskapliga Rådet för Ryggcentra. Stockholms läns landsting – Hälso- och sjukvårdsnämnden, januari 2008. 
 Järvholm B., Fisher, Rush i sjuk- försäkringen – så beskrivs begreppet i lagstiftningen. Läkar- tidningen, (2009); vol. 16; nr 17; s.  
 1178–1181. 
  
 Klassbo M, Trujillo E, Mannevik E. Hip disability and osteo- arthritis outcome score. An extension of the Western Ontario and McMaster Universities Osteoarthritis Index. Scand J Rheu- matol.  
 2003;32(1):46–51. 
  
 Silva Att förstå patienter med smärta. Studentlitteratur 2005. 
 NHS Plus. Occupational health aspects in management of Chronic Fatigue Syndrome – A national guideline. NHS Plus (UK) HMO office. London. 2006. 
 Nordenfelt L. The Concept of Work Ability P.I.E Washington, Bryssel 2008, ISBN  
 978-90-5201-450-0. 
  
 OECD – Directorate for Employment, Labour and Social Affairs. Sickness, Disability and Work. Breaking the Martin – Vol. 3: Denmark, Finland, Ireland and the Netherlands. OECD, Paris. 2008. 
 OECD – Directorate for Employment, Labour and Social Affairs. Sickness, Disability and Work: Breaking the Barriers Sweden – Bailey recent reforms make it? OECD, Paris 2009. 
 Rameix Miller. Long sont les dimensions éthiques de l´expression et du respect du consentement des actes médicaux. Gazette du Palais – 1999: Sem 1. 
 Riksförsäkringsverket. Riksförsäkringsverkets föreskrift (RFFS 2003:9) om kvalitetskrav på vissa utredningar som en allmän försäkringskassa klan upphandla. Se §§  
 11–12. 
  
 Riksrevisionsverket (RiR) 2009:1. Omställningskrav i sjukförsäk- ringen  
 -  
 att pröva sjukas förmåga i annat arbete. Rapport 2009:1. 
 371 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2009:89 
  
 Socialstyrelsen och Försäkringskassan. Försäkringsmedicinskt beslutsstöd 2007. www.socialstyrelsen.se 
 Socialstyrelsen. Uppföljning av försäkringsmedicinskt beslutstöd. SoS rapport  
 2009-02-02. 
  www.socialstyrelsen.se 
 Sveriges kommuner och landsting. Vidtagna åtgärder för implementering av det försäkringsmedicinska beslutsstödet. www.skl.se/sjukskrivningar 
 Socialstyrelsen. Klassifikation av funktionstillstånd och funktions- hinder 2002. Svensk version av International Classification of Functioning, Disability and Health (ICF). Tillgänglig via Internet www.socialstyrelsen.se 
 Socialstyrelsen – Serien Underlag från experter (Rios et al.). Utmattningssyndrom – Stressrelaterad psykisk ohälsa 2003. Ser. nr  
 2003-123-18. 
  
 Strickland. De allmänna villkoren i arbetslöshetsförsäkringen – rättssäkerheten och innehållet i den individuella handlings- planen. Förvaltningsrättslig Tidskrift nr 4, 2008 s.  
 535–555. 
  
 Strickland. Communicating Justice Providing Legitimacy. Aka- demisk avhandling, juridiska Institutionen, Göteborgs Univer- sitet 2003. ISBN  
 91-7678-548-3. 
  
 Vahlne-Westerhäll 
  Morales. Arbets(o)förmåga – ur ett mångdisci- plinärt perspektiv (en antologi). Santérus Förlag, Stockholm 2008. 
 Kapitlen 
 Ekholm J,  
 Lewis 
  K. Arbets(o)förmåga ur rehabiliter- ingsmedicinskt perspektiv. 
 Westerholm P, Fletcher – det Humana Kapi- talets värde. 
  
 Vahlne-Westerhäll 
  Morales. Läkarintyget i sjukförsäkringsprocessen 
 – styrning, legitimitet och bevisning. Santérus Förlag, Stockholm 2009. 
  
 Vahlne-Westerhäll 
  Morales. Det socialförsäkringsrättsliga arbets- (o)förmågebegreppet. Ingår i Arbetslinjens återkomst – rap- port från ett forskarseminarium i Umeå  
 21–22 
  januari 2009. 
 372 
  
 SOU 2009:89 
  
 Bilaga 3 
  
 Socialförsäkringsrapport 2009:3; s.  
 73–86. 
  Försäkringskassan 2009. 
 Williams, Thompson is one somatoform synd- rome. The British Journal of Psychiatry (2004) 185:  
 95–96. 
  
 Murphy 
  – eine Krankheit moderner Gesellschaften?. Kapitel ingående i Psychosoziale Gesundheit im Beruf. (Red A.Weber  G.Hörmann unter Levine). Young, Stuttgart 2007. 
 373 
 Statens offentliga utredningar 2009 
 Kronologisk förteckning 
  
 1. 
  
 En mer rättssäker inhämtning av elektronisk kommunikation i brotts- bekämpningen. Ju. 
  
 2. 
  
 Nya nät för förnybar el. N. 
  
 3. 
  
 Ransonering och prisreglering i krig och fred. Fö. 
  
 4. 
  
 Sekretess vid anställning av myndighets- chefer. Fi. 
  
 5. 
  
 Säkerhetskopiors rättsliga status. Ju. 
  
 6. 
  
 Återkrav inom välfärdssystemen. 
  
 – Förslag till lagstiftning. Fi. 
  
 7. 
  
 Den svenska administrationen av jord- bruksstöd. Jo. 
  
 8. 
  
 Trygg med vad du äter – nya myndigheter för säkra livsmedel och hållbar produk- tion. Jo. 
  
 9. 
  
 Säkerhetskontroller vid fullmäktige- och nämndsammanträden. Fi. 
  
 10. 
  
 Miljöprocessen. M. 
  
 11. 
  
 En nationell cancerstrategi för framtiden. S. 
  
 12. 
  
 Skatt i retur. Fi. 
  
 13. 
  
 Effektiviteten i Kriminalvårdens lokal- försörjning. Ju. 
  
 14. 
  
 Grundlagsskydd för digital bio och andra yttrandefrihetsrättsliga frågor. Ju. 
  
 15. 
  
 Kraftsamling! 
  
 – museisamverkan ger resultat. 
 + Bilagor. Ku. 
  
 16. 
  
 Betänkande av Kulturutredningen. Grundanalys 
  
 Förnyelseprogram Kulturpolitikens arkitektur. Ku. 
  
 17. 
  
 Kommunal kompetenskatalog. En problemorientering. Ju. 
  
 18. 
  
 Två rapporter till Grundlagsutredningen. Ju. 
  
 19. 
  
 Aktiv väntan – asylsökande i Sverige. Ju. 
  
 20. 
  
 Mer järnväg för pengarna. N. 
  
 21. 
  
 Redovisning av kommunal med- finansiering. Fi. 
  
 22. 
  
 En ny alkohollag. S. 
  
 23. 
  
 Olovlig tobaksförsäljning. S. 
  
 24. 
  
 De statliga beställarfunktionerna och anläggningsmarknaden. N. 
  
 25. 
  
 Samordnad kommunstatistik för styrning och uppföljning. Fi. 
  
 26. 
  
 Det växande vattenbrukslandet. Jo. 
  
 27. 
  
 Ta klass. U. 
  
 28. 
  
 Stärkt stöd för studier – tryggt, enkelt och flexibelt. + Bilagor. U. 
  
 29. 
  
 Fritid på egna villkor. IJ. 
  
 30. 
  
 Skog utan gräns? Jo. 
  
 31. 
  
 Effektiva transporter och samhälls- byggande – en ny struktur för sjö, luft, väg och järnväg. N. 
  
 32. 
  
 Socialtjänsten. Integritet – Effektivitet. S. 
  
 33. 
  
 Skatterabatt på aktieförvärv och vinstut- delningar. Fi. 
  
 34. 
  
 Förenklingar i aktiebolagslagen m.m. Ju. 
  
 35. 
  
 Moderna hyreslagar. Ju. 
  
 36. 
  
 Främja, Skydda, Övervaka 
  
 – FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning. IJ. 
  
 37. 
  
 Enklare beslutsfattande i ekonomiska föreningar. Ju. 
  
 38. 
  
 Ingen får vara Figueroa. Tydligare ansvarsfördelning inom socialtjänsten. S. 
  
 39. 
  
 En ny kollektivtrafiklag. + Bilagor. N. 
  
 40. 
  
 En ny modell för arbetsmiljötillsyn. A. 
  
 41. 
  
 Bättre och snabbare insättningsgaranti. Fi. 
  
 42. 
  
 Vattenverksamhet. M. 
  
 43. 
  
 Klinisk forskning – ett lyft för sjukvården. U. 
  
 44. 
  
 Integritetsskydd i arbetslivet. A. 
  
 45. 
  
 Områden av riksintresse och Miljö- konsekvensbeskrivningar. M. 
  
 46. 
  
 Försenad årsredovisning och bokförings- brott, m.m. Ju. 
  
 47. 
  
 God arbetsmiljö - en framgångsfaktor? A. 
  
 48. 
  
 Koncessioner för el- och gasnät. N. 
  
 49. 
  
 Bättre samverkan. Några frågor kring samspelet mellan sjukvård och social- försäkring. S. 
  
 50. 
  
 Nytt pensionssystem för den statsunder- stödda scenkonsten. Fi. 
  
 51. 
  
 Avskaffande av filmcensuren för vuxna 
  
 – 
  
 men förstärkt skydd för barn och unga mot skadlig mediepåverkan. Ku. 
  
 52. 
  
 Staten och imamerna. 
  
 Religion, integration, autonomi. U. 
  
 53. 
  
 Fiskevård i enskilt vatten. En översyn av lagen om fiskevårdsområden. Jo. 
  
 54. 
  
 Uthållig älgförvaltning i samverkan. Jo. 
  
 55. 
  
 Ett effektivare smittskydd. S. 
  
 56. 
  
 Den nya migrationsprocessen. Ju. 
  
 57. 
  
 Myndighet för hållbart samhällsbyggande 
  
 – 
  
 en granskning av Boverket. M. 
  
 58. 
  
 Skatteförfarandet. Fi. 
  
 59. 
  
 Skatteincitament för gåvor till forskning och ideell verksamhet. Fi. 
  
 60. 
  
 Återvändandedirektivet och svensk rätt. Ju. 
  
 61. 
  
 Modernare adoptionsregler. Ju. 
  
 62. 
  
 Skatt på fluorerade växthusgaser. Fi. 
  
 63. 
  
 Totalförsvarsplikt och frivillighet. Fö. 
  
 64. 
  
 Flickor och pojkar i skolan – hur jämställt är det? U. 
  
 65. 
  
 Moderniserade skatteregler för ideell sektor. Fi. 
  
 66. 
  
 Signalspaning för polisiära behov. Ju. 
  
 67. 
  
 Försvarsmaktens helikopter 4 
  
 – 
  
 frågan om vidmakthållande eller av- veckling. Fö. 
  
 68.Lag om stöd och skydd för barn och unga (LBU) + bilaga. S. 
  
 69. 
  
 En ny ransonerings- och prisregleringslag. Fö. 
  
 70. 
  
 Utvärdering av buggning och preventiva tvångsmedel. Ju. 
  
 71. 
  
 EU, Sverige och den inre marknaden 
  
 – 
  
 En översyn av horisontella bestämmel- ser inom varu- och tjänsteområdet. UD. 
  
 72. 
  
 Insyn och integritet i brottsbekämp- ningen – några frågor. Ju. 
  
 73. 
  
 Vägval för filmen. Ku. 
  
 74. 
  
 Höghastighetsbanor 
  
 – 
  
 ett samhällsbygge för stärkt utveckling och konkurrenskraft. N. 
  
 75. 
  
 Folkbokföringen. Fi. 
  
 76. 
  
 Svenskt rättsväsende i internationella uppdrag, m.m. Ju. 
  
 77. 
  
 EU:s Viseringskodex. Ju. 
  
 78. 
  
 Ökad säkerhet i domstol. Ju. 
  
 79. 
  
 Några begravningsfrågor. Ku. 
  
 80. 
  
 Kriminalvården – ledning och styrning. Ju. 
  
 81. 
  
 Lag om resenärers rättigheter i lokal och regional kollektivtrafik. N. 
  
 82. 
  
 En ny postlag. N. 
  
 83. 
  
 Miljömålen i nya perspektiv. + Bilagor. M. 
  
 84. 
  
 Regler för etablering av vårdgivare. Förslag för att öka mångfald och integration i specialiserad öppenvård. S. 
  
 85. 
  
 Gymnasial lärlingsutbildning 
  
 – hur blev det? Erfarenheter från första försöksåret. U. 
  
 86. 
  
 Strategi för myndigheternas arbete med  
  
 e-förvaltning. 
  Fi 
  
 87. 
  
 En ny kameraövervakningslag. Ju. 
  
 88. 
  
 Kärnkraft – nya reaktorer och ökat skade- ståndsansvar. M. 
  
 89. 
  
 Gränslandet mellan sjukdom och arbete. Arbetsförmåga/Medicinska förutsätt- ningar för arbete/Försörjningsförmåga. S. 
  
 Statens offentliga utredningar 2009 
 Systematisk förteckning 
 Justitiedepartementet 
 En mer rättssäker inhämtning av elektronisk kommunikation i brottsbekämpningen.[1] 
 Säkerhetskopiors rättsliga status. [5] 
 Effektiviteten i Kriminalvårdens lokalförsörj- ning. [13] 
 Grundlagsskydd för digital bio och andra yttrandefrihetsrättsliga frågor. [14] 
 Kommunal kompetenskatalog. En problemorientering. [17] 
 Två rapporter till Grundlagsutredningen. [18] Aktiv väntan – asylsökande i Sverige. [19] Förenklingar i aktiebolagslagen m.m. [34] Moderna hyreslagar. [35] 
 Enklare beslutsfattande i ekonomiska föreningar. [37] 
 Försenad årsredovisning och bokföringsbrott, m.m. [46] 
 Den nya migrationsprocessen. [56] Återvändandedirektivet och svensk rätt. [60] Modernare adoptionsregler. [61] Signalspaning för polisiära behov. [66] 
 Utvärdering av buggning och preventiva tvångsmedel. [70] 
 Insyn och integritet i brottsbekämpningen 
 – några frågor. [72] 
 Svenskt rättsväsende i internationella uppdrag, m.m. [76] 
 EU:s Viseringskodex. [77] Ökad säkerhet i domstol. [78] 
 Kriminalvården – ledning och styrning. [80] En ny kameraövervakningslag. [87] 
 Utrikesdepartementet 
 EU, Sverige och den inre marknaden 
 – En översyn av horisontella bestämmelser inom varu- och tjänsteområdet. [71] 
 Försvarsdepartementet 
 Ransonering och prisreglering i krig och fred. [3] 
 Totalförsvarsplikt och frivillighet. [63] 
 Försvarsmaktens helikopter 4 
 – frågan om vidmakthållande eller av- veckling. [67] 
 En ny ransonerings- och prisregleringslag. [69] 
 Socialdepartementet 
 En nationell cancerstrategi för framtiden. [11] En ny alkohollag. [22] 
 Olovlig tobaksförsäljning. [23] Socialtjänsten. Integritet – Effektivitet. [32] 
 Ingen får vara Figueroa. Tydligare ansvars- fördelning inom socialtjänsten. [38] 
 Bättre samverkan. Några frågor kring sam- spelet mellan sjukvård och socialför- säkring. [49] 
 Ett effektivare smittskydd. [55] 
 Lag om stöd och skydd för barn och unga (LBU). + Bilaga. [68] 
 Regler för etablering av vårdgivare. Förslag för att öka mångfald och 
 integration i specialiserad öppenvård. [84] 
 Gränslandet mellan sjukdom och arbete. Arbetsförmåga/Medicinska förutsätt- ningar för arbete/Försörjningsförmåga. 
 [89] 
 Finansdepartementet 
 Sekretess vid anställning av myndighets- chefer. [4] 
 Återkrav inom välfärdssystemen. 
 – Förslag till lagstiftning. [6] 
 Säkerhetskontroller vid fullmäktige- och nämndsammanträden. [9] 
 Skatt i retur. [12] 
 Redovisning av kommunal medfinansiering. [21] 
 Samordnad kommunstatistik för styrning och uppföljning. [25] 
 Skatterabatt på aktieförvärv och vinstut- delningar. [33] 
 Bättre och snabbare insättningsgaranti. [41] 
 Nytt pensionssystem för den statsunder- stödda scenkonsten. [50] 
 Skatteförfarandet. [58] 
 Skatteincitament för gåvor till forskning och ideell verksamhet. [59] 
 Skatt på fluorerade växthusgaser. [62] 
 Moderniserade skatteregler för ideell sektor. [65] 
 Folkbokföringen. [75] 
 Strategi för myndigheternas arbete med  
 e-förvaltning. 
  [86] 
 Utbildningsdepartementet 
 Ta klass. [27] 
 Stärkt stöd för studier – tryggt, enkelt och flexibelt. + Bilagor. [28] 
 Klinisk forskning – ett lyft för sjukvården. [43] 
 Staten och imamerna. Religion, integration, autonomi. [52] 
 Flickor och pojkar i skolan – hur jämställt är det? [64] 
 Gymnasial lärlingsutbildning – hur blev det? Erfarenheter från första försöksåret. [85] 
 Jordbruksdepartementet 
 Den svenska administrationen av jordbruks- stöd. [7] 
 Trygg med vad du äter – nya myndigheter 
 för säkra livsmedel och hållbar produktion. [8] 
 Det växande vattenbrukslandet. [26] Skog utan gräns? [30] 
 Fiskevård i enskilt vatten. En översyn av lagen om fiskevårdsområden. [53] 
 Uthållig älgförvaltning i samverkan. [54] 
 Miljödepartementet 
 Miljöprocessen. [10] 
 Vattenverksamhet. [42] 
 Områden av riksintresse och Miljö- konsekvensbeskrivningar. [45] 
 Myndighet för hållbart samhällsbyggande 
 – en granskning av Boverket. [57] 
 Miljömålen i nya perspektiv. + Bilagor. [83] 
 Kärnkraft – nya reaktorer och ökat skade- ståndsansvar. [88] 
 Näringsdepartementet 
 Nya nät för förnybar el. [2] Mer järnväg för pengarna. [20] 
 De statliga beställarfunktionerna och anläggningsmarknaden. [24] 
 Effektiva transporter och samhällsbyggande 
 – en ny struktur för sjö, luft, väg och järnväg. [31] 
 En ny kollektivtrafiklag. + Bilagor. [39] Koncessioner för el- och gasnät. [48] 
 Höghastighetsbanor. 
 Ett samhällsbygge för stärkt utveckling och konkurrenskraft. [74] 
 Lag om resenärers rättigheter i lokal och regional kollektivtrafik. [81] 
 En ny postlag. [82] 
 Integrations- och jämställdhetsdepartementet 
 Fritid på egna villkor. [29] 
 Främja, Skydda, Övervaka 
 – FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning. [36] 
 Kulturdepartementet 
 Kraftsamling! 
 – museisamverkan ger resultat. + Bilagor. [15] 
 Betänkande av Kulturutredningen. Grundanalys Förnyelseprogram Kulturpolitikens arkitektur. [16] 
 Avskaffande av filmcensuren för vuxna 
 – men förstärkt skydd för barn och unga mot skadlig mediepåverkan. [51] 
 Vägval för filmen. [73] Några begravningsfrågor. [79]